ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

18 серпня 2014 року Справа № 903/1100/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого:Кочерової Н.О.,

суддів:Бакуліної С.В.,

Дунаєвської Н.Г., Мележик Н.І.,
Селіваненка В.П.,розглянувши заяву
публічного акціонерного товариства
"Мостобуд"про перегляд Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 15.05.2014у
справі№903/1100/13за позовомЛуцької
міської ради допублічного
акціонерного товариства "Мостобуд"
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача Управління Держземагентства
у Луцькому районі Волинської
областіпровнесення змін до договору
оренди землі

ВСТАНОВИВ:

Луцька міська рада звернулася з
позовом до публічного акціонерного
товариства "Мостобуд", в якому, з
урахуванням заяви про зміну предмета
позову, просила внести зміни до
укладеного між сторонами договору
оренди землі від 22.02.2005, шляхом
викладення його умов в наступній
редакції: пункт 9. "Орендна плата
вноситься орендарем у грошовій формі
та встановлюється у розмірі 3 (трьох)
відсотків від нормативної грошової
оцінки земельної ділянки". Позовні
вимоги обґрунтовані обставинами зміни
розміру річної орендної плати за землю.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 11.12.2013 позов
задоволено.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 11.02.2014 рішення
місцевого господарського суду від
11.12.2013 скасовано, прийнято нове рішення,
яким у позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 15.05.2014 у даній справі
постанову суду апеляційної інстанції
від 11.02.2014 скасовано, а рішення
господарського суду Волинської
області від 11.12.2013 залишено в силі.

Публічним акціонерним товариством
"Мостобуд" подано заяву про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
15.05.2014 у справі №903/1100/13, в якій заявник
просить скасувати зазначену постанову
та прийняти нове рішення.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 19.02.2013
у справі №5/5005/6165/2012, від 10.12.2013 у справі
№31/5005/8671/2012, від 14.05.2014 у справі №919/981/13,
від 13.05.2014 у справі №914/1919/13, постанову
Судової палати у господарських справах
Верховного суду України від 20.11.2012 у
справі №28/5005/640/2012, мотивовано
неоднаковим застосуванням Вищим
господарським судом України одних і
тих самих норм матеріального права, а
саме статті 288 Податкового кодексу
України, статей 15, 30 Закону України "Про
оренду землі", статей 632, 651, 652
Цивільного кодексу України, внаслідок
чого ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, колегія суддів
не вбачає підстав для допуску даної
справи до провадження Верховного Суду
України з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана виключно на
таких підставах: 1) неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах; 2)
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень (пункт 1 цієї статті) матиме
місце в разі, коли суд (суди) касаційної
інстанції у розгляді двох чи більше
справ за подібних предмета та підстав
позову, змісту позовних вимог та
встановлених судом фактичних обставин
і однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин
дійшов (дійшли) неоднакових правових
висновків, покладених в основу цих
судових рішень.

При вирішенні питання допуску справи
до провадження Верховного Суду України
враховується сукупність всіх наявних
складових ознак неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

У постанові від 15.05.2014 у справі №903/1100/13,
про перегляд якої подано заяву, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками суду першої інстанції щодо
наявності підстав для задоволення
позову про внесення змін до пункту 9
договору оренди земельної ділянки та
викладення його у такій редакції:
"Орендна плата вноситься Орендарем у
грошовій формі та встановлюється у
розмірі 3 відсотків від нормативної
грошової оцінки земельної ділянки".
Такого висновку суд касаційної
інстанції дійшов з огляду на
встановлені судом першої інстанції
обставини справи стосовно того, що
рішенням міської ради (відповідача)
було затверджено ставки орендної плати
за земельну ділянку у відсотках від
нормативної грошової оцінки земельної
ділянки, при цьому, оскільки сторонами
в спірному договорі оренди передбачена
можливість внесення змін до договору, а
орендна плата за земельні ділянки
державної та комунальної власності є
регульованою ціною, то законодавча
зміна граничного розміру цієї плати є
підставою для перегляду розміру
орендної плати, встановленої умовами
договору. Крім того, судами попередніх
інстанцій встановлено, що нормативна
грошова оцінка земельної ділянки не є
сталою сумою, а умовами спірного
договору передбачено обов'язок
орендаря самостійно уточнювати щороку
нормативну грошову оцінку земельної
ділянки при проведенні розрахунку
орендної плати, у зв'язку з чим судом
касаційної інстанції спростовано
висновок суду апеляційної інстанції
про неможливість внесення змін до
пункту 9 договору в частині розміру
орендної плати у відсотках від
нормативної грошової оцінки земельної
ділянки, без внесення змін до пункту 5
цього ж договору, який визначає розмір
нормативної грошової оцінки земельної
ділянки.

Водночас у постанові від 19.02.2013 у справі
№5/5005/6165/2012, на яку посилається заявник,
суд касаційної інстанції, виходячи з
встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи, погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
про відсутність підстав для
задоволення позову про внесення змін
до договору оренди земельної ділянки, з
огляду на те, що запропонована
прокурором та позивачем редакція
пункту 4.1 договору, (в якому
визначався розмір річної орендної
плати в сумі 70 376,93 грн.), не відповідає
статті 288 Податкового кодексу України,
оскільки залишається без змін пункт 2.3
договору, (в якому визначена нормативна
грошова оцінка земельної ділянки в
сумі 874 672,94 грн.), що не відповідає також
наданому Управлінням держкомзему у
місті Дніпропетровську витягу з
технічної документації про нормативну
грошову оцінку земельної ділянки. Крім
того, прокурором невірно визначений
розмір річної орендної плати.

У постанові від 10.12.2013 у справі
№31/5005/8671/2012 суд касаційної інстанції
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій про відсутність
підстав для задоволення позову про
внесення змін до пункту 3.2 договору
оренди земельної ділянки в частині
збільшення розміру орендної плати. При
цьому, суд касаційної інстанції
виходив з того, що розмір річної
орендної плати у сумі 541910,96 грн., який
просить встановити прокурор у пункті 3.2
договору, розрахований позивачем
шляхом множення нормативної грошової
оцінки спірної земельної ділянки -
18063698,69 грн. на 3% (даний розмір
нормативної грошової оцінки
відповідає витягу з технічної
документації про нормативну грошову
оцінку спірної земельної ділянки від
09.07.2012); разом з тим, запропонована
прокурором редакція пункту 3.2 не
відповідає статті 288 Податкового
кодексу України, оскільки залишається
незміненим пункт 1.3 договору, яким
визначена нормативна грошова оцінка
земельної ділянки у сумі 6147856,28 грн.
Крім того, пунктом 3.1 договору сторони
погодили, що сума орендної плати за
користування земельною ділянкою на
термін дії договору складає 922178,50 грн.,
отже, якщо внести зміни в пункт 3.2 в
редакції запропонованій прокурором, у
договорі буде визначено 2 різні суми
орендної плати, що суперечить
положенням статей 15, 21 Закону України
"Про оренду землі" та унеможливлює
належне виконання сторонами умов
такого договору, оскільки наведені
пункти договору будуть суперечити один
іншому.

Таким чином, зазначені судові рішення
не підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права в подібних
правовідносинах, а свідчать лише про
наявність у згаданих справах різних
обставин, залежно від яких суд
касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків.

Постанови від 14.05.2014 у справі №919/981/13,
від 13.05.2014 у справі №914/1919/13 не можуть
бути враховані судом, оскільки у
вказаних постановах суд касаційної
інстанції прийшов до тих самих
висновків щодо наявності підстав для
задоволення позову про внесення змін
до договору оренди земельної ділянки,
що і у постанові про перегляд якої
подано заяву.

Крім того, до кола судових рішень, на
які може бути здійснене посилання на
підтвердження підстави, встановленої
пунктом 1 частини першої статті 11116 ГПК
України, належать виключно рішення
суду касаційної інстанції, ухвалені в
порядку розгляду касаційної скарги на
рішення судів попередніх інстанцій, а
тому на постанову Судової палати у
господарських справах Верховного суду
України від 20.11.2012 у справі №28/5005/640/2012
не може бути здійснене посилання,
оскільки останню прийнято згідно з
розділом ХІІ2 ГПК України, якою
встановлено порядок перегляду судових
рішень Верховним Судом України після
їх перегляду в касаційному порядку.

З огляду на викладене Вищий
господарський суд України дійшов
висновку про відсутність підстав для
допуску даної справи до провадження
Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

У Х В А Л И В :

Відмовити публічному акціонерному
товариству "Мостобуд" у допуску справи
№903/1100/13 до провадження Верховного Суду
України.

Головуючий суддяН. КочероваСуддіС.
Бакуліна Н. Дунаєвська Н. Мележик В.
Селіваненко