ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2014 р.Справа № 922/2633/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маїс-Агро", м. Харків
до Фермерського господарства
"Веселе", с. Прудянка про стягнення
коштів в розмірі 189342,98 грн. за участю
представників сторін:

Представник позивача - Чернишов Б.С.,
дов. від 19.06.2014 року.

Представник відповідача - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Маїс-Агро", м. Харків,
звернувся до господарського суду з
позовом до відповідача - Фермерського
господарства "Веселе", с. Прудянка, в
якому просить суд стягнути на свою
користь заборгованість в сумі 189342,98
грн., яка виникла внаслідок неналежного
виконання відповідачем зобов"язань за
договором поставки № 08-02/12 від 13.02.2012р.
Також просить покласти на відповідача
судові витрати.

Ухвалою господарського суду від
01.07.2014р. прийнято вказану позовну заяву
до розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її до розгляду у
відкритому судовому засіданні на
15.07.2014р. о 10:30 год. Ухвалою
господарського суду від 15.07.2014р.
розгляд справи відкладався на 12.08.2014р.
об 11:00 год.

У призначеному судовому засіданні
12.08.2014р. представник позивача позов
підтримав, наполягав на його
задоволенні. Через канцелярію
господарського суду надав додаткові
докази по справі (вх. № 28157), які судом
долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача в судове
засідання 12.08.2014р. не з"явився, про
причину неявки суд не повідомив, відзив
на позов не надав, заборгованість не
спростував. Матеріали справи містять
докази належного повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи, про що свідчить отримання
представником відповідача 26.07.2014р.
ухвали господарського суду.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, не скористався, процесуальне
право на участь у судовому засіданні не
реалізував.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
пояснення представника позивача, судом
встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи, 13.02.2012р.
між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Маїс-Агро"
(постачальник, позивач) та Фермерським
господарством "Веселе" (покупець,
відповідач) укладено договір поставки
№ 08-02/12, відповідно до п. 1.1. якого
постачальник зобов"язується в строки,
визначені договором, передати у
власність покупця продукцію
виробничо-технічного призначення, а
покупець зобов"язується прийняти товар
та оплатити його ціну, сплативши за
нього визначену договором грошову
суму.

Відповідно до п. 1.2. договору,
найменування товару, його кількість,
ціна за одиницю, строк поставки покупцю
та базис поставки, гривнева ціна
товару, строк оплати, а також інші
умови, визначені в специфікації
(додаток №1), яка є невід"ємною частиною
цього договору.

Згідно з додатком № 1 до договору
поставки від 13.02.2012р., загальна
кількість товару, що поставляється
складає - 500 посівних одиниць, загальною
вартістю 410000,00 грн. Строк поставки
товару - до 20 березня 2012р. Дата оплати -
до 18.02.2012р.

Як свідчать матеріали справи, 09.04.2012р.,
відповідно до видаткової накладної №
РН-0000024 від 09.04.2012р., позивачем було
поставлено відповідачу товар на
загальну суму 410000,00 грн.

Всупереч умовам договору, 27.04.2012р.
відповідачем було здійснено часткову
оплату за поставлений товар в сумі
100000,00 грн.

Враховуючи передплату за догвором
поставки, зроблену відповідачем в сумі
245000,00 грн., сума заборгованості за
поставлений товар склала 65000,00 грн., в
зв"язку з чим, 27.02.2014р. позивачем на
адресу відповідача було направлено
претензію № 01, в якій відповідача
попереджено про необхідність в 5-дениий
строк з дати отримання претензії
сплатити суму заборгованості за
договором поставки в розмірі 65000,00 грн.

Направлена на адресу відповідача
претензія залишилась без відповідного
реагування, сума заборгованості
відповідачем сплачена не була, що і
стало підставою для звернення позивача
з відповідним позовом до
господарського суду Харківської
області.

Таким чином, станом на 27.06.2014р.,
відповідно до розрахунку, сума
заборгованості відповідача за
договором поставки від 13.02.2012р. складає
189342,98 грн., з яких: 65000,00 грн - основна
заборгованість, 7003,96 грн. - інфляційні
витрати, 5127,13 грн. - 3% річних, 9711,89 грн. -
пеня, 102500,00 грн. - збитки.

На час розгляду справи, матеріали
справи не містять доказів сплати
відповідачем зазначеної суми
заборгованості в добровільному
порядку.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 Господарського
кодексу України та ст. 509 Цивільного
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст.6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв діловою
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179
Господарського кодексу України,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу
України, частиною 2 статті 20
Господарського кодексу України, одним
із способів захисту права є примусове
виконання обов'язку в натурі
(присудження до виконання обов'язку в
натурі).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно статті 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України передбачено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Так, відповідно до наданої до
матеріалів справи видаткової
накладної № РН-0000024 від 09.04.2012р.,
відповідач (покупець) отримав від
позивача товар на загальну суму 410000,00
грн. Проте, всупереч вимогам договору
поставки від 13.02.2012р., відповідач свої
зобов"язання щодо своєчасної оплати за
отриманий товар виконав не в повному
обсязі. Відповідно до платіжного
доручення ВАТ "Укрексімбанк" від
27.04.2012р., відповідач розрахувався за
поставлений товар частково в сумі
100000,00,00 грн., та не надав суду доказів на
підтверження оплати суми боргу в
розмірі 65000,00 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене,
відповідач визнається судом таким, що
прострочив виконання зобов'язання з
оплати товару по договору поставки від
13.02.2012р.

Відповідно статей 55 Конституції
України, статей 15, 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526
Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 198
Господарського кодексу України,
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і у встановлений строк
відповідно до умов і порядку
укладеного між сторонами договору та
згідно з вимогами закону, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, приймаючи до уваги
викладені обставини, та враховуючи те,
що відповідач не надав суду доказів на
підтвердження сплати суму боргу за
договором поставки від 13.02.2012р. в сумі
65000,00 грн., суд визнає вимогу позивача
щодо стягнення з відповідача 65000,00 грн.
заборгованості по договору поставки
належно обґрунтованою, доведеною
матеріалами справи та такою, що
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
законом або договором.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача 3% річних в сумі 5127,13 грн.
7003,96 грн. - інфляційні витрати,
нарахованих згідно ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України за прострочення
виконання грошового зобов'язання,
підлягають задоволенню як правомірні
та обґрунтовані (здійснений позивачем
розрахунок перевірено судом).

Дослідивши вимогу позивача про
стягнення з відповідача суми збитків,
завданих позивачеві неналежним
виконанням покупцем (відповідачем)
умов договору від 13.02.2012р., суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Звертаючись з даним позовом до
господарського суду, позивач просить
стягнути з відповідача суму збитків в
розмірі 25% від фактично отриманого
товару в розмірі 102500,00 грн., посилаючись
на п. 3.1. договору поставки від 13.02.2012р.,
яким сторони встановили, що збитки,
завдані іншій стороні невиконанням
(неналежним виконання) умов договору,
підлягають відшкодуванню винною
стороною в сумі 25% від ціни фактично
отриманого покупцем товару.

Відповідно до ч. 5 ст. 225 Господарського
кодексу України, сторони
господарського зобов"язання мають
право за взаємною згодою заздалегідь
визначити погоджений розмір збитків,
що підлягають відшкодуванню, у твердій
сумі або у вигляді відсоткових ставок
залежно від обсягу невиконання
зобов"язання чи строків порушення
зобов"язання сторонами.

Суд зауважує, що законодавцем в даному
випадку робиться акцент на залежність
розміру збитків, що підлягають
відшкодуванню від обсягу невиконання
зобов"язання чи строків порушення
зобов"язання сторонами, при цьому ця
норма є імперативною.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
під час дії договору поставки від
13.02.2012р., укладеного між сторонами,
відповідачем на виконання умов
договору, було здійснено часткову
передплату за товар в розмірі 245000,00
грн., а також 27.04.2012р. відповідчем було
здійснено часткову оплату товару в
розмірі 100000,00 грн.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
значну роль у функціонуванні цивільних
правовідносин мають відігравати
принципи справедливості,
добросовісності й розумності, які ЦК
України безпосередньо передбачені в
ст. З серед загальних засад цивільного
законодавства (п. 6). Ці принципи є
своєрідною межею здійснення
учасниками цивільних правовідносин
своїх прав і виконання обов'язків, яка
відділяє дозволену поведінку від
недозволеної, справедливі,
добросовісні і розумні дії від вчинків,
які не відповідають цим критеріям. У
цьому контексті варто зазначити, що
принцип справедливості,
добросовісності і розумності обмежує
дію принципу свободи договору.
Учасники цивільних правовідносин
можуть, зокрема укладати договори і
на свій розсуд визначати їх умови, але з
урахуванням прав і інтересів
контрагентів.

При цьому суд зазначає, позивач,
звертаючись до суду з позовом про
відшкодування збитків, завданих
порушенням договору і передбачених у
договорі, в порядку ч. 5 ст. 225 ГК України,
повинен довести лише підстави своїх
вимог, а саме факт порушення
зобов'язання контрагентом і наявність
збитків, заздалегідь визначених у
договорі; тобто причинний зв'язок між
порушенням договору і збитками, а також
розрахований розмір збитків
припускаються існуючими і
достовірними, доки несправний боржник
не доведе протилежне.

При цьому, відповідач не довів про
протилежне,а отже, суд вважає за
необхідне задовольнити вимогу
позивача щодо стягнення на свою
користь збитків, завданих позивачеві
неналежним виконанням покупцем
(відповідачем) умов договору від
13.02.2012р. частково, виходячи із суми
несплаченого відповідачем боргу в
розмірі 65000,00 грн., тобто стягненню
підлягає сума в розмірі - 16250,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача суми пені
в розмірі 9711,89 грн., суд відмовляє в її
задоволенні, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського
кодексу України прямо зазначається, що
пеня за прострочку платежу
встановлюється за згодою сторін
господарських договорів, але її розмір
не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Враховуючи те, що умовами договору
поставки від 13.02.2012р., сторони не
передбачили нарахування пені за
прострочення виконання зобов"язання за
договором, наведені законодавчі
приписи та установлені фактичні дані,
дають підстави для висновку суду про
неправомірність нарахування позивачем
пені в розмірі 9711,89 грн., в зв"язку з чим,
вимога позивача про стягнення з
відповідача пені - не підлягає
задоволенню.

Як визначено у Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 року "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маїс-Агро"
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати в даній справі покладаються на
відповідача, пропорційно до суми
задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 55
Конституції України; ст.ст. 3, 509, 526, 530,
625, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України;
ст. ст. 193, 198, 225, 343 Господарського
кодексу України; ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43,
49, 69, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фермерського господарства
"Веселе" (Харківська область,
Дергачівський район, с. Прудянка, вул.
Горького 12-А, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маїс-Агро" (61047, м.
Харків, вул. Роганська, 130/1, ) суму заборгованості за договором
поставки від 13.02.2012р., в розмірі 93381,09
(яка складається з: 65000,00 грн - основна
заборгованість, 7003,96 грн. - інфляційні
витрати, 5127,13 грн. - 3% річних, 16250,00 грн. -
збитки), судовий збір в розмірі - 1867,62
грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В решті позову - відмовити.

Повне рішення складено 18.08.2014 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2633/14