КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2014 р. Справа№ 5011-34/10316-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду міста
Києва

від 21.01.2013

у справі №5011-34/10316-2012 (суддя - Сташків
Р.Б.)

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, м. Нікополь, Дніпропетровська
обл.,

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Страхове товариство
з додатковою відповідальністю
«Глобус», м. Київ,

про стягнення 40 184,24 грн.
заборгованості,

та за зустрічним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Страхове
товариство з додатковою
відповідальністю «Глобус», м. Київ,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.
Нікополь, Дніпропетровська обл.,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль», м.
Київ,

про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину, а
саме, зобов'язання повернути 4 000,00 грн.
сплачених за цим правочином,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (паспорт, серія
НОМЕР_1 від 04.06.1999);

від відповідача: Шакардін І.І. -
представник (довіреність №0001-ЮР від
08.01.2014);

від третьої особи: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
(надалі ФОП ОСОБА_2) звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю «Страхове товариство
з додатковою відповідальністю
«Глобус» (надалі - ТОВ «Страхове
товариство з додатковою
відповідальністю «Глобус») про
стягнення 37 184,24 грн, обґрунтовуючи
вимоги невиконанням відповідачем
зобов'язань по сплаті орендних
платежів за договором оренди
приміщення від 01.03.2008, з яких: 36 173,20 грн -
сума заборгованості з урахуванням
встановленого індексу інфляції, 1 011,04
грн - три проценти річних від
простроченої суми. Разом з цим,
посилаючись на положення статті 225 ГК
України, позивач просив стягнути з
відповідача на свою користь 3 000,00 грн.
моральної шкоди, яка полягає в його
душевних стражданнях, зумовлених
тривалим та злісним невиконанням
відповідачем договірних зобов'язань.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Страхове товариство
з додатковою відповідальністю
«Глобус» звернулось до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 із зустрічним
позовом про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину,
зобов'язавши останнього повернути
товариству з обмеженою
відповідальністю «Страхове товариство
з додатковою відповідальністю
«Глобус» 4 000,00 грн, сплачених за
договором оренди приміщення від 01.03.2008.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.08.2012 зустрічний позовов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Страхове товариство
з додатковою відповідальністю
«Глобус» у справі №5011-34/10316-2012 прийнято
для спільного розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.11.2012 до участі у справі
№5011-34/10316-2012 в якості третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
було залучено публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 21.01.2013 у справі №5011-34/10316-2012 у
задоволенні первісного позову
відмовлено повністю. Зустрічні позовні
вимоги задоволено, стягнуто з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Страхове товариство
з додатковою відповідальністю
«Глобус» 4 000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
20.02.2013 ФОП ОСОБА_2 звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просив скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 21.01.2013 року та прийняти нове,
яким первісний позов задовольнити, а у
задоволенні зустрічної вимоги
відмовити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
апеляційною скаргою, скаржник послався
на неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків, викладених
у рішенні обставинам справи, а також на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.03.2014
скаржникові було поновлено строк на
апеляційне оскарження, апеляційну
скаргу прийнято до апеляційного
провадження судовою колегією у складі:
головуючого судді Мальченко А.О.,
суддів Агрикової О.В., Скрипки І.М. та
призначено до розгляду в судове
засідання на 28.04.2014 року.

На підставі розпорядження секретаря
судової палати Київського
апеляційного господарського суду від
29.05.2014 у зв'язку з перебуванням судді
Агрикової О.В. у відпустці, для розгляду
апеляційної скарги у справі
№5011-34/10316-2012 сформовано наступний склад
колегії суддів: головуючий суддя
Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Скрипка
І.М.

28.04.2014, 12.05.2014, 29.05.2014 судовий розгляд
справи відкладався через неявку
скаржника, невиконання останнім вимог,
викладених в п. 4 ухвали Київського
апеляційного господарського суду від
20.03.2014 на 12.05.2014, 29.05.2014 та 14.07.2014.

Відповідач скористався правом, наданим
статтею 96 Господарського
процесуального кодексу України, надав
відзив на апеляційну скаргу, в якому
просив залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення господарського
суду міста Києва без змін.

14.07.2014 ФОП ОСОБА_2 прибув у судове
засідання, на виконання вимог п.4 ухвали
Київського апеляційного
господарського суду від 20.03.2014
представив суду оригінали апеляційної
скарги від 04.12.2013 на рішення
Господарського суду м. Києва від 21.01.2013
та квитанції №k25/4/40 про доплату 860,25 грн
судового збору, які просив долучити до
матеріалів справи. Скаржник в судовому
засіданні підтримав доводи
апеляційної скарги, просив оскаржуване
рішення скасувати та постановити нове,
яким задовольнити заявлені ним вимоги
та відмовити повністю у задоволенні
зустрічного позову.

Представник відповідача за первісним
позовом проти вимог апеляційної скарги
заперечив повністю, вважає її
безпідставною та необґрунтованою, у
зв'язку з чим просив суд апеляційної
інстанції відмовити у її задоволенні, а
судове рішення залишити без змін.

Третя особа уповноваженого
представника в судове засідання не
направила, надала клопотання про
розгляд апеляційної скарги без її
участі, зазначивши, що не визнає вимог
за первісним позовом, підтримує вимоги
за зустрічним позовом, у зв'язку з чим
просить судове рішення залишити без
змін як законне та обгрунтоване, а
скаргу ФОП ОСОБА_2 без задоволення.

Вислухавши думку учасників судового
процесу з приводу заявленого третьою
особою у справі клопотання, судова
колегія, порадившись на місці, ухвалила
здійснити розгляд апеляційної скарги
за відсутності представника третьої
особи, за наявними у справі доказами.

14.03.2014 в судовому засіданні колегією
суддів було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови
господарського суду апеляційної
інстанції.

Заслухавши пояснення скаржника,
представника відповідача за первісним
позовом, перевіривши, на підставі
наявних у матеріалах справи доказів
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, з урахуванням
доводів апеляційної скарги, судова
колегія дійшла висновку про наявність
підстав для її часткового задоволення,
з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим господарським
судом, 01.03.2008 між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (в тексті
договору - орендодавець) та товариством
з обмеженою відповідальністю
«Страхове товариство з додатковою
відповідальністю «Глобус» (в тексті
договору - орендар) було укладено
договір оренди приміщення, за яким
орендодавець надає орендареві у
володіння та користування приміщення,
яке належить орендареві на праві
власності площею 20 кв.м. і знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 (п.п. 1.1, 1.2, 1.3
договору).

Зі змісту пункту 1.4 договору слідує, що
приміщення передається в оренду з
метою використання орендарем під офіс.

Вступ орендаря у користування майном
настає одночасно із підписанням
сторонами договору та акту
прийому-передачі приміщення (п.2.2
договору).

Сторонами було погоджено розмір
орендної плати в сумі 1 600,00 грн за кожен
місяць орендного користування, яка
вноситься в безготівковому порядку на
поточний рахунок орендодавця не
пізніше 5 числа місяця, що йде наступним
за місяцем, за який проводиться оплата
(п.п. 4.1, 4.3 договору).

Відповідно до п.3.1 договору строк
орендного користування приміщенням
складає 10 (десять) календарних місяців,
тобто з 01.03.2008 до 31.12.2008 (пункт 3.1
Договору оренди).

У випадку відсутності письмової заяви
однієї із сторін про припинення
договору протягом одного місяця після
закінчення строку орендного
користування, договір вважається
поновленим на той самий строк та на тих
самих умовах (п.11.4 договору).

01.03.2008, на виконання п. 2.1 договору
оренди, сторони підписали акт
прийому-передачі приміщення, зі змісту
якого вбачається, що орендар приймає у
володіння і користування, а
орендодавець передає приміщення
площею 20 кв. м, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 та складається з двох
кімнат для використання орендарем під
офіс. Даним актом сторони також
засвідчили, що приміщення передається
у належному та придатному для
використання технічному стані.

Разом з тим, місцевим судом
встановлено, що 29.08.2006 між Акціонерним
поштово-пенсійним банком «Аваль»,
правонаступником якого за всіма
правами та обов'язками є ПAT «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Центрального
Нікопольського відділення
Дніпропетровської обласної дирекції (в
тексті договору - іпотекодержатель) та
ОСОБА_2 ( в тексті договору -
іпотекодавець) було укладено договір
іпотеки, яким забезпечено вимоги
іпотекодержателя, що витікають з
кредитного договору №014/109587/3147/74від
29.08.2006, укладеного між
іпотекодержателем та іпотекодавцем, за
умовами якого останній зобов'язується
перед іпотекодержателем повернути
кредит в розмірі 25 000,00 доларів США,
сплатити проценти за його
користування, комісійну винагороду,
неустойку (пеню, штрафи) в розмірі,
строки та у випадках, передбачених
кредитним договором, а також виконати
інші умови кредитного договору та
відшкодувати іпотекодержателю всі
можливі збитки, понесені ним внаслідок
невиконання чи неналежного виконання
умов кредитного договору.

Згідно п.1.2 договору іпотеки його
предметом виступає чотирикімнатна
квартира, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Нікопольського
міського нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_5
29.08.2006 за реєстровим № 2828.

Відповідно до п. 4.1.4 договору іпотеки,
іпотекодавець прийняв на себе
зобов'язання не відчужувати предмет
іпотеки у будь-який спосіб та не
обтяжувати його зобов'язанням з боку
третіх осіб (зокрема, не передавати
його в оренду, найм, не передавати в
наступну заставу, тощо), не видавати
довіреності на користування та
розпорядження предметом іпотеки, а
також не виступати поручителем за
третіх осіб без отримання попередньої
письмової згоди на це від
іпотекодержателя.

Договір іпотеки був нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
Нікопольського міського нотаріального
округу Дніпропетровської області
ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за
№ 2830, а до договору нотаріусом внесено
відомості про накладення заборони
відчуження зазначеної у договорі
іпотеки квартири, що належить ОСОБА_2 до
припинення його дії.

З витягу з Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
№28796609 від 11.10.2010 вбачається, що
заборона на спірне нерухоме майно була
зареєстрована в цьому реєстрі 29.08.2006 за
№ 3657534 (а.с.68 т.1).

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, ФОП
ОСОБА_2 зазначив, що відповідач
ухиляється від виконання покладених на
нього зобов'язань за договором оренди
приміщення від 01.03.2008, у зв'язку з чим
останній має заборгованість за період
з серпня 2010 року по травень 2012 в розмірі
35 200,00 грн, яка з урахуванням індексу
інфляції складає 36 173,20 грн.

Cтаттею 193 Господарського кодексу
України встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Аналогічні приписи містить стаття 526
Цивільного кодексу України.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
виконання зобов'язання не
допускається.

Як вбачається з матеріалів справи,
орендар, відповідач у справі, за час дії
спірного договору виконав свої
зобов'язання частково, сплативши на
користь позивача 4 000,00 грн, що
підтверджується платіжними
дорученнями: №1577 від 21.03.2008 на суму 1600,00
грн, №2014 від 11.04.2008 на суму 1600,00 грн та
№3175 від 26.06.2008 на суму 800,00 грн, а також
банківською випискою філії ПАТ «Надра»
з особового рахунку позивача (а.с.123-125
т.1, а.с.15-20 т.2).

Відповідач за первісним позовом проти
вимог позивача заперечував,
посилаючись на їх безпідставність з
огляду на те, що довір оренди
приміщення є нікчемним в силу Закону
України «Про іпотеку» та статті 215
Цивільного кодексу України, оскільки
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» своєї
згоди на передачу предмету іпотеки,
яким є квартира АДРЕСА_2, в оренду не
надавало. Отже, у відповідності до
абзацу 2 частини 1 статті 216 Цивільного
кодексу України ФОП ОСОБА_2
зобов'язаний повернути ТОВ «Страхове
товариство з додатковою
відповідальністю «Глобус» 4 000,00 грн,
отриманих на виконання спірного
договору оренди.

Вирішуючи спір, місцевий господарський
суд з огляду на імперативність
положень статті 12 Закону України «Про
іпотеку», погодився з позицією
позивача за зустрічним позовом та
обґрунтовано відхиливши заяву ФОП
ОСОБА_2 про застосування строків
позовної давності до вимог за
зустрічним позовом, дійшов висновку
про обгрунтованість вимог про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину та зобов'язання
орендодавця повернути орендареві
кошти, сплачені в якості орендних
платежів. У зв'язку з цим, суд першої
інстанції вимоги за первісним позовом
визнав безпідставними, відмовивши
повністю у задоволенні вимог,
заявлених ФОП ОСОБА_2

Однак, з такими висновками суд
апеляційної інстанції погодитись не
може, вважає їх помилковими, а доводи
апеляційної скарги обгрунтованими та
такими, що відповідають дійсним
обставинам справи та вимогам закону, з
огляду на наступне.

Іпотекодавець має право виключно на
підставі згоди іпотекодержателя,
зокрема, відчужувати предмет іпотеки,
передавати предмет іпотеки в спільну
діяльність, лізинг, оренду,
користування (частина 3 статті 9 Закону
України «Про іпотеку»).

Згідно частини 3 статті 12 Закону
України «Про іпотеку» правочин щодо
відчуження іпотекодавцем переданого в
іпотеку майна або його передачі в
наступну іпотеку, спільну діяльність,
лізинг, оренду чи користування без
згоди іпотекодержателя є недійсним.

Частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу
України передбачено, що недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

З листа Центрального Нікопольського
відділення Дніпропетровської обласної
дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль»
від 21.10.2010 № 4442 вбачається, що ОСОБА_2
ніколи не звертався до банку з
проханням передати предмет іпотеки в
оренду (житлову квартиру за адресою:
АДРЕСА_3 та відповідно банк такої згоди
йому не надавав (т. 2 а.с.138).

Надаючи оцінку договору іпотеки від
29.08.2006 на предмет його відповідності
вищенаведеним нормам, суд апеляційної
інстанції погоджується з позицією
представника позивача за зустрічним
позовом про відсутність у ФОП ОСОБА_2
підстав для передачі предмета іпотеки
в оренду без відповідного погодження з
іпотекодавцем.

Нікчемний правочин є недійсним з
моменту його вчинення (частина 1 статті
236 ЦК України).

За приписами частини 1 статті 216
Цивільного кодексу України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Задовольняючи вимоги за зустрічним
позовом про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину у
відповідності до частини 5 статті 216
Цивільного кодексу України, місцевий
господарський суд виходив з того, що
оспорюваний договір оренди, як
нікчемний, є недійсним з моменту його
укладення.

Однак, судом не було враховано, що
згідно положень частини 3 статті 207
Господарського кодексу України, у разі,
якщо за змістом зобов'язання воно може
бути припинено лише на майбутнє, таке
зобов'язання визнається недійсним і
припиняється на майбутнє.

Фактичне користування майном на
підставі договору оренди,
унеможливлює, в разі його недійсності,
проведення між сторонами реституції,
так як використання майна - "річ"
безповоротна, і відновити сторони в
первісне положення практично
неможливо. Тому такий договір повинен
визнаватися недійсним (нікчемним) і
припинятися лише на майбутнє, а не з
моменту укладення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає висновок суду першої інстанції
щодо обґрунтованості вимог за
зустрічним позовом помилковим, у
зв'язку з чим постановлене у справі
рішення підлягає скасуванню та
постановленню нового рішення про
часткове задоволення первісного
позову та відмову в задоволенні
зустрічного позову.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

За користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму
(частина 1 статті 762 Цивільного кодексу
України).

Обгрунтовуючи заявлені вимоги позивач
зазначає, що через ухилення
відповідача від сплати орендних
платежів за період з серпня 2010 по
травень 2012 утворилась заборгованість в
сумі 35 200,00 грн, яка з урахуванням
індексу інфляції становить 36 173,20 грн.
Оскільки відповідач порушує вимоги п.4.3
договору щодо своєчасної сплати
орендної плати, посилаючись на статті
611, 612 Цивільного кодексу України,
позивач посить стягнути з відповідача
вищевказану суму заборгованості.

Згідно частини 1 статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 24.11.2011 у
справі №32/5005/13959/2011, залишеним без змін
постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
19.04.2012 задоволено позов ТОВ «Страхове
товариство з додатковою
відповідальністю «Глобус» до ФОП
ОСОБА_2 про розірвання договору оренди
приміщення від 01.03.2008. Вказаним
рішенням останнього зобов'язано на
протязі 7 днів з часу набрання рішенням
законної сили прийняти від орендаря по
акту приймання-передачі орендоване
приміщення (т.1 а.с.55-57, 59-60). На виконання
рішення Господарським судом
Дніпропетровської області 05.12.2011 був
виданий наказ (т.1 а.с.58).

Орендоване приміщення було повернуто
позивачеві 25.09.2012, що підтверджується
підписаним сторонами актом
прийому-передачі приміщення (т.2 а.с.69).

Частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу
України встановлено, що повернення
наймачем предмета договору найму
оформляється відповідним документом
(актом), який підписується сторонами
договору. З цього моменту договір найму
припиняється.

Зважаючи на дану норму та умови п. 9.2
договору оренди, твердження
відповідача за первісним позовом, що
договір припинив свою дію з 24.11.2011,
тобто з моменту прийняття судового
рішення щодо його розірвання, не
відповідає встановленим обставинам
справи.

Таким чином, позовна вимога ФОП ОСОБА_2
про стягнення з ТОВ «Страхове
товариство з додатковою
відповідальністю «Глобус»
заборгованості за договором оренди від
01.03.2008 з урахуванням індексу інфляції
за період з серпня 2010 по травень 2012 є
обгрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню в сумі 36 173,20 грн.

З матеріалів справи вбачається, що крім
суми основного боргу позивач також
просить стягнути з відповідача 3%
річних в сумі 1 011,04 грн.

Слід зазначити, що передбачене статтею
625 Цивільного кодексу України право
кредитора вимагати стягнення боргу,
враховуючи 3% річних та інфляційні
втрати є способом захисту його
майнових прав та інтересів, сутність
яких складається з відшкодування
матеріальних втрат кредитора та
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів.

Враховуючи положення частини 1 статті
216 Цивільного кодексу України згідно
якої у разі недійсності правочину
кожна із сторін зобов'язана повернути
другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину,
а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, колегія суддів
вважає, що стягнення у даному випадку 3%
річних від суми боргу суперечить
приписам даної норми, а відтак,
заявлена вимога задоволенню не
підлягає.

Колегія відхиляє доводи відповідача за
первісним позовом про неможливість
використання ним орендованого
приміщення, оскільки прийняття
приміщення в оренду орендарем без
зауважень підтверджується аналогічним
актом прийому-передачі від 01.03.2008
підписаним останнім без зауважень та
відсутністю від нього претензій до
орендодавця з приводу неможливості
користування орендованим приміщенням.

Стосовно вимоги позивача про
відшкодування відповідачем моральної
шкоди в розмірі 3 000,00 грн, слід
зазначити, що з урахуванням його
пояснень та наявних у справі доказів,
враховуючи приписи статті 23 Цивільного
кодексу України, судова колегія дійшла
висновку, що позивач не довів належними
доказами спричинення йому діями
відповідача моральної шкоди,
причинного зв'язку між наявною у
відповідача заборгованістю та
душевними стражданнями, у зв'язку з чим
вимога про відшкодування моральної
шкоди задоволенню не підлягає.

Господарський суд у відповідності до
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення.

У відповідності до пунктів 1, 4 частини 1
статті 104 Господарського
процесуального кодексу України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

З огляду на встановлене, апеляційну
скаргу ФОП ОСОБА_2 судова колегія
визнає обґрунтованою та такою, що
підлягає задоволенню частково, рішення
господарського суду м. Києва від 21.01.2013
у справі 5011-34/10316-2012 - скасуванню, а
судові витрати у відповідності до
статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
перерозподілу.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення
господарського суду м. Києва від 21.01.2013
у справі 5011-34/10316-2012 задовольнити
частково.

2. Рішення господарського суду м. Києва
від 21.01.2013 у справі 5011-34/10316-2012 скасувати.

3. Постановити нове рішення.

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Страхове товариство
з додатковою відповідальністю
«Глобус» (01010, м. Київ, вул. Андрія
Іванова, буд. 21/17, оф. 1, ) з
будь-якого рахунку виявленого
державним виконавцем на користь
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (53200,
АДРЕСА_4) 35 200,00 (Тридцять п'ять тисяч
двісті) грн 00 коп. основного боргу, 973,20
(Дев'ятсот сімдесят три) грн 20 коп.
інфляційних втрат, 1609,50 (Одна тисяча
шістсот дев'ять) грн. 50 коп. судового
збору за розгляд справи в суді першої
інстанції та 1720,50 (Одна тисяча сімсот
двадцять) грн. 50 коп. судового збору за
розгляд справи в апеляційній
інстанції.

В іншій частині первісного позову
відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
відмовити.

4. Доручити Господарському суду м.
Києва видати наказ на виконання
постанови.

5. Матеріали справи 5011-34/10316-2012 повернути
до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

І.М. Скрипка