РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року
Справа № 903/412/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Новак Р.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Сорока А.П.;

від відповідача: Федорко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача
Публічне акціонерне товариство
"Волиньобленерго" в особі Ковельської
філії на рішення господарського суду
області від 28.05.14р. в справі № 903/412/14
(суддя Вороняк Андрій Сергійович)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Волиньобленерго" в особі
ковельської філії

до відповідача Ковельського
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства "Ковельводоканал"

про стягнення в сумі 134 173 грн. 56 коп.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Волиньобленеро» (надалі - Позивач)
звернулося в господарський суд
Волинської області з позовною заявою
(а.с. 2-4) до Ковельського управління
водопровідно-каналізаційного
господарства «Ковельводоканал»
(надалі -Відповідач) про стягнення з
Відповідача на користь Позивача трьох
відсотків річних в розмірі 68 738 грн.
71 коп. та 56 114 грн. 82 коп. пені.

З врахуванням заяви про
збільшення позовних вимог по справі №
903/412/14 від 21 травня 2014 року, Позивач
просив стягнути з відповідача річні в
розмірі 78 058 грн. 74 коп..

Рішенням господарського суду
Волинської області від 28 травня 2014 року
(а.с. 135 - 137) з підстав,
вказаних у цьому рішенні, позовні
вимоги задоволено частково. Стягнуто з
Відповідача на користь Позивача 28 057
грн. 41 коп. пені та 78 058 грн. 74 коп.
річних. Судовий збір покладено на
Відповідача в розмірі 2 683 грн. 56 коп..

В стягненні 28 057 грн. 41 коп. пені
відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним
рішенням суду першої інстанції Позивач
звернувся з апеляційною скаргою (а.с.
144-147) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій, з підстав,
вказаних у цій апеляційній скарзі,
просить рішення господарського суду
Волинської області від 28 травня 2013 року
№ 903/412/14 в частині зменшення пені на 50 %
по даній справі скасувати та прийняти в
цій частині нове рішення, яким стягнути
з Відповідача пеню в розмірі 56 114 грн.
82 коп..

Апеляційна скарга мотивована тим, що
місцевим господарським судом прийняте
рішення з порушенням норм
матеріального права. Крім того, Позивач
як на підставу скасування рішення суду
посилається на те, що місцевим
господарським судом не було прийнято
до увагу доводи Позивача про тяжкий
фінансовий стан, які склалися через
заборгованість споживачів,
недораховані дотаційні сертифікати, а
також необхідність понесення інших
витрат, недорахованих у структурі
тарифів і які з 1 квітня 2014 року були
зменшені.

Ухвалою суду від 23 червня 2014 року (а.с. 1)
апеляційну скаргу Відповідача
прийнято до провадження та призначено
її розгляд на 10 липня 2013 року на 15
годину 10 хвилин.

Відповідач подав відзив на апеляційну
скаргу (а.с. 153-164) в якому, з підстав
вказаних у даному відзиві, просить суд
залишити рішення господарського суду
першої інстанції без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

В судовому засіданні від 6 серпня 2014
року представник Позивача підтримав
доводи апеляційної скарги, з підстав,
висвітлених у даній апеляційній
скарзі.

В судовому засіданні від 6 серпня 2014
року представник Відповідача
заперечив проти доводів апеляційної
скарги, з підстав, вказаних у відзиві на
апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення
представників Позивача та Відповідача,
розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, відзив на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Волинської області від 28 травня 2014
року по даній справі слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу Позивача - без
задоволення. При цьому, суд виходив з
наступного.

Рівненським апеляційним господарським
судом встановлено, що 20 березня 2007 року
між Позивачем і Відповідачем було
укладено договір № 526-0031000 про
постачання електроенергії (далі -
Договір; а.с. 7-13).

Згідно з умовами пункту 1 Договору,
Позивач продає електричну енергію
Відповідачу, а Відповідач оплачує
Позивачу вартість використаної
електричної енергії та здійснює інші
платежі відповідно до умов цього
Договору та додатками до Договору, що є
його невід'ємними частинами.

Відповідно підпункту 2.2.3 Договору
Відповідач зобов'язався оплачувати
Позивачу вартість електричної енергії
згідно з умовами, що обумовлені
додатках № 2 "Порядок розрахунків" та №
3 "Порядок зняття показів засобів
обліку електричної енергії".

Пунктами 8.1, 8.5 Договору визначено, що: з
врахуванням протоколу розбіжностей
(а.с.14) оплата електроенергії та інших
платежів здійснюється споживачем
самостійно шляхом перерахування
коштів на відповідні розрахункові
рахунки постачальника електроенергії
в терміни, визначені додатком № 2
"Порядок розрахунків"; остаточний
розрахунок за всіма платежами -
протягом п'яти операційних
(банківських) днів з дня отримання
рахунків.

Рівненський апеляційний суд констатує,
що рішенням господарського суду
Волинської області від 20 лютого 2014 року
у справі № 903/1516/13 (а.с. 92-94), позовні
вимоги Позивача задоволені частково.
Стягнуто з Відповідача 2 180 039 грн. 44
коп. - основної заборгованості. В
частині стягнення пені в розмірі 63 102
грн.77 коп. та 3 % річних в розмірі 69 257
грн. 62 коп. - позов залишено без
розгляду.

Згідно частини 2, 3 статті 35
Господарського процесуального кодексу
України: обставини, визнані судом
загальновідомими, не потребують
доказування; обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, крім
встановлених рішенням третейського
суду, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

З огляду на що, колегія суду констатує,
що факт укладання Договору та
порушення строків оплати за спожиту
електроенергію встановлені в рішенні
господарського суду Волинської
області у справі № 903/1516/13 від 20 лютого
2014 року та на піставі статті 35
Господарського процесуального кодексу
України не потребують доказування.

Як вбачається з позовної заяви, Позивач
на підставі Договору просив стягнути з
Відповідача пеню в розмірі 56 114 грн. 82
коп..

Згідно пункту 4.2.1 Договору, за внесення
платежів, передбачених пунктами 2.2.3 -
2.2.4 Договору, з порушенням термінів,
визначеним додатком № 2 "Порядок
розрахунків", Відповідач сплачує
Позивачу пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожний день
прострочення платежу, враховуючи день
фактичної оплати.

Відповідно пункту 3 частини 1 статті 611
Цивільного кодексу України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
визначено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання; пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 2 статтею 551 Цивільного
кодексу України визначено, що якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства.

Як вбачається з частини 6 статті 232
Господарського кодексу України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Приписами статті 612 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Колегія суду перевіривши розрахунок
пені (а.с. 36-38), доданий Позивачем до
матеріалів позовної заяви, зазначає,
що арифметично вірним розрахунком є
саме сума 56 260 грн. 63 коп.. Поряд з тим,
вимога Позивача про стягнення пені в
розмірі 56 114 грн. 82 коп. підлягає
задоволенню, оскільки суд, при прийняті
рішення, не може вийти за межі позовних
вимог (тобто задоволити суму позову в
частині стягнення пені в більшому
розмірі ніж заявлено в позовній заяві).
Відповідно Рівненський апеляційний
господарський суд, задовольняє позов
Позивача в частині стягнення з
Відповідача пені в розмірі 56 114 грн. 82
коп..

Водночас, місцевий господарський суд
прийняв аналогічне рішення в цій
частині, при розгляді позовної заяви.
Враховуючи вищеописане колегія суду
залишає без змін оспорюване рішення
господарського суду Хмельницької
області.

Що ж до вимоги про стягнення з
Відповідача 78 058 грн. 74 коп. річних за
період прострочення оплати з 1 грудня
2011 року по 25 квітня 2014 року, то колегія
суду зазначає наступне.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу
України: боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання;
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З огляду на диспозицію даної правової
норми суд констатує, що відсутність у
боржника грошей у готівковій формі або
грошових коштів на його рахунку в
банку, і як наслідок, неможливість
виконання ним грошового зобов'язання,
якщо навіть у цьому немає його провини,
не звільняють боржника від
відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Колегія суду зазначає, що передбачене
законом право кредитора вимагати
стягнення боргу враховуючи індекс
інфляції та відсотків річних є
способом захисту майнових прав та
інтересів кредитора, сутність яких
складається з відшкодування
матеріальних втрат кредитора та
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів, а також
отримання компенсації (плати) від
боржника за користування ним грошовими
коштами, які належать до сплати
кредитору.

Колегія суду дослідивши розрахунок
річних (з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог; а.с. 39-48; 90)
за період прострочення оплати з 1
грудня 2011 року по 25 квітня 2014 року,
погоджується з його під ставністю та
обґрунтованістю. Відтак, вважає, що
позовні вимоги щодо стягнення річних в
розмірі 78 058 грн. 74 коп. підлягають до
задоволення повністю.

Відповідне рішення по даній вимозі
прийнято і місцевим господарським
судом. Відтак апеляційний
господарський суд залишає без змін
рішення господарського суду
Хмельницької області в цій частині.

Що ж стосується клопотання Відповідача
від 21 травня 2014 року та 28 травня 2014 року
(а.с. 103, 134) з приводу зменшення
позовних вимог в частині стягнення 56
114 грн.. 82 коп. пені та 78 058 грн. 74 коп.
річних, то колегія суду зауважує
наступне.

При вирішенні питання щодо зменшення
стягнення пені, колегія суду зазначає,
що згідно пункту 3 частини 1 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, приймаючи
рішення, має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно статті 233 Господарського
кодексу України, суд має право зменшити
розмір санкцій, якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Приписами частини 3 статті 551
Цивільного кодексу України визначено,
що розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Водночас, колегія суду констатує, що
вирішуючи питання про зменшення
штрафних санкцій потрібно враховувати
наявність значного перевищення
розміру неустойки перед розміром
збитків, а також об'єктивно оцінити, чи
є даний випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеня виконання зобов'язань,
причини неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Згідно пункту 3.17.4 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", вирішуючи, в тому
числі й з власної ініціативи, питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 Господарського
процесуального кодексу України),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, в силу дії пункту 6 статті 3
Цивільного кодексу України, висновок
суду щодо необхідності зменшення
розміру пені, який підлягає стягненню з
відповідача, повинен ґрунтуватися,
крім викладеного, на загальних засадах
цивільного законодавства, якими є,
зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність (пункт 6
статті 3 Цивільного кодексу України).

З огляду на зазначене, колегія суддів
зауважує, що при вирішенні питання про
можливість зменшення неустойки (пені),
суд бере до уваги майновий стан сторін
і оцінює співвідношення розміру
заявлених штрафних санкцій, зокрема, із
розміром збитків кредитора, враховує
інтереси обох сторін.

Майновий стан сторін та соціальна
значущість підприємства мають
значення для вирішення питання про
зменшення розміру штрафних санкцій.
При цьому, розмір, до якого вони
підлягають зменшенню, закон відносить
на розсуд суду.

Крім того, колегія суду звертає увагу
на то факт, що в матеріалах справи
містяться договори щодо розстрочення
грошових зобов'язань (114-125), дане
свідчить про добросовісне відношення
Відповідача до своїх зобов'язань, та
неможливість вчасного розрахунку з
Позивачем не з вини Відповідача.

Відтак, колегія суду констатує, що
розглядаючи питання про стягнення сум
пені взято до уваги такі обставини:
причини неналежного виконання
зобов'язання, незначності прострочення
у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, добровільного
усунення винною стороною порушення
(часткової оплати суми заборгованості)
та його наслідків, майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні, а також не лише майнові,
але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу (в тому числі й
те, що Відповідач є комунальним
підприємством).

З огляду на усе вищевказане,
колегія суду проаналізувавши
зменшення розміру пені, проведене
місцевим господарським судом,
приходить до висновку (з урахуванням
обставин, наведених господарським
судом Волинської області, в своєму
рішенні), що виходячи із принципу
розумності і співрозмірності (та з
підстав вказаних місцевим
господарським судом), у даному випадку,
зменшує розмір нарахованої пені на 50
відсотків, а саме стягненню з
Відповідача підлягає пеня в розмірі 28
057 грн. 41 коп.. В частині стягненні пені в
розмірі 28 057 грн. 41 коп. відмовляє.
Відповідно, Рівненський апеляційний
господарський суд залишає рішення суду
першої інстанції в цій частині без
змін.

Що ж до прохання зменшення 3 % річних, то
колегія суду зазначає, що статтею
83 Господарського процесуального
кодексу України не передбачено права
суду зменшувати розмір 3% річних при
прийняті рішення, адже вони (як і
інфляційні) не є штрафними санкціями.

За змістом статей 33 і 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що Позивачем зроблено
не було.

Отже, підсумовуючи усе вищевисвітлене,
Рівненський апеляційний господарський
суд констатує, що порушення
Відповідачем строків оплати були
незначними, із затримкою, не більше 1-3
днів враховуючи наявність у нього
коштів, що свідчить про добросовісне
відношення Відповідача до виконання
своїх договірних зобов'язань.

Таким чином, колегія суддів враховуючи
ступінь вини Відповідача у порушенні
зобов'язання за Договором, вважає, що
цілком правомірно суд першої інстанції
скористатися наданим йому чинним
законодавством України правом на
зменшення пені (водночас не зменшуючи
при цьому суму річних) на 50 відсотків.
Відповідно, Рівненський апеляційний
господарський суд залишає рішення суду
першої інстанції в цій частині - без
змін.

В той же час, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає доводи
Позивача, висвітлені в апеляційній
скарзі, необґрунтованими,
безпідставними, та такими, що не
спростовують законності зменшення
місцевим господарським судом розміру
пені.

Враховуючи усе вищевказане у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення
господарського суду Волинської
області слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Позивача - без
задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статями 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Волиньобленерго" в особі Ковельської
філії залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Волинської області від 28 травня 2014 року
в справі № 903/412/14 залишити без
змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

5. Справу № 903/412/14 повернути
господарському суду Волинської
області області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Філіпова Т.Л.