ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 13» серпня 2014 р.
Справа №922/4889/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Шевель
О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Литвиновій К.О.,

за участю представників:

позивача - Ковальчук І.В., за
довіреністю від 11.02.2014 року; Попков П.О.,
за довіреністю від 02.06.2014 року;

першого відповідача - не з'явився;

другого відповідача - ОСОБА_3., за
довіреністю від 05.07.2012 року;

третього відповідача - не з'явився;

четвертого відповідача - не з'явився;

третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів - ОСОБА_3., за
довіреністю від 21.01.2014 року;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача -
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», м.Київ (вх.№1628Х/2-7) на
рішення господарського суду
Харківської області від 27.05.2014 року по
справі №922/4889/13,

за позовом Публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк», м.Київ,

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пріоритет - Інтер»,
смт. Нова Водолага,

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фарватер Інвест»,
м.Харків,

3. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рент Центр»,
м.Харків,

4. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Юридична компанія
«Амстердам», м.Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідачів - ОСОБА_4, м.Київ,

про стягнення 715076,83 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року Публічне
акціонерне товариство «ОТП Банк»
звернулося до господарського суду
Харківської області з позовом, в якому
просило суд звернути стягнення на
предмет іпотеки шляхом набуття права
власності за ПАТ «ОТП Банк» на предмет
договору іпотеки №PL07-464/29-1, а саме:
нежитлові приміщення 1-го, 2-го, 3-го, 4-го,
5-го, 6-го, 7-го поверхів в літ. А-6-8,
загальною площею 1309,6 кв.м., що
знаходиться за адресою: м. Харків,
АДРЕСА_2.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 27.05.2014 року по
справі №922/4889/13 (колегія суддів у
складі: головуючий суддя Бринцев О.В.,
суддя Аюпова Р.М., суддя Макаренко О.В.) в
задоволені позову відмовлено повністю.

Публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк» з вказаним рішенням
господарського суду першої інстанції
не погодилося та звернулося до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення місцевим господарським
судом при прийнятті рішення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
господарського суду Харківської
області від 27.05.2014 року та прийняти нове
судове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі. Також,
позивач просить суд судові витрати
покласти на відповідачів.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги заявник вказує на те, що він є
іпотекодержателем згідно іпотечного
договору, що укладений між ним та ТОВ
«Пріоритет - Інтер» 14.08.2007 року.

Згідно ст. 575 Цивільного кодексу
України іпотека є окремим видом застав.
Так, згідно частини першої зазначеної
статті іпотекою є застава нерухомого
майна, що залишається у володінні
заставодавця або третьої особи.

Так, відповідно до ст. 577 Цивільного
кодексу України, державній реєстрації
підлягає нотаріально посвідчена
застава нерухомого майна, а також
застава рухомого майна за заявою
заставодержателя або заставодавця
шляхом внесення запису до Державного
реєстру обтяжень рухомого майна.
Правові засади державної реєстрації
заставних правочинів нерухомого майна
(іпотеки) визначені також законами
України «Про заставу» (статті 13, 15), «Про
іпотеку» (статті 1, 3, 4, 18).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» та ст. 572 Цивільного кодексу
України, іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Також, апелянт вказує, що на даний час
на підставі рішення господарського
суду Харківської області по справі
№5023/9787/11 від 03.02.2012 року один з
відповідачів - ТОВ «Рент Центр», є
власником спірних нежитлових
приміщень, а отже згідно положення
статті 23 Закону України «Про іпотеку»
має всі права іпотекодавця і несе всі
його обов'язки за іпотечним договором.

Крім того, апелянт зазначає, що
господарським судом Харківської
області не вірно застосовані
відповідні норми Закону України «Про
іпотеку», а також Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 23.06.2014 року
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»
прийнято до провадження та призначено
до розгляду.

22.07.2014 року позивач надав через
канцелярію суду клопотання (вх.№5844), в
якому просить винести ухвалу про
залучення ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1)
до участі у справі №922/4889/13 в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів.

Крім того, позивач заявив клопотання
(вх.№5845), в якому просить суд
зобов'язати реєстраційну службу
Харківського міського управління
юстиції надати для огляду та вивчення в
судовому засіданні Реєстраційні
справи на нежитлові приміщення 1, 2, 3, 4, 5,
6, 7 поверхів в літ. "А-6-8", загальною
площею 1309,6 кв.м., що знаходиться за
адресою: м.Харків, АДРЕСА_2, а саме:
перший поверх №№1-5, №№І №ХVII,
загальною площею 57,4 кв.м.; другий
поверх: №№1-8, №№І, загальною площею
109,10 кв.м.; третій поверх №№1-16, №№І,
загальною площею 252,70 кв.м.; четвертий
поверх №№1-20, №І, загальною площею 256,0
кв.м.; п'ятий поверх №№1-19, №І, загальною
площею 258,1 кв.м.; шостий поверх №№1-20,
№І, загальною площею 258,5 кв.м.; сьомий
поверх №№7-15, №ІІІ, загальною площею
117,80 кв.м. Для долучення до матеріалів
судової справи надати засвідчені копії
правовстановлюючих документів
останнього власника.

Також апелянт надав до суду клопотання
(вх.№5846 від 22.07.2014 року), в якому просить
накласти арешт на майно, а саме: 01
(старий номер 01) - нежитлові
приміщення першого поверху №№1-5, №І,
№ХVII, загальною площею 57,4 кв.м., другого
поверху №№1-8, №І, загальною площею 109,10
кв. м.; третього поверху №№1-16, №І,
загальною площею 252,70 кв.м.; 01
(старий номер 01) - нежитлові
приміщення четвертого поверху №1-:-5, №8,
№9, №11-:-20, №І загальною площею 237,1 кв.м.,
нежитлові приміщення п'ятого поверху
№1-:-5, №8, №9, №11-:-18, №І загальною площею
237,1 кв.м. в літ. "А-6-8"; 01 (старий
номер 01) - нежитлові приміщення
шостого поверху №1, №4, №5, №8-:-14. №16-:-20,
№І, загальною площею 238.6 кв.м. та
нежитлові приміщення сьомого поверху
№7-:-9, №12-:-15 №III загальною площею 107,2
кв.м. в літ. "А-6-8"

Позивачем 23.07.2014 року надано через
канцелярію суду клопотання (вх.№5864), в
якому просить суд заборонити
Реєстраційній службі України,
Реєстраційній службі Харківського
міського управління юстиції, державним
та приватним нотаріусам усіх
нотаріальних округів України вчиняти
будь-які дії, що стосуються
вищевказаних об'єктів нерухомого
майна. Також, позивач просить суд
зобов'язати Реєстраційну службу
Харківського міського управління
юстиції внести до державного реєстру
речових прав на нерухоме майно
відомості про заборону Реєстраційній
службі України, Реєстраційній службі
Харківського міського управління
юстиції, державним та приватним
нотаріусам усіх нотаріальних округів
України вчиняти будь-які дії, що
стосуються вищевказаних об'єктів
нерухомого майна.

Ухвалою суду від 23.07.2014 року відкладено
розгляд клопотань, заявлених позивачем
та розгляд апеляційної скарги, у
зв'язку з необхідністю надання
сторонами документів до матеріалів
справи, зокрема, в підтвердження
повноважень представників.

Від представника другого відповідача
надійшли письмові заперечення на
заявлені позивачем клопотання (вх.№6062
від 29.07.2014 року) та письмові пояснення
по суті справи (вх.№6088 від 30.07.2014 року),
які долучені до матеріалів справи.

Представник позивача - Попков П.О.,
надав до матеріалів справи письмові
пояснення по суті апеляційної скарги
(вх.№6082 від 30.07.2014 року), які також
долучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 30.07.2014 року з метою
повного, всебічного та об'єктивного
розгляду справи, забезпечення
дотримання принципів судочинства,
розгляд справи та розгляд заявлених
позивачем клопотань відкладено на іншу
дату.

На виконання вимог ухвал суду, 13.08.2014
року представниками позивача -
Ковальчук І.В. та Попковим П.О., надано
документи (вх.№6578) з метою
підтвердження їх повноважень у
вказаній справі.

Крім того, представниками позивача
надано через канцелярію суду письмові
пояснення (вх.№6577) по суті заявлених
клопотань про витребування доказів,
залучення третіх осіб та вжиття
заходів до забезпечення позову, а у
судовому засіданні 13.08.2014 року
представником апелянта заявлено
клопотання про залучення до участі у
справі в якості третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів,
Реєстраційної служби Харківського
міського управління юстиції.

Проте, вказане клопотання знято
апелянтом з розглядом самостійно у
зв'язку із визнанням ним відсутності
необхідності щодо залучення такої
особи до участі у справі у відповідному
статусі третьої особи.

Розглянувши залишені на розгляд
клопотання, колегія суддів, з
урахуванням думки сторін та учасників
по справі, дійшла висновку про
відсутність підстав для їх
задоволення, з огляду на наступне.

Так, в клопотанні про витребування
доказів апелянт просить суд
зобов'язати Реєстраційну службу
Харківського міського управління
юстиції надати для огляду та вивчення в
судовому засіданні реєстраційні
справи на нежитлові приміщення 1, 2, 3, 4, 5,
6, 7 поверхів в літ. "А-6-8", загальною
площею 1309,6 кв.м., що знаходиться за
адресою: м.Харків, АДРЕСА_2, а саме:
перший поверх №№1-5, №№І №ХVII,
загальною площею 57,4 кв.м.; другий
поверх: №№1-8, №№І, загальною площею
109,10 кв.м.; третій поверх №№1-16, №№І,
загальною площею 252,70 кв.м.; четвертий
поверх №№1-20, №І, загальною площею 256,0
кв.м.; п'ятий поверх №№1-19, №І, загальною
площею 258,1 кв.м.; шостий поверх №№1-20,
№І, загальною площею 258,5 кв.м.; сьомий
поверх №№7-15, №ІІІ, загальною площею
117,80 кв.м. В обґрунтування такого
клопотання апелянт вказує, що він не
може отримати необхідну інформацію з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно іншим ніж судовий шлях.

Положення статті 38 Господарського
процесуального кодексу України
визначають, що сторона або прокурор у
разі неможливості самостійно надати
докази вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів. У клопотанні повинно бути
зазначено: який доказ витребовується;
обставини, що перешкоджають його
наданню; підстави, з яких випливає, що
цей доказ має підприємство чи
організація; обставини, які може
підтвердити цей доказ.

Подане представником апелянта
клопотання не відповідає вищевказаним
вимогам процесуального закону, так як
не містить посилання на те, яку саме
інформацію, яка є доказом по справі,
намагається отримати апелянт від
реєстраційної служби шляхом
витребування відповідної
реєстраційної справи, не має
відомостей, що саме така реєстраційна
справа з відповідною інформацією є
саме в реєстраційній службі, відсутні
будь-які посилання на ті обставини, які
може підтвердити доказ, що
витребовується.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
тотожне за змістом клопотання
заявлялося до суду першої інстанції і в
його задоволені відмовлено, оскільки
такі докази були витребовані судом
ухвалою від 23.01.2014 року і надані
Реєстраційною службою ХМУЮ 20.02.2014 року.

Обґрунтовуючи клопотання про
залучення до участі у справі в якості
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідачів -
ОСОБА_3, апелянт зазначає, що 05.12.2013 року
на підставі договору про поділ
нерухомого майна утворено три нових
об'єкти, власниками яких є громадянин
ОСОБА_4, а одного з таких об'єктів -
громадянин ОСОБА_3.

У зв'язку з тим, що рішення Харківського
апеляційного господарського суду у цій
справі може вплинути на права та
обов'язки ОСОБА_3, апелянт вважає за
необхідне залучити до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів ОСОБА_3.

Згідно статті 27 Господарського
процесуального кодексу України треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, можуть вступити
у справу на стороні позивача або
відповідача до прийняття рішення
господарським судом, якщо рішення з
господарського спору може вплинути на
їх права або обов'язки щодо однієї з
сторін.

У заявах про залучення третіх осіб і у
заявах третіх осіб про вступ у справу
на стороні позивача або відповідача
зазначається, на яких підставах третіх
осіб належить залучити або допустити
до участі у справі. Отже, особа, яка бере
участь у справі як третя особа без
самостійних вимог, має знаходитися з
однією зі сторін у матеріальних
правовідносинах, які в результаті
прийняття судом рішення у справі
зазнають певних змін. При цьому,
предмет спору повинен бути за межами
цих правовідносин, інакше така особа
може мати самостійні вимоги на предмет
спору. Відтак, не є можливим покладення
на третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору,
будь-яких матеріально-правових
обов'язків, а також установлення чи
захист їхніх прав. Тобто, є неможливим
винесення рішення або ухвали суду про
права чи обов'язки цих третіх осіб.

Пунктом 1.6 постанови пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011 року №18 визначено, що
Господарський процесуальний кодекс
України передбачає можливість участі в
судовому процесі третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог, на предмет
спору, якщо рішення господарського
суду зі спору може вплинути на права та
обов'язки цієї особи щодо однієї із
сторін (стаття 27 ГПК України). Така
третя особа виступає в процесі на
стороні позивача або відповідача - у
залежності від того, з ким із них у неї
існують (або існували) певні правові
відносини.

Подане апелянтом клопотання не містить
посилань щодо правовідносин сторін по
справі та фізичною особою ОСОБА_3 Немає
посилань на те, яким чином рішення
повинно вплинути на його права чи
обов'язки щодо однієї зі сторін. Також,
не зазначено, яким чином прийняте
рішення господарського суду першої
інстанції та постанова суду
апеляційної інстанції може вплинути на
права чи обов'язки вказаної фізичної
особи щодо однієї зі сторін по справі.

Щодо заявлених клопотань про
забезпечення позову на стадії
апеляційного провадження, судова
колегія вважає за необхідне зазначити
наступне.

В обґрунтування зазначених клопотань
апелянт зазначає, що існують умисні дії
представників сторін по справі, а також
адвоката ОСОБА_3, які спрямовані на
позбавлення апелянта законного права
на повернення отриманого ТОВ
«Пріоритет - Інтер» кредиту. На думку
позивача, засновники, власники ТОВ
«Пріоритет - Інтер», фактично незаконно
заволоділи грошовими коштами ПАТ «ОТП
Банк». Зазначені обставини позивач
вважає достатніми для застосування під
час апеляційного розгляду вказаних в
клопотанні заходів до забезпечення
позову.

Положеннями статті 66 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд за
заявою сторони, прокурора або з власної
ініціативи має право вжити
передбачених статтею 67 цього Кодексу
заходів до забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається в
будь-якій стадії провадження у справі,
якщо невжиття таких заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.

Стаття 67 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що позов забезпечується:
накладанням арешту на майно або
грошові суми, що належать відповідачу;
забороною відповідачеві вчиняти певні
дії; забороною іншим особам вчиняти
дії, що стосуються предмета спору;
зупиненням стягнення на підставі
виконавчого документа або іншого
документа, за яким стягнення
здійснюється у безспірному порядку.

Визначені в клопотанні апелянтом
заходи не відповідають зазначеним
вимогам процесуального закону.

У вирішенні питання про забезпечення
позову необхідним є здійснення оцінки
обґрунтованості доводів заявника щодо
необхідності вжиття відповідних
заходів з урахуванням такого:
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів; запобігання порушенню у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу. Адекватність заходу
до забезпечення позову, що
застосовується господарським судом,
визначається його відповідністю
вимогам, на забезпечення яких він
вживається. Оцінка такої відповідності
здійснюється господарським судом,
зокрема, з урахуванням співвідношення
права (інтересу), про захист яких
просить заявник, з вартістю майна, на
яке вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

Вказане повністю узгоджується із
позицією, що викладена в постанові
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року №16 «Про деякі
питання практики застосування заходів
до забезпечення позову».

Наведений у статті 66 Господарського
процесуального кодексу України
перелік осіб, які вправі порушувати
питання про забезпечення позову, так
само як і передбачений статтею 67
Господарського процесуального кодексу
України перелік цих заходів (частини
перша і п'ята останньої із зазначених
статей), є вичерпними.

Умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Пунктами 7.2. та 9 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року №16 «Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позову» визначено, що за
позовами про визнання права власності
(іншого речового права) або
витребування майна арешт може бути
лише накладений на індивідуальне
визначене майно, і притому лише таке, що
відноситься до предмета спору. В такому
разі в ухвалі про забезпечення позову
мають зазначатися ознаки, які
ідентифікують відповідне майно та
відрізняють його від іншого
(однорідного чи подібного) майна, та за
необхідності місцезнаходження майна.

Виносячи ухвалу про заборону
відповідачеві вчиняти певні дії,
господарський суд повинен точно
визначити, які саме дії забороняється
вчиняти.

Такі правила повинні застосовуватись і
до інших осіб, яким на підставі статті 67
Господарського процесуального кодексу
України забороняється вчинення дій
щодо предмета спору.

Колегія зазначає, що майно, на яке
просить накласти арешт апелянт, не є
власністю відповідачів, тоді як арешт
може бути накладено саме та лише на
майно відповідачів. Відповідні
реєстраційні служби ХМУЮ та України
також не є відповідачами у даній
справі, що виключає в свою чергу
можливість встановлення заборони
таким особам вчиняти певні дії. Об'єкти
нерухомого майна, про які зазначає
апелянт, не є предметом позову по даній
справі, а й отже безпідставним є
вирішення питання щодо встановлення
заборони всім приватним та державним
нотаріусам України, а також
реєстраційним службам вчиняти
відповідні дії щодо таких об'єктів.

Також, матеріали справи свідчать про
те, що ухвалою від 26.12.2013 року по даній
справі судом першої інстанції були
вжиті заходи забезпечення позову, а
саме, заборонено третій особі ОСОБА_4
відчужувати нежитлові приміщення,
зазначені в позовній заяві позивачем, а
також заборонено Реєстраційній службі
Харківського міського управління
юстиції вчиняти дії по реєстрації
відчуження вказаних в позові
нежитлових приміщень.

У судовому засіданні 13.08.2014 року
представники позивача підтримали
доводи та вимоги апеляційної скарги, з
урахуванням додаткових пояснень до
неї, у повному обсязі та просили її
задовольнити.

Представник другого відповідача та
третьої особи проти позиції апелянта
заперечував з підстав, викладених у
його відзиві.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені у апеляційній скарзі доводи,
заслухавши у судовому засіданні
пояснення представників позивача,
другого відповідача та третьої особи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, повторно розглянувши
справу в порядку ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом позову є звернення стягнення
на предмет іпотеки за договором від
14.08.2007 року №PL07-464/29-1, а саме, на
нежитлові приміщення 1-го, 2-го, 3-го, 4-го,
5-го, 6-го, 7-го поверхів в літ. А-6-8,
загальною площею 1309,6 кв.м., що
знаходиться за адресою: місто Харків,
АДРЕСА_2. Зазначений договір укладений
між позивачем - ПАТ «ОТП Банк», та
першим відповідачем - ТОВ «Пріоритет -
Інтер».

Як вірно визначено судом першої
інстанції, правовідносини пов'язані з
іпотекою (заставою) нерухомого майна
врегульовано Законом України «Про
іпотеку».

Відповідно до статті 2 вказаного Закону
законодавство України про іпотеку
базується на Конституції України і
складається з Цивільного кодексу
України, Господарського кодексу
України, Земельного кодексу України,
цього Закону та інших
нормативно-правових актів, а також
міжнародних договорів України.

Положеннями статті 3 Закону України
«Про іпотеку» передбачено, що взаємні
права і обов'язки іпотекодавця та
іпотекодержателя виникають з моменту
державної реєстрації іпотеки
відповідно до закону.

Статтею 4 Закону визначено, що
обтяження нерухомого майна іпотекою
підлягає державній реєстрації
відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» визначено, що цей
Закон регулює відносини, пов'язані з
державною реєстрацією прав на нерухоме
майно та їх обтяжень.

Положеннями статті 3 названого Закону
встановлено, що права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Згідно статті 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме, в тому числі: право власності на
нерухоме майно; іпотека.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 Цивільного
кодексу України правочин підлягає
державній реєстрації лише у випадках,
встановлених законом, такий правочин є
вчиненими з моменту його державної
реєстрації. Тобто, за відсутності
обов'язкової державної реєстрації
такий правочин не може породжувати для
їх суб'єктів бажаного правового
результату, а врешті й відповідних прав
та обов'язків їх сторін.

Положення статті 182 Цивільного кодексу
України визначають, що право власності
та інші речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації. Порядок
проведення державної реєстрації прав
на нерухомість та підстави відмови в
ній встановлюються законом.

Матеріали справи свідчать про
відсутність державної реєстрації
обтяження за договором іпотеки від
14.08.2007 року №PL07-464/29-1.

Як встановлено господарським судом,
згідно листа-відповіді державного
реєстратора прав на нерухоме майно
приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_5 від
27.05.014 року №109/01-30 відсутні будь-які
зареєстровані обтяження, іпотеки та
інші речові права на нерухоме майно, що
є предметом позову по цій справі.

Отже, права та обов'язки за вказаним
договором іпотеки від 14.08.2007 року
№PL07-464/29-1 між сторонами відсутні, через
що відсутнім є будь-які права у
позивача ПАТ «ОТП Банк» за вказаним
договором іпотеки щодо звернення
стягнення на його предмет, зокрема,
відповідні нежитлові приміщення, що
знаходиться за адресою: місто Харків,
АДРЕСА_2.

Колегія суддів вважає безпідставним та
необґрунтованим посилання апелянта на
те, що в даний час відсутність
державної реєстрації іпотеки за
договором від 14.08.2007 року №PL07-464/29-1 не
має значення для вирішення даного
спору, оскільки, на час укладення у 2007
році договору іпотеки відповідно до
статті 4 Закону України «Про іпотеку» у
разі недотримання цієї умови іпотечний
договір є дійсним, але вимога
іпотекодержателя не набуває
пріоритету відносно зареєстрованих
прав чи вимог інших осіб на передане в
іпотеку нерухоме майно.

Згідно статті 4 Закону України «Про
іпотеку» в редакції від 23.02.2006 року
станом на час укладання договору
іпотеки від 14.07.2007 року №PL07-464/29-1
обтяження нерухомого майна іпотекою
підлягає державній реєстрації в
порядку, встановленому законодавством.
У разі недотримання цієї умови
іпотечний договір є дійсним, але вимога
іпотекодержателя не набуває
пріоритету відносно зареєстрованих
прав чи вимог інших осіб на передане в
іпотеку нерухоме майно.

Діюча редакція зазначеної статті
передбачає, що обтяження нерухомого
майна іпотекою підлягає державній
реєстрації відповідно до Закону.

Також, діюча редакція статті 3 Закону
України «Про іпотеку» встановлює, що
іпотека виникає на підставі договору,
закону або рішення суду. Взаємні права
і обов'язки іпотекодавця та
іпотекодержателя виникають з моменту
державної реєстрації іпотеки
відповідно до Закону.

Положеннями статті 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
встановлено, що державна реєстрація
прав є обов'язковою. Інформація про
права на нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх
обтяження, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Права на нерухоме майно та їх
обтяження, що виникли до набрання
чинності цим Законом, визнаються
дійсними у разі відсутності їх
державної реєстрації, передбаченої цим
Законом, за таких умов: якщо реєстрація
прав та їх обтяжень була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав та їх обтяжень
діяло законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав та
їх обтяжень.

Таким чином, на час укладання договору
іпотеки від 14.07.2007 року №PL07-464/29-1 так і
на час звернення позивача до суду з
відповідними вимогами на підставі
договору іпотеки законодавство
передбачало необхідність державної
реєстрації іпотеки.

При цьому, на час звернення позивача до
суду у листопаді 2013 року діюче
законодавство передбачало й момент
виникнення відповідних прав за
договором іпотеки, який пов'язується з
моментом державної реєстрації іпотеки
відповідно до положень статті 3 Закону
України «Про іпотеку» та статті 3
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

За загальним принципом дії актів
цивільного законодавства у часі, що
закріплений у статті 5 Цивільного
кодексу України, якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Відсутність державної реєстрації
іпотеки підтверджується матеріалами
справи та не заперечувалась апелянтом,
який зазначив про це у свої письмових
поясненнях.

Отже, в такому випадку суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність будь-яких
прав та обов'язків за договором іпотеки
від 14.07.2007 року №PL07-464/29-1, з огляду на
відсутність державної реєстрації
такої іпотеки відповідно до Закону.

Безпідставними та необґрунтованими
колегія суддів вважає посилання
апелянта на положення статті 17 Закону
України «Про іпотеку» з вказівкою про
те, що вказаною нормою визначені
підстави припинення іпотеки,
встановлений перелік підстав
припинення є вичерпним, а отже іпотека
за договором іпотеки від 14.08.2007 року не
є припиненою з огляду на те, що
господарським судом під час вирішення
справи питання щодо припинення іпотеки
за вказаним договором не вирішувалось
та не встановлювалось.

Також, судом першої інстанції вірно
встановлено, що згідно статті 11 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» Державний реєстр прав
складається з розділів, які
відкриваються на кожний об'єкт
нерухомого майна під час проведення
державної реєстрації права власності
на нього. Кожний розділ Державного
реєстру прав складається з чотирьох
частин, які містять відомості про:
нерухоме майно; право власності та
суб'єкта (суб'єктів) цього права; інші
речові права та суб'єкта (суб'єктів) цих
прав; обтяження прав на нерухоме майно
та суб'єкта (суб'єктів) цих прав.

Статтями 20 та 21 вказаного Закону
передбачено, що у Державному реєстрі
прав на кожний об'єкт нерухомого майна,
право власності на який заявлено
вперше, за рішенням державного
реєстратора відкривається відповідний
розділ та реєстраційна справа.

Статтею 25 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» визначає, що
реєстраційним номером об'єкта
нерухомого майна є індивідуальний
номер, який присвоюється кожному
окремо визначеному об'єкту нерухомого
майна при проведенні державної
реєстрації права власності на нього, не
повторюється на всій території України
і залишається незмінним протягом
усього часу існування такого об'єкта. У
разі переходу права власності на об'єкт
нерухомого майна або зміни опису
(даних) об'єкта нерухомого майна його
реєстраційний номер залишається без
змін.

Реєстраційний номер об'єкта нерухомого
майна є ідентифікатором розділу
Державного реєстру прав, відкритого
державним реєстратором на такий об'єкт.

Згідно листа-відповіді державного
реєстратора прав на нерухоме майно
приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_5 від
27.05.014 року №109/01-30, а також витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності, на об'єкт нерухомого майна:
нежитлові приміщення 1-го, 2-го, 3-го, 4-го,
5-го, 6-го, 7-го поверхів в літ. А-6-8,
загальною площею 1309,6 кв.м., що
знаходиться за адресою: місто Харків,
АДРЕСА_2, а саме: перший поверх №№1-5, № I,
№XVII, загальною площею 57,4 кв.м.; другий
поверх: №№1-8, №I, загальною площею 109,10
кв.м.; третій поверх №№1-16, №I, загальною
площею 252,70 кв.м.; четвертий поверх
№№1-20, №I, загальною площею 256,0 кв.м.;
пятий поверх №№1-19, № I, загальною
площею 258,1 кв.м.; шостий поверх №№1-20, №I,
загальною площею 258,5 кв.м.; сьомий
поверх №№7-15, №III, загальною площею 117,80
кв.м. відкрито розділ №01, який на
даний час закрито на підставі поділу.

Відповідно до статті 21 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» у
разі поділу об'єкта нерухомого майна
або виділу частки з об'єкта нерухомого
майна відповідний розділ Державного
реєстру прав та реєстраційна справа
закриваються, реєстраційний номер
цього об'єкта скасовується. Водночас,
для кожного з новостворених об'єктів
нерухомого майна відкривається новий
розділ Державного реєстру прав і нова
реєстраційна справа, кожному з таких
об'єктів присвоюється новий
реєстраційний номер.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції встановлено, що згідно з
витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно право власності
на відповідний об'єкт нерухомості, який
є предметом спору у даній справі, ще
10.09.2013 року було зареєстровано за
фізичною особою ОСОБА_4 на підставі
посвідченого нотаріально договору
купівлі-продажу від 10.09.2013 року.

Таким чином, станом на дату звернення
позивача із позовом (26.11.2013 року)
відповідачі по даній справі не є
власниками спірного нерухомого майна,
звернення стягнення на яке просить
здійснити позивач. Тобто, відповідачі
не порушували, не оспорювали прав
позивача. Такі обставини
унеможливлюють вжиття судом по
відношенню до відповідачів заходів на
захист прав позивача, оскільки
порушення права (невизнання,
оспорювання) згідно ст.15 Цивільного
кодексу України, ст.2 Господарського
кодексу України є необхідною
передумовою застосування будь-яких
заходів захисту права.

Матеріали справи також свідчать про те,
що фізична особа ОСОБА_4 відповідно
даних Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців, як станом на момент
звернення до суду з позовною заявою у
даній справі, так і станом на момент
апеляційного провадження, не володіє
статусом суб'єкта підприємницької
діяльності.

У відповідності до ст. 21 Господарського
процесуального кодексу України
сторонами в судовому процесі -
позивачами і відповідачами - можуть
бути підприємства та організації,
зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Госпоадрського
процесуального кодексу України до
господарського суду мають право
звертатися (бути позивачами та
відповідачами) підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності.

Частина 2 ст. 50 Цивільного кодексу
України визначає, що фізична особа
здійснює своє право на підприємницьку
діяльність за умови її державної
реєстрації в порядку, встановленому
законом.

Відповідно до ст. 128 Господарського
кодексу України громадянин визнається
суб'єктом господарювання у разі
здійснення ним підприємницької
діяльності за умови державної
реєстрації його як підприємця без
статусу юридичної особи відповідно до
статті 58 цього Кодексу.

В силу приписів статей 1, 2, 12, 21
Господарського процесуального кодексу
України спори за участю фізичних осіб,
котрі не є підприємцями не підвідомчі
господарським судам України.

Це означає, що спір за участю
зазначеної фізичної особи не підлягає
вирішенню в господарських судах
України, що унеможливлює залучення
фізичної особи ОСОБА_4 та в подальшому
на стадії апеляційного розгляду
фізичної особи ОСОБА_3 в якості
належних відповідачів у даній справі, і
відповідно, унеможливлює задоволення
позовних вимог по відношенню до таких
осіб.

З урахуванням викладеного, а також
вимог процесуального законодавства
колегія суддів вважає, що, встановивши
вказані обставини, господарський суд
правомірно відмовив в задоволенні
позовних вимог, в тому числі і з
посиланнями на зазначені факти.

Колегія суддів також вважає за
необхідне зазначити, що згідно рішення
господарського суду Харківської
області від 03.02.2012 року у справі
№5023/9787/11 за Товариством з обмеженою
відповідальністю «Рент Центр» визнано
право власності на нежитлові
приміщення 1-го, 2-го, 3-го, 4-го, 5-го, 6-го,
7-го поверхів в літ А-6-8, загальною
площею 1309,6 кв.м., що знаходяться за
адресою: місто Харків, АДРЕСА_2.

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Частина 1 та частина 2 ст 228 Цивільного
кодексу України передбачає, що
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу
України недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

У рішенні господарського суду
Харківської області від 03.02.2012 року у
справі №5023/9787/11 зазначено, що спірний
іпотечний договір №PL07-464/29-1 від 14.08.2007
року суперечить положенням та вимогам
ст.ст. 182, 317, 319, 321, 583 Цивільного кодексу
України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про
заставу», ст. 5 Закону України «Про
іпотеку», ст. 3 та ст. 4 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»,
згідно з вимогами ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 228
Цивільного кодексу України, є
нікчемним, тобто недійсним, і не
породжує наслідків щодо передачі майна
в іпотеку. Угоди, які містять порушення
закону, не породжують будь-яких бажаних
сторонами результатів, незалежно від
рішення суду і волі сторін та їх вини в
укладенні протизаконної угоди. Згідно
до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України,
у разі встановлення судом нікчемності
правочину - його визнання недійсним
судом не вимагається. Дане рішення
набрало законної сили.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Стаття 43 Господарського
процесуального кодексу України
визначає, що господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги в зв'язку з її необґрунтованістю
та відсутністю фактів, які свідчать про
те, що оскаржуване рішення прийнято з
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги та досліджені в
судовому засіданні докази не
спростовують наведені висновки
колегії суддів, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» не
підлягає задоволенню з підстав,
викладених вище, а оскаржуване рішення
господарського суду Харківської
області від 27.05.2014 року по справі
№922/4889/13 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні апеляційної
скарги, витрати апелянта по сплаті
судового збору за подання апеляційної
скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, п.1 ст. 103, ст.
105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 27.05.2014 року по
справі №922/4889/13 - залишити без змін.

Повний текст постанови складено 18
серпня 2014 року.

Головуючий суддя
О.А. Пуль

Суддя
О.В. Шевель

Суддя
В.С. Хачатрян