ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2014 р.
Справа № 911/2649/14

Господарський суд Київської області в
складі судді Скутельника П.Ф., при
секретарі Жилі Б.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
матеріали справи № 911/2649/14

за позовом публічного акціонерного
товариства "КИЇВОБЛЕНЕРГО",
ідентифікаційний код: 23243188,
місцезнаходження: 08132, Київська обл.,
Києво-Святошинський район, м. Вишневе,
вул. Київська, буд. 2-Б, поштова адреса
(згідно заяви): 07403, Київська обл., м.
Бровари, вул. Вокзальна, буд. 10,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, місце
проживання: АДРЕСА_1,

про стягнення заборгованості,

за участю представників сторін:

від позивача: Краснощока Н.А., яка діє на
підставі довіреності від 06.05.2014 року
№65;

від відповідача: не з'явився, -

Обставини справи:

публічне акціонерне товариство
"КИЇВОБЛЕНЕРГО" (далі за текстом:
Позивач) звернулось до господарського
суду Київської області з позовною
заявою до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (далі за текстом: Відповідач) про
стягнення заборгованості за договором
на користування електричною енергією
від 09.09.2002 року №284 у вигляді основного
боргу у сумі 17 227,09 грн. (сімнадцять
тисяч двісті двадцять сім гривень 09
коп.), пені у сумі 605,61 грн. (шістсот п'ять
гривень 61 коп.), трьох процентів річних
у сумі 129,95 грн. (сто двадцять дев'ять
гривень 95 коп.) та інфляційних втрат у
сумі 1 080,14 грн. (одна тисяча вісімдесят
гривень 14 коп.).

Позовні вимоги Позивач обґрунтовує
тим, що Відповідач не виконав належним
чином зобов'язання за договором на
користування електричною енергією від
09.09.2002 року №284 в частині оплати
спожитої електроенергії, у зв'язку з
чим за Відповідачем утворилась
заборгованість у вигляді основного
боргу у сумі 17 227,09 грн. (сімнадцять
тисяч двісті двадцять сім гривень 09
коп.), пені у сумі 605,61 грн. (шістсот п'ять
гривень 61 коп.), трьох процентів річних
у сумі 129,95 грн. (сто двадцять дев'ять
гривень 95 коп.) та інфляційних втрат у
сумі 1 080,14 грн. (одна тисяча вісімдесят
гривень 14 коп.).

Ухвалою господарського суду Київської
області від 03.07.2014 року порушено
провадження у справі №911/2649/14, розгляд
якої призначено на 28.07.2014 року.

28.07.2014 року в судове засідання з'явився
представник Позивача, який вимоги
ухвали суду від 03.07.2014 року в повному
обсязі не виконав, надав пояснення у
справі, позов підтримав та просив
задовольнити. Відповідач в судове
засідання не з'явився, вимоги ухвали
суду від 03.07.2014 року не виконав, про
причини нез'явлення суд не повідомив. У
зв'язку з цим, спір розглядався за
наявними у справі матеріалами, після
дослідження яких суд видалився до
нарадчої кімнати для прийняття рішення
у справі, оголошення якого призначено
на 28.07.2014 року.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року за №18,
в разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Беручи до уваги викладене, а також те,
що ухвала господарського суду
Київської області від 03.07.2014 року про
порушення провадження у справі №
911/2649/14 направлена на адресу
Відповідача, суд дійшов висновку, що
Відповідач був належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Оскільки Відповідач про час і місце
судового засідання був повідомлений
належним чином, доказів, на які він
посилався би, як на підставу для
відмови в задоволенні позову, суду не
надав, то відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України, справа розглядається за
наявними в ній матеріалами.

Згідно ч. 2 ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення приймається господарським
судом за результатами оцінки доказів,
поданих сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Детально розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
Позивача, з'ясувавши фактичні
обставини, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, дослідивши подані докази, суд -

Встановив:

відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу
України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України встановлено, що до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правововідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утримуватися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

09.09.2002 року між відкритим акціонерним
товариством «А.Е.С. КИЇВОБЛЕНЕРГО»
(електропостачальник),
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство "КИЇВОБЛЕНЕРГО",
та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(споживач) укладено договір на
користування електричною енергією від
09.09.2002 року №284 (далі за текстом:
Договір), відповідно до п. 1.1. якого,
електропостачальник зобов'язується
постачати електричну енергію у
відповідності з умовами договору, а
споживач своєчасно проводити сплату за
електричну енергію та виконувати інші
умови, визначені даним договором.

Пунктами 4.1., 4.2. Договору визначено, що
споживач зобов'язується своєчасно
сплачувати поточну плату за
електроенергію банківськими коштами, а
також вносити всі інші платежі за
розрахунковий період згідно з діючими
в цей період тарифами та умовами цього
договору. Для визначення величини
використаної електроенергії знімати
та надавати за установленою формою
електропостачальнику показання
розрахункових електролічильників та
електролічильників субспоживачів за
календарним графіком.

Відповідно до п.п. 6., 6.2. Договору,
розрахунки за електричну енергію та
інші платежі за розрахунковий період
здійснюються за діючими тарифами
відповідно до тарифних груп та класів
напруги кожного приєднання. Оплата
платіжних документів банківськими
коштами здійснюється споживачем
самостійно, в 10-ти денний термін після
дати, зазначеної в платіжному
документі.

Договором у п. 6.3. визначено, що при
відсутності оплати за електроенергію,
яка спожита на дату закінчення,
розрахункового періоду обумовлену
договором, нараховується пеня в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діє на
дату виникнення боргу на суму боргу за
спожиту електроенергію на дату
закінчення розрахункового періоду.

Згідно п. 13 Договору, цей договір
укладається на термін до 31.12.2002 року,
набирає чинності з дня його підписання
та вважається щорічно продовженим,
якщо за місяць до закінчення терміну не
буде заявлено однією із сторін про
відмову від цього договору, або його
перегляд.

В матеріалах справи відсутні докази
припинення Договору, у зв'язку з чим суд
дійшов висновку про те, що строк дії
Договору продовжувався щорічно.

Судом встановлено, що у п. 1 додатку №4
«Графік зняття показань лічильників та
надання їх електропостачальнику» до
Договору сторонами визначено, що
споживач знімає показання
електролічильників о 24-00 год. 14 числа
розрахункового періоду.

З метою визначення обсягу електричної
енергії, яку споживатиме Відповідач,
було встановлено розрахунковий прилад
обліку (електролічильники) типу: САЧУ №
634858, потужністю 15,0 кВт, місце установки
приладу обліку РЩ-0,4, що
підтверджується Додатком №3.1. до
Договору "Перелік об'єктів споживача".

Стаття 525 Цивільного кодексу України
передбачає, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 275 Господарського кодексу
України визначено, що за договором
енергопостачання енергопостачальне
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Пунктом 1.3. Правил користування
електричною енергією, затверджених
постановою Національної комісії з
питань регулювання електроенергетики
України від 31.07.1996 року №28 (надалі за
текстом: Правила) визначено, що
постачання електричної енергії для
забезпечення потреб електроустановки
здійснюється на підставі договору про
постачання електричної енергії, що
укладається між власником цієї
електроустановки (уповноваженою
власником особою) та постачальником
електричної енергії за регульованим
тарифом, або договору про
купівлю-продаж електричної енергії, що
укладається між власником цієї
електроустановки (уповноваженою
власником особою) та постачальником
електричної енергії за нерегульованим
тарифом.

Відповідно абз. 1 п. 5.1. Правил, договір
про постачання електричної енергії є
основним документом, який регулює
відносини між постачальником
електричної енергії за регульованим
тарифом, що здійснює свою діяльність на
закріпленій території, і споживачем та
визначає зміст правових відносин, прав
та обов'язків сторін.

Як вказує Позивач, він виконував
зобов'язання за Договором з поставки
електричної енергії належним чином;
заперечення щодо якості електричної
енергії з боку Відповідача відсутні.
Проте, Відповідач зобов'язання за
Договором в частині повної оплати
спожитої електричної енергії належним
чином не виконав.

У зв'язку з неналежним виконанням
Відповідачем зобов'язань за Договором,
Відповідача було відключено від
електромережі з поточними показаннями
лічильника 40103, що підтверджується
нарядом на відключення №, копія
якого знаходиться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що Позивачем
Відповідачу було виставлено для оплати
рахунки-фактури № за листопад 2013
року від 18.11.2013 року, № за грудень
2013 року від 26.12.2013 року, № за
січень 2014 року від 24.01.2014 року, №
за лютий 2014 року від 27.02.2014 року, №
за березень 2014 року від 27.03.2014 року на
загальну суму 17 227,09 грн.

Позивач зазначає, що Відповідач
грошові кошти за спожиту
електроенергію згідно вказаних
рахунків у сумі 17 227,09 грн. не сплатив.

Частиною 2 ст. 614 Цивільного кодексу
України визначено, що відсутність
своєї вини доводить особа, яка порушила
зобов'язання.

Статтею 599 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Частиною 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як встановлено судом, ухвалою
господарського суду Київської області
від 03.07.2014 року суд зобов'язував
Відповідача подати належні докази
виконання Відповідачем зобов'язань за
договором на користування електричною
енергією №284.

Проте, станом на момент розгляду справи
Відповідач не виконав вимоги ухвали
суду від 03.07.2014 року та не надав суду
належних доказів виконання
Відповідачем зобов'язань за договором
на користування електричною енергією
№284 в частині оплати вартості спожитої
електроенергії у сумі 17 227,09 грн.; жодних
пояснень щодо неможливості подання
витребуваних судом документів
Відповідачем суду не надано, у зв'язку з
чим суд розглядав справу за наявними
матеріалами відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Також суд звертає увагу на те, що
Відповідач в судове засідання не
з'явився, заперечень щодо наявності
заборгованості чи інших письмових
доказів щодо спростування
заборгованості суду не надав.

В ході розгляду справи судом
досліджено матеріали справи, з метою
перевірки обґрунтованості визначення
Позивачем суми основного боргу у
розмірі 17 227,09 грн., за наслідками чого
суд погоджується з наведеними у позові
доводами Позивача щодо підстав
виникнення та розміру вказаної суми
основного боргу Відповідача.
Перевіркою достовірності та
правильності зазначеного розрахунку
суд приходить до висновку, що останній
являється обґрунтованим та вірним і
відповідає умовам Договору. На момент
судового засідання Відповідачем не
подано суду жодних належних доказів,
які підтверджують сплату ним суми
основного боргу у розмірі 17 227,09 грн.

За таких обставин, позовна вимога про
стягнення з Відповідача
заборгованості у вигляді основного
боргу у сумі 17 227,09 грн. (сімнадцять
тисяч двісті двадцять сім гривень 09
коп.) підлягає задоволенню.

Поряд з цим, Позивач просить суд
стягнути з Відповідача пеню за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання за Договором, передбачену
п. 6.3. Договору, за загальний період з
26.11.2013 року по 29.04.2014 року у сумі 605,61 грн.
(шістсот п'ять гривень 61 коп.).

Господарський кодекс України у ст. 216
передбачає, що учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

У відповідності з ч. 1 ст. 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230
Господарського кодексу України,
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу
України, штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу
України визначено, що пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Цивільний кодекс України у ст. 612
передбачає, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання
зобов'язання, відповідає перед
кредитором за завдані простроченням
збитки і за неможливість виконання, що
випадково настала після прострочення.
Якщо внаслідок прострочення боржника
виконання зобов'язання втратило
інтерес для кредитора, він може
відмовитися від прийняття виконання і
вимагати відшкодування збитків.
Прострочення боржника не настає, якщо
зобов'язання не може бути виконане
внаслідок прострочення кредитора.

Суд приходить до висновку, що дії
Відповідача є порушенням договірних
зобов'язань, тому Відповідач
вважається таким, що прострочив
виконання зобов'язання, внаслідок чого
є підстави для застосування
встановленої законом та Договором
відповідальності.

Закон України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» від 10 січня 2002 року за N
2921-III у ст.ст. 1, 3 встановлює, що платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

На підставі ст. 611 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 230, 231 Господарського
кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та п. 6.3. Договору,
Позивачем нараховано пеню за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання з оплати отриманого
товару у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України за
загальний період з 26.11.2013 року по 29.04.2014
року у сумі 605,61 грн.

При дослідженні правильності
визначення Позивачем суми пені, судом
встановлено, що сума пені, нарахована
за загальний період з 26.11.2013 року по
29.04.2014 року, у розмірі 605,61 грн. визначена
обґрунтовано і вірно. Доказів сплати
Відповідачем вказаної суми пені перед
Позивачем суду не надано.

Поряд з цим, Позивач, за прострочення
виконання Відповідачем грошового
зобов'язання за Договором, просить суд
стягнути з Відповідача за загальний
період з 26.11.2013 року по 29.04.2014 року три
проценти річних у сумі 129,95 грн. (сто
двадцять дев'ять гривень 95 коп.) та
інфляційних втрат у сумі 1 080,14 грн. (одна
тисяча вісімдесят гривень 14 коп.).
Розрахунок суми інфляційних втрат та
трьох процентів річних знаходиться в
матеріалах справи.

У відповідності зі ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно абз.абз. 2, 3 п. 2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України «Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права» від 17.07.2012 року №
01-06/928/2012, сума боргу з урахуванням
індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція). При застосуванні
індексу інфляції слід мати на увазі, що
індекс розраховується не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць і
здійснюється шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення платежу. При цьому сума
боргу, яка сплачується з 1 по 15 день
відповідного місяця, індексується з
врахуванням цього місяця, а якщо сума
боргу сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця.

Перевіркою правильності визначення
Позивачем вищевказаних сум трьох
процентів річних та інфляційних втрат,
судом встановлено, що останні
визначені Позивачем вірно і
обґрунтовано.

На час розгляду справи, Відповідачем не
надано суду доказів сплати Позивачу
суми трьох процентів річних та
інфляційних втрат.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що Позивач довів суду та Відповідач не
спростував належними і допустимими
доказами те, що у Відповідача перед
Позивачем наявна заборгованість за
договором на користування електричною
енергією від 09.09.2002 року №284 у вигляді
основного боргу у сумі 17 227,09 грн.
(сімнадцять тисяч двісті двадцять сім
гривень 09 коп.), пені у сумі 605,61 грн.
(шістсот п'ять гривень 61 коп.), трьох
процентів річних у сумі 129,95 грн. (сто
двадцять дев'ять гривень 95 коп.) та
інфляційних втрат у сумі 1 080,14 грн. (одна
тисяча вісімдесят гривень 14 коп.).

За таких обставин суд приходить до
висновку, що вимоги Позивача про
стягнення з Відповідача
заборгованості за договором на
користування електричною енергією від
09.09.2002 року №284 у вигляді основного
боргу у сумі 17 227,09 грн. (сімнадцять
тисяч двісті двадцять сім гривень 09
коп.), пені у сумі 605,61 грн. (шістсот п'ять
гривень 61 коп.), трьох процентів річних
у сумі 129,95 грн. (сто двадцять дев'ять
гривень 95 коп.) та інфляційних втрат у
сумі 1 080,14 грн. (одна тисяча вісімдесят
гривень 14 коп.) є обґрунтованими та
доведеними за допомогою належних і
допустимих доказів, у зв'язку з чим
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Господарський процесуальний кодекс
України у ст. 36 встановлює, що
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про те, що копії документів,
які знаходяться в матеріалах справи та
надавались сторонами у справі в якості
доказів, є належними та допустимими
письмовими доказами, які стосуються
предмету спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

Надані Позивачем докази не спростовані
та Відповідачем протягом розгляду
справи не заперечувались.

Поряд з цим, Позивач у позовній заяві
просить стягнути з Відповідача судовий
збір у сумі 1 827,00 грн.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, - на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з
задоволенням позовних вимог у повному
обсязі, витрати по сплаті судового
збору у сумі 1 827,00 грн. (одна тисяча
вісімсот двадцять сім гривень 00 коп.),
відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються судом на
Відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов публічного акціонерного
товариства "КИЇВОБЛЕНЕРГО" до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості, - задовольнити
повністю.

2. Стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1,
ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, місце
проживання: АДРЕСА_1, на користь
публічного акціонерного товариства
"КИЇВОБЛЕНЕРГО", ідентифікаційний код:
23243188, місцезнаходження: 08132, Київська
обл., Києво-Святошинський район, м.
Вишневе, вул. Київська, буд. 2-Б,
заборгованість за договором на
користування електричною енергією від
09.09.2002 року №284 у вигляді основного
боргу у сумі 17 227,09 грн. (сімнадцять
тисяч двісті двадцять сім гривень 09
коп.), пені у сумі 605,61 грн. (шістсот п'ять
гривень 61 коп.), трьох процентів річних
у сумі 129,95 грн. (сто двадцять дев'ять
гривень 95 коп.), інфляційних втрат у
сумі 1 080,14 грн. (одна тисяча вісімдесят
гривень 14 коп.) та судовий збір у сумі 1
827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять
сім гривень 00 коп.).

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Суддя
Скутельник П.Ф.

Рішення підписано 28 липня 2014 року