ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2014 р.
Справа № 911/2569/14

За позовом заступника прокурора
Київської області в інтересах держави
в особі Міністерства аграрної політики
та продовольства України, Українського
державного фонду підтримки
фермерських господарств в особі
Київського відділення Українського
державного фонду підтримки
фермерських господарств

до відповідача Селянського
(фермерського) господарства Скиби О.П.

про стягнення 64860,55грн.

Суддя А.Р. Ейвазова

Представники:

від прокурора - Шиленко М.В.
(посвідчення № 010663 від 22.10.2012);

від позивача 1 - не з'явився;

від позивача 2 - Доній О.О. (довіреність
№12 від 15.01.2014);

від відповідача - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: Заступник прокурора
Київської області в інтересах держави
в особі Міністерства аграрної політики
та продовольства України (далі -
прокурор), Українського державного
фонду підтримки фермерських
господарств (далі -Укрдержфонд) в особі
Київського відділення (далі - КВ)
Укрдержфонду звернувся до
господарського суду Київської області
з позовом до Селянського (фермерського)
господарства Скиби О.П. (далі - СФГ Скиби
О.П.) про стягнення 64860,55грн, з яких:

- 60000,00грн основної заборгованості;

- 1200,00грн процентів за період з
01.12.2011 по 01.12.2012;

- 3060,00грн пені за період з 01.12.2011 по
01.06.2012;

- 600,55грн інфляційних втрат за
період з 01.12.2011 по 01.03.2014.

В обґрунтування заявлених вимог,
прокурор посилається на порушення
відповідачем зобов'язань за договором
№08-10-10 від 22.12.2010 про надання фінансової
підтримки фермерському господарству в
частині повернення коштів за
встановленим графіком згідно умов
договору (а.с.2-6).

Позивач у справі - Міністерство
аграрної політики та продовольства
України у поясненні підтримує позовні
вимоги у повному обсязі (а.с.31-32).

Відповідача - Селянське (фермерське)
господарство Скиби О.П. письмового
відзиву щодо заявлених вимог не надав.

До прийняття рішення по суті заявлених
вимог, Укрдержфондом в особі КВ подано
клопотання з розрахунком пені, втрат
від інфляції та процентів, відповідно
до якого позивач 2 фактично збільшив
позовні вимоги.

Проте, вказане клопотання не прийнято
судом до розгляду, оскільки вимоги у
даній справі заявлені прокурором, який
не заявив про їх збільшення шляхом
подання відповідної заяви.

В судове засідання 13.08.2014 не з'явився
представник відповідача, між тим,
розгляд справи завершено за його
відсутності з наступних підстав:

- відповідачем надані пояснення по
суті спору у судовому засіданні 15.07.2014,
у якому оголошено перерву до 30.07.2014, про
що відомо відповідача, як свідчить його
підпис на повідомлення про оголошення
перерви (а.с.50);

- 30.07.2014 в судове засідання представник
відповідача не з'явися, а про дату
наступного судового засідання
відповідач повідомлений шляхом
направлення копії ухвали від 30.07.2014, про
що свідчить відмітка на зворотному
боці відповідної ухвали (а.с.85, зворот);

- про причини неявки в судове
засідання 13.08.2014 відповідач не
повідомив суд і клопотань про
відкладення не заявляв;

- матеріалів справи достатньо для
вирішення спору по суті.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення прокурора,
представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

22.12.2010 між Укрдержфондом, від імені
якого діяв директор КВ Укрдержфонду
Романюк Ю.Ю. на підставі довіреності, та
СФГ Скиби О.П. укладено договір № 08-10-10
про надання фінансової підтримки
(допомоги) фермерському господарству
(а.с.18, далі - договір).

Укладений сторонами договір є
підставою для виникнення у його сторін
господарських зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань в
силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Враховуючи, що вищевказаний договір
від імені позивача у справі укладено
директором КВ Укрдержфонду Романюком
Ю.Ю., який діяв на підставі довіреності
від імені Укрдержфону, що видана
позивачем 2, такий договір є підставою
для набуття прав та обов'язків
безпосередньо позивачем у справі -
Укрдержфондом; повноваження вказаної
особи діяти від імені Укрдержфонду при
укладенні договору позивачем 2 у даній
справі не оспорюються.

Так, в силу ст. 239 ЦК України, правочин
(договір, за змістом ч. 2 ст. 202 ЦК
України, є видом правочину), вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

За умовами договору позивач 2
зобов'язується надати фінансову
підтримку (допомогу) на поворотній
основі СФГ Скиби О.П. у сумі 100 000,00грн, а
відповідач - використати її за цільовим
призначенням і повернути фінансову
підтримку (допомогу) у строк та
розмірах, що обумовлені умовами такого
договору.

Відповідно до п. 3.2.1 договору, позивач 2
зобов'язаний надати у безготівковому
порядку платіжним дорученням шляхом
переказу зазначену у договорі суму
фінансової підтримки (допомоги) на
поворотній основі на поточний
банківський рахунок СФГ

Скиби О.П.

СФГ Скиби О.П., згідно з п.3.4.2 договору,
зобов'язано повернути кошти фінансової
підтримки (допомоги) на поворотній
основі позивачу 2 згідно з
встановленим графіком:

- до 01 грудня 2011 року - 20 000,00грн;

- до 01 грудня 2012 року - 20 000,00грн;

- до 01 грудня 2013 року - 20 000,00грн;

- до 01 грудня 2014 року - 20 000,00грн;

- до 01 грудня 2015 року - 20 000,00грн.

Відповідно до пп. 7.1,7.2 договору, він
набирає чинності з дати його
підписання повноважними
представниками сторін та діє до
повного повернення фермерським
господарством коштів фінансової
підтримки (допомоги) та повного
виконання ним будь-яких грошових
зобов'язань, передбачених договором.

Як встановлено під час розгляду справи,
на виконання умов договору, позивачем 2
в особі КВ перераховані на
розрахунковий рахунок відповідача
кошти у загальній сумі 100 000,00грн, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 3 від 22.12.2010 (а.с.19).

Проте, як зазначає прокурор у позовній
заяві відповідачем не виконані взяті
на себе зобов'язання щодо повернення
коштів за три періоди на загальну суму
60 000грн.

Предметом спору у даній справі є
наявність у відповідача обов'язку
повернути кошти фінансової підтримки
(допомоги) та застосування до нього
відповідальності, встановленої
договором та чинним законодавством за
порушення відповідного зобов'язання.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України,
що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Укладений сторонами договір, за своєю
правовою природою є договором позики.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Проте відповідач, в порушення своїх
зобов'язань, не повернув у встановлений
договором строк частину наданої
фінансової підтримки (допомоги), а саме
не здійснив три перших платежі,
встановлені графіком, на загальну суму
60 000,00грн, хоча строк її сплати
(повернення), встановлений графіком,
настав.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Враховуючи зазначене, вимоги про
стягнення основної заборгованості з
повернення позики у розмірі 60 000,00грн є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи встановлення факту
прострочення грошового зобов'язання
відповідачем, вимоги в частині
стягнення процентів та втрат від
інфляції є мотивованими, однак, суд не
може погодитись з розрахунком таких
вимог з наступних підстав.

Так, прокурором заявлені вимоги про
стягнення процентів у розмірі 1200,00грн
та втрат від інфляції у розмірі 600,55грн.

Вимоги про стягнення втрат від
інфляції прокурором розраховані за
періоди:

- з 01.12.2011 по 01.12.2012 на суму 20 000,00грн
- 0 (індексація боргу не проводилась,
оскільки індекс інфляції за цей період
менше 100%);

- за період з 01.12.2012 по 01.12.2013 на суму
40 000,00грн у розмірі 78,47грн;

- за період з 01.12.2013 по 01.03.2014 на суму
40 000,00грн у розмірі 522,08грн.

Проте, розмір збитків від інфляції, за
розрахунком суду (з урахуванням того,
що вимоги про стягнення втрат від
інфляції заявлені лише щодо основної
заборгованості з повернення перших
двох частин позики) становить 560,00грн, а
саме:

- за період з 01.12.2011 по 30.11.2012 на суму
20 000,00грн у розмірі - -40,00грн;

- за період з 01.12.2012 по 30.11.2013 на суму
40 000,00грн у розмірі - 80,00грн;

- за період з 01.12.2013 по 01.03.2014 на суму 40
000,00грн у розмірі - 560,00грн.

При цьому, суд враховує те, що приймаючи
рішення про заявлення вимог в частині
стягнення боргу з урахуванням
інфляції, її розрахунок має бути
здійснено за весь період прострочення,
а не за окремі проміжки часу
прострочення, без врахування дефляції,
як розраховано втрати від інфляції за
заборгованість за першим платежем -
фактично нараховані не з 01.12.2011 по
01.03.2014, а з 01.12.2012 по 01.03.2014 (у розрахунку
сума боргу за першим платежем у розмірі
20000грн включена до загальної суми боргу
у розмірі 40 000грн, на який
нараховувалась інфляція (також див. п.2
Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012
№01-06/928/2012).

Таким чином, задоволенню підлягають
вимоги щодо стягнення 560,00грн збитків
від інфляції, а у задоволенні 40,55грн
збитків від інфляції суд відмовляє.

Вимоги про стягнення процентів у сумі 1
200,00грн за періоди з 01.12.2011 по 01.12.2012 на
суму 20 000,00грн у розмірі 600,00грн та за
період з 01.12.2012 по 01.12.2013 на суму 40 000,00грн
у розмірі 600,00грн, суд вважає
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі, зважаючи на те, що їх розмір за
розрахунком суду за відповідні періоди
становить більший розмір, між тим у
суду відсутні підстави для виходу за
межі позовних вимог у відповідній
частині. При цьому, судом розмір
процентів розраховувався за періоди: з
01.12.2011 по 30.11.2012 на суму 20 000грн, з 01.12.2012
по 01.12.2013 на суму 40 000грн.

Крім того, прокурором заявлено вимоги
щодо стягнення з відповідача пені за
період з 01.12.2011 по 01.06.2012 на суму 20 000,00грн
у розмірі 1 540,00грн та за період з 01.12.2012
по 01.06.2013 (з урахуванням описки) на суму
20 000,00грн у розмірі 1520,00грн, а в
загальному розмірі прокурором
заявлено до стягнення 3 060,00грн пені.

Відповідно до п. 5.2 договору за
несвоєчасне повернення коштів
фінансової підтримки відповідач
сплачує позивачу пеню, яка
обчислюється від суми простроченого
платежу, у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діє у період прострочення.

Однак, розмір пені, за розрахунком суду
(з урахуванням положень ч.6 ст.232 ГК
України, відповідно до якої
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано) за заявлені прокурором
періоди складає 3 025,30грн, а саме за
періоди з:

- 01.12.2011 по 31.05.2012 на суму 20 000,00грн у
розмірі 1 533,50грн;

- 01.12.2012 по 31.05.2013 на суму 20 000,00грн у
розмірі 1 491,80грн;

Судом не застосована до вимог позивача
щодо стягнення пені позовна давність з
наступних причин.

В силу ч.3 ст.267 ЦК України, позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Між тим, жодна із сторін не заявила про
застосування позовної давності до
прийняття рішення у даній справі по
суті заявлених вимог.

Відповідно до чч.2,3 ст.49 ГПК України з
відповідача в доход бюджету підлягає
стягнення 1827грн. судового збору.

В судовому засіданні оголошена вступна
та резолютивна частини рішення; повне
рішення складено 18.08.2014.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Селянського (фермерського)
господарства Скиби О.П. на користь

Українського державного фонду
підтримки фермерських господарств в
особі Київського відділення 60 000,00грн
основного боргу, 1 200,00грн процентів,
560,00грн втрат від інфляції, 3 025,30грн
пені.

3. В частині стягнення 40,55грн втрат від
інфляції та 34,70грн пені відмовити.

4. Стягнути з Селянського (фермерського)
господарства Скиби О.П. в доход
державного бюджету України 1827грн
судового збору.

5. Накази видати після набрання
рішенням законної сили.

Суддя
Ейвазова А.Р.