КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2014 р. Справа№ 910/3689/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Кредо»

на рішення Господарського суду міста
Києва

від 03.04.2014

у справі №910/3689/14 (суддя - Бойко Р.В.)

за позовом Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Кредо», м. Запоріжжя,

до Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Інкомстрах», м.
Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - ОСОБА_2, м.
Дніпропетровськ,

про стягнення 27 556,50 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Діденко І.В. - представник
(довіреність № 720 від 26.11.2013);

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"КРЕДО" (надалі - ТДВ "СК "КРЕДО", позивач)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Інкомстрах" (надалі - ПАТ "СК
"Інкомстрах", відповідач) про стягнення
в порядку регресу страхового
відшкодування в сумі 27 556,50 грн,
виплаченого ним потерпілій особі на
підставі договору добровільного
страхування наземного транспорту
№DNK0AK00049332 від 25.07.2007 внаслідок настання
страхової події.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.03.2014 про порушення
провадження у справі №910/3689/14 до участі
в ній було залучено третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача ОСОБА_2.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 03.04.2014 позивачеві у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Товариство з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"КРЕДО", не погодившись із прийнятим
рішенням, звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення місцевим
судом норм матеріального та
процесуального прав при його
ухваленні, просить рішення
Господарського суду міста Києва від
03.04.2014 у справі № 910/3689/14 скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.04.2014
апеляційна скарга прийнята до
провадження у складі колегії суддів:
головуючий суддя - Мальченко А.О., судді
Жук Г.А., Скрипка І.М. та призначена до
розгляду в судове засідання на 26.05.2014.

У зв'язку з неявкою в судове засідання
представників відповідача та третьої
особи, в порядку статей 69, 77 ГПК України,
строк розгляду апеляційної скарги було
продовжено на 15 днів, а розгляд
відкладено на 07.07.2014 та 21.07.2014
відповідно.

21.07.2014 в судовому засіданні представник
скаржника підтримав вимоги
апеляційної скарги, просив рішення
суду скасувати та прийняти нове, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач та третя особа, належним
чином повідомлені про дату, місце та
час розгляду апеляційної скарги,
участі своїх уповноважених
представників у розгляді справи не
забезпечили, про поважність
нез'явлення вказаних осіб в судові
засідання суд апеляційної інстанції не
повідомили та не заявили клопотань про
відкладення розгляду справи.

Вислухавши думку представника
позивача щодо можливості розгляду
апеляційної скарги без участі
представників позивача та третьої
особи, судова колегія, порадившись на
місці, ухвалила здійснити розгляд
апеляційної скарги за наявними у
справі матеріалами та у відсутність
вищевказаних осіб.

21.07.2014 у справі № 910/3689/14 колегією суддів
було проголошено вступну та
резолютивну частини постанови
Київського апеляційного
господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
підтримані в судовому засіданні
представником скаржника, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм чинного
законодавства, колегія суддів дійшла
висновку про обґрунтованість
апеляційної скарги, наявність підстав
для її задоволення та скасування
судового рішення, виходячи з
наступного.

Як встановлено місцевим господарським
судом та підтверджується матеріалами
справи, 25.07.2007 між Товариством з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «КРЕДО» та ОСОБА_4 було
укладено договір страхування
наземного транспорту № DNK0AK00049332,
відповідно до п. 4.2 якого позивач
зобов'язався у разі настання
страхового випадку здійснити страхове
відшкодування страхувальнику або
вигодонабувачеві, яким за договором
виступає ПриватБанк, а страхувальник
зобов'язується своєчасно сплачувати
страхові платежі та виконувати інші
умови правил страхування (а.с. 16-17).

Об'єктом страхування за цим договором є
майнові інтереси, пов'язані з
володінням, користуванням і
розпорядженням транспортним засобом
КІА Sefia, 2003 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 (п. 5.1
договору страхування).

У відповідності до п. 9 договір діє 12
місяців, з 25.07.2007 по 24.07.2008 включно.
Договір вважається щорічно
продовженим на відповідний строк, за
який здійснена оплата страхового
платежу.

08.07.2011 на перехресті вулиць Леніна та
Чкалова у м. Дніпропетровську сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
застрахованого автомобіля KIA Sephia,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1
під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля
SUZUKI SWIFT, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2, що
підтверджується довідкою ВДАІ ГУ МВС
України у Дніпропетровській області
№8838667 про дорожньо-транспортну пригоду
від 23.09.2013 за №38/1430сп, з якої
вбачається, що відомості про дану
пригоду були внесені до Журналу
реєстрації заяв про злочини (Журнал
обліку ДТП) 08.07.2011 (а.с.12-13).

Постановою Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська у справі №3г-2261/11
ОСОБА_2 було визнано винною в порушенні
Правил дорожнього руху та скоєнні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП, яке мало
місце 08.07.2011 за участю застрахованого
позивачем автомобіля KIA Sephia, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.14).

В результаті вказаної
дорожньо-транспортної пригоди
автомобіль KIA Sephia, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 було
пошкоджено, а його власнику та
вигодонабувачу за договором
страхування наземного транспорту №
DNK0AK00049332 від 25.07.2007 завдано матеріальної
шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, на
замовлення позивача суб'єктом
оціночної діяльності - приватним
підприємцем ОСОБА_5 було проведено та
складено Звіт 1326-7-11-Л від 19.07.2011 про
оцінку вартості збитків, заподіяних
власнику автомобіля KIA Sephia, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, відповідно
до якого вартість матеріального збитку
склала 52 362,90 грн, що відповідає
вартості відновлювального ремонту з
урахуванням коефіцієнту фізичного
зносу, який у даному випадку дорівнює
0,534.

Оскільки звернення ОСОБА_4 від 29.07.2011 до
ПАТ «СК «Інкомстрах» з приводу виплати
страхового відшкодування не було
розглянуто, позивач, отримавши заяву
потерпілого від 25.10.2012 за вх. №1363 про
перегляд страхового акту №к-278 від
24.10.2011 з урахуванням заяви ПриватБанка
від 29.07.2013 №6846127 про перерахування
страхового відшкодування
страхувальнику, здійснив регламентну
виплату на користь ОСОБА_4 на підставі
страхового акту №К-39 від 29.07.2013 в сумі 28
066,50 грн (безумовна франшиза у
відповідності з умовами договору має
нульове значення), що підтверджується
платіжним дорученням № 2407 від 31.07.2013 та
меморіальним ордером від 02.08.2013 про
перерахування на картковий рахунок
ОСОБА_4 означеної суми страхового
відшкодування (а.с.29-31, 55-58).

При виплаті страхового відшкодування
позивач керувався умовами п. 15.14
договору № DNK0AK00049332 від 25.07.2007, згідно
якого у разі страхування транспортного
засобу на повну вартість та у разі його
конструктивного знищення (коли
вартість відновлювального ремонту
перевищує 80% страхової суми, страховик
може виплатити страхове відшкодування
у межах страхової суми з вирахуванням
зносу за період, що пройшов з початку
страхування та з урахуванням
безумовної франшизи).

Згідно статті 979 Цивільного кодексу
України та частини 1 статті 16 Закону
України «Про страхування» договір
страхування - це письмова угода між
страхувальником і страховиком, згідно
з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу,
виконати послугу тощо), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі у
визначені строки та виконувати інші
умови договору.

У відповідності до статті 228
Господарського кодексу України
учасник господарських відносин, який
відшкодував збитки, має право стягнути
збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Отже, позивач, виконавши зобов'язання
перед страхувальником за договором
страхування наземного транспорту №
DNK0AK00049332 від 25.07.2007 шляхом виплати
страхового відшкодування, набув права
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Матеріали справи свідчать, що
цивільно-правова відповідальність
водія транспортного засобу SUZUKI SWIFT,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2
ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «СК
«Інкомстрах» на підставі Полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №ВА759508, згідно якого ліміт
відповідальності за шкоду, заподіяну
майну становить 50 000,00 грн, а франшиза -
1.02 (а.с.57).

Оскільки винною особою у скоєнні ДТП
08.07.2011 визнано ОСОБА_2, відповідальність
якої за шкоду, заподіяну внаслідок
експлуатації автомобіля SUZUKI SWIFT,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2
на момент настання дорожньої пригоди
була застрахована у ПАТ «СК
«Інкомстрах» згідно зазначеного вище
Полісу, з метою отримання страхового
відшкодування в порядку регресу,
позивач, звернувся з дійсним позовом до
Господарського суду м. Києва про
стягнення коштів у розмірі виплаченого
страхового відшкодування з
вирахуванням франшизи в сумі 27 556,50 грн.

Суд першої інстанції не погодився з
позицією позивача про виникнення у
нього права вимоги на відшкодування
збитків у зв'язку з виплатою потерпілій
особі страхового відшкодування у межах
фактичних затрат та посилаючись на
правову позицію, викладену в постанові
Верховного Суду України від 25.12.2013 у
справі 6/112цс13 і відмовляючи у
задоволенні позову, виходив з того, що
правовідносини, які склалися між
потерпілою особою (ОСОБА_4) та
відповідачем (страховиком за полісом
ОСЦВВТЗ) регулюються спеціальним
законом, яким є Закон України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», а тому дійшов висновку про
перехід до позивача усіх прав
потерпілої особи згідно статей 512 та 514
Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що позивачем, як
потерпілою особою не було виконано
вимог, передбачених п. 35.1 ст.35
вищевказаного Закону щодо подачі
страховику за полісом ОСЦВВТЗ заяви
про виплату страхового відшкодування,
строк виконання грошового зобов'язання
ПАТ «СК «Інкомстрах» у розумінні
частини 1 статті 530 Цивільного кодексу
України не настав, а відтак позов
подано за відсутності факту
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання. Враховуючи ту обставину,
що в рішенні Конституційного Суду
України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 мова йде про
поширення юрисдикції судів на всі
правовідносини, однак дане рішення не
регулює питання матеріального права
щодо настання строку виконання
грошового зобов'язання, доводи
позивача про те, що позовна заява у
даній справі є фактично вимогою в
порядку статті 530 Цивільного кодексу
України, є необгрунтованими.

Судова колегія з такими висновками
місцевого суду не погоджується, вважає
їх помилковими, а вимоги позивача
обґрунтованими та доведеними
належними доказами і зазначає
наступне.

Згідно п.1 частини 1 статті 1188
Цивільного кодексу України шкода,
завдана внаслідок взаємодії кількох
джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Як зазначалося вище, відповідальність
ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну внаслідок
експлуатації автомобіля SUZUKI SWIFT,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2
на момент ДТП була застрахована у ПАТ
«СК «Інкомстрах» згідно Полісу, а тому
відповідач в силу приписів ч.22.1 статті
22 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» у разі настання
страхового випадку відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Отже, відповідальною особою в
розумінні статті 27 Закону України «Про
страхування» та статті 993 Цивільного
кодексу України, в силу положень Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», є безпосередньо відповідач.

Колегія суддів зазначає про
помилковість застосування судом до
спірних правовідносин статей 35, 37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», оскільки
наведеними нормами регулюються
відносини щодо виплати страхового
відшкодування, що виникли між
страхувальником та страховиком,
зокрема, щодо порядку та строку виплати
страхового відшкодування на користь
страхувальника (вигодонабувача).

Слід зазначити, що вказані норми не
поширюються на позивача, який не є
потерпілим чи іншою особою, яка має
право на отримання відшкодування в
розумінні цього Закону.

Отже, до позивача не переходять права
потерпілої особи, що передбачені
Законом України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», а лише право
вимоги відшкодування витрат,
пов'язаних зі сплатою страхового
відшкодування в порядку Закону України
«Про страхування», в межах його
фактичних витрат, а відтак, позивач не
повинен звертатись до відповідача з
заявою у відповідності до Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 кожна
особа має право вільно обирати
незаборонений законом спосіб захисту
прав і свобод, у тому числі й судовий.
Можливість судового захисту не може
бути поставлена у залежність від
використання суб'єктом правовідносин
інших засобів правового захисту.
Держава може стимулювати вирішення
правових спорів у межах досудових
процедур, однак їх використання є
правом, а не обов'язком особи, яка
потребує такого захисту.

Отже, позивач вправі реалізувати своє
право, передбачене статтею 993
Цивільного кодексу України шляхом
безпосереднього подання позову до суду
протягом трьох років від виконання
основного зобов'язання за договором
страхування наземного транспорту у
відповідності зі статтями 256, 257 та ч. 6
статті 261 цього Кодексу.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
28.08.2012 у справі №23/279 та постанові
Вищого господарського суду України від
29.04.2014 у справі №910/21529/13.

Отже, колегія суддів дійшла висновку,
що особою, відповідальною за завдані
збитки в межах, передбачених договором
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів є ПАТ «СК «Інкомстрах».

При цьому, вирішуючи питання про суму
стягнення в порядку регресу, судова
колегія враховує положення п. 6 статті 36
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», згідно якого
страхувальником або особою,
відповідальною за завдані збитки має
бути компенсована сума франшизи, якщо
вона була передбачена договором
страхування.

Оскільки за Полісом ВА759508 сторонами
встановлено франшизу, яка становить 1.02,
вимога, заявлена позивачем у розмірі 27
556,50 грн (28 066,50 грн - 510,00 грн ) є
обгрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Господарський суд у відповідності до
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення.

У відповідності до пунктів 1, 4 частини 1
статті 104 Господарського
процесуального кодексу України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу ТОВ «СК
«КРЕДО» судова колегія визнає
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню, а рішення Господарського
суду м. Києва від 03.04.2014 у справі №910/3689/14
- скасуванню.

При цьому, судові витрати у зв'язку з
задоволенням апеляційної скарги у
відповідності до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Страхова
компанія «КРЕДО» на рішення
Господарського суду м. Києва від 03.04.2014
у справі №910/3689/14 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду м. Києва
від 03.04.2014 у справі №910/3689/14 скасувати.

3. Постановити нове рішення.

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Інкомстрах» (03150, м. Київ, вул.
Червоноармійська, буд. 72, офіс 32-33, ) з будь-якого рахунку,
виявленого державним виконавцем на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Страхова компанія
«КРЕДО» (69068, м. Запоріжжя, проспект
Моторобудівників, 34, ) 27
556,50 (Двадцять сім тисяч п'ятсот
п'ятдесят шість) грн 50 коп. страхового
відшкодування та 2 740,50 (Дві тисячі
сімсот сорок) грн. 50 коп. судового збору
за розгляд справи в суді першої та
апеляційної інстанції.

4. Доручити Господарському суду м.
Києва видати наказ на виконання
постанови.

5. Матеріали справи №910/3689/14 повернути
до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

І.М. Скрипка