РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2014 р.
Справа № 902/1699/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуюча суддя
Сініцина Л.М.

судді
Гудак А.В.

Гулова А.Г.

при секретарі судового засідання
Юрчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача
ОСОБА_2 від 01.07.2014 р. на рішення
господарського суду Вінницької
області від 18.06.14 р. у справі № 902/1699/13

за позовом ОСОБА_2

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Меркурій"

про визнання недійсним рішення
загальних зборів акціонерів від 01.05.1997
р.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 18.06.2014 р. у
справі № 902/1699/13 (головуючий суддя
Маслій І.В., судді Говор Н.Д., Кожухар
М.С.) відмовлено у позові ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Меркурій" про
визнання недійсним рішення загальних
зборів акціонерів від 01.05.1997 р. При
прийнятті рішення суд виходив з того,
що право позивача є порушеним, а його
доводи стосовно незаконності
оскаржуваного рішення -
обґрунтованими, однак строк позовної
давності збіг, про що подано заяву
відповідачем.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою
від 01.07.2014 р., в якій просив скасувати
рішення господарського суду
Вінницької області від 18.06.2014 р. у
справі № 902/1699/13 та прийняти нове, яким
задоволити позовні вимоги про визнання
недійсним рішення загальних зборів
ТзОВ "Меркурій" від 01.05.1997 р. про
виключення учасника товариства ОСОБА_2,
оформленого протоколом № 1 від 01.05.1997 р.,
посилаючись на те, що оскаржуване
рішення суду постановлено з порушенням
та неправильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права,
а висновки, викладені в ньому, не
відповідають фактичним обставинам
справи. Суд визнав правомірними та
обґрунтованими позовні вимоги, які
були предметом спору, однак, постановив
рішення, яким відмовив в задоволенні
даних вимог лише з підстав спливу
строку позовної давності та послався
на те, що на час звернення ОСОБА_2 з
даним позовом сплив загальний
трьохрічний строк позовної давності
встановлений статтею 257 ЦК України.
Такий висновок суду свідчить про
неправильне застосування норм
матеріального права - статей 100, 257, 267, 268
ЦК України, статті 167 ГК України.
Оскільки предметом спору є визнання
недійсним рішення про виключення
учасника з товариства, спір носить
немайновий характер. Відповідно до
пункту 1 частини 1 статті 268 ЦК України
позовна давність не поширюється на
вимогу, що випливає із порушення
особистих немайнових прав, крім
випадків, встановлених законом.
Законодавством не передбачено
виключень з цього правила стосовно
відповідних вимог. Така позиція
позивача узгоджується з правовою
позицією Вищого господарського суду
України викладеною в постанові від
17.02.2011 р. у справі № 19/99 (24/72). Зазначене
свідчить про неправильне застосування
судом першої інстанції статті 100 ЦК
України та пункту 1 частини 1 статті 268
ЦК України. Корпоративним правом є
правомочність на участь особи в
управлінні господарською
організацією. Саме таку вимогу заявив
позивач. Дана вимога носить немайновий
характер, оскільки володіння
корпоративними правами не вважається
підприємництвом. Про те, що позов
носить немайновий характер свідчить і
розмір судового збору, що визначається
для такої категорії спорів і який був
сплачений позивачем по даній справі.
Однак, суд, визнавши правильним розмір
судового збору сплаченого позивачем
при подачі позову немайнового
характеру, в той же час прийшов до
висновку, що позов носить майновий
характер, застосувавши наслідки спливу
строків позовної давності. Висновки
суду при застосуванні статтей 257, 268 ЦК
України суперечать один одному, та
відповідно свідчать про незаконність
постановленого судом рішення щодо
застосування наслідків спливу строків
позовної давності. Оскільки предметом
спору є позов щодо захисту немайнового
права, до якого не застосовуються
строки позовної давності, висновки
суду щодо застосування строків
позовної давності, а відповідно
визначення дати початку перебігу
строку з 10.07.1998 р. позовної давності не
тільки свідчать про неправильне
застосування судом статтей 100, 268, 269, 271
ЦК України, статті 35 ГПК України, але й
не відповідають фактичним обставинам
справи.

Відповідач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Меркурій" у відзиві
на апеляційну скаргу просить відмовити
ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної
скарги, а рішення господарського суду
Вінницької області від 18.06.2014 р. у даній
справі залишити без змін посилаючись
на те, що суд достеменно та прискіпливо
дослідив докази по справі та
постановив справедливе та виважене
рішення. Одним із доводів ОСОБА_2 при
розгляді вказаних справ було його
твердження, що він є учасником
(засновником) ТзОВ "Меркурій" та його
директором. Але дані доводи
спростовуються наявними судовими
рішеннями та іншими документами.
Товариство було створено ОСОБА_4
(рідним братом позивача), ОСОБА_5 і
ОСОБА_6 та спочатку зареєстровано
рішенням № 163 від 24.10.1991 р. у вигляді
Колективного малого підприємства
"Меркурій" де директором був ОСОБА_4,
ОСОБА_2 не був в числі засновників
(учасників) даного КМП. 29.12.1992 р.
розпорядженням Представника
Президента України у Тульчинському
районі Вінницької області було
перереєстровано КМП "Меркурій" у
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Меркурій" за
клопотанням ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які стали
учасниками товариства, а директором
ОСОБА_5 З цього моменту, ОСОБА_2,
перебуваючи у складі учасників ТзОВ
"Меркурій", став зловживати своїм
статусом, а потім своїм посадовим
становищем директора товариства,
зробив другу печатку та почав діяти на
шкоду товариству, фальшуючи установчі
та інші документи ТзОВ "Меркурій" з
корисливою метою заволодіння майном
товариства, що стало підставою для
того, що рішенням зборів засновників
ТзОВ "Меркурій" від 01.05.1997 р. ОСОБА_2 був
виключений зі складу учасників
товариства до якого одночасно був
прийнятий новий учасник ОСОБА_7 та
зареєстровано за № 144 від 26.11.1997 р.
Тульчинською районною державною
адміністрацією нову редакцію статуту
ТзОВ "Меркурій". Ще при житті ОСОБА_4, ним
було подано низку заяв у правоохоронні
органи і суди та інші інстанції, де
вказано на неправомірні дії ОСОБА_2, а
також, в наступному аналогічні
звернення подавала ОСОБА_5, що стало
приводом для судових справ та
кримінальних проваджень. ОСОБА_2 судом
правильно відмовлено в позові до ТзОВ
"Меркурій" у зв'язку із спливом позовної
давності. ОСОБА_2, зазначаючи у своєму
позові про те, що він тільки у 2012 році
дізнався про наявність рішення
загальних зборів, про його виключення
зі складу засновників ТзОВ "Меркурій",
явно вводить господарський суд в оману,
тому що існує низка документів які
спростовують вказані ним обставини, що
підтверджується судовими рішеннями та
документами, наданими у розпорядження
господарського суду для залучення до
матеріалів справи. Питання
засновництва та участі ОСОБА_2 у ТзОВ
"Меркурій" були предметом розгляду у
попередніх справах з прийняттям
конкретних рішень. Враховуючи
обставини справи і значний термін
(більше 15-ти років), що пройшов з моменту
дізнання ОСОБА_2 в 1997-1998 роках про
порушене його право до моменту
звернення ним з позовом до
господарського суду у 2013 році, відмова
у позові у зв'язку із спливом позовної
давності не суперечить загально
державній доктрині щодо правового
господарського порядку, принципів
справедливості, розумності та
своєчасності у сфері господарських
правовідносин.

Сторони явку представників в судове
засідання не забезпечили, хоча були
належним чином повідомлені про день і
час розгляду апеляційної скарги, що
стверджується повідомленнями про
вручення поштових відправлень (ухвал
апеляційного суду) (а.с.180-182).

Оскільки явка представників сторін в
судове засідання обов'язковою не
визнавалася, сторони належним чином
були повідомлені про день, час і місце
розгляду апеляційної скарги, клопотань
про відкладення розгляду апеляційної
скарги від сторін до суду не надходило,
колегія суддів прийшла до висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги без участі представників
сторін.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, відзиву на
апеляційну скаргу; перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, апеляційний
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ :

Як вбачається з матеріалів
реєстраційної справи, копія якої
знаходиться в матеріалах даної справи,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Меркурій" (далі ТзОВ
"Меркурій") створено 10.12.1992 р. шляхом
реорганізації Колективного малого
підприємства "Меркурій", що
підтверджується рішенням загальних
зборів учасників товариства від 10.12.1992
р. (а.с.195-196, т.І).

29.12.1992 р. розпорядженням Представника
Президента України (а.с.213, т.І)
затверджено Статут товариства, згідно
якого його учасниками стали: ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 (а.с.107-212, т.І), згідно пункту 8.2
якого учасники володіли частками у
розмірі 50 % статутного фонду кожен
(а.с.203, т.І).

Рішенням загальних зборів учасників
ТзОВ "Меркурій" від 31.10.1995 р. ОСОБА_2
звільнено з посади директора
товариства у зв'язку з переходом на
інше місце роботи, та призначено
директором ТзОВ "Меркурій" ОСОБА_4
(а.с.214, т.І).

01.05.1997 р. рішенням загальних зборів
учасників ТзОВ "Меркурій", оформленим
протоколом № 1 (оригінал якого
знаходиться у матеріалах
реєстраційної справи та був оглянутий
в судовому засіданні судом першої
інстанції) прийнято в члени товариства
на правах співзасновника ОСОБА_7 та
виключено з членів та засновників
ОСОБА_2 (а.с.226-27, т.І).

Як вбачається з вказаного протоколу №
1, на зборах були присутні засновники:
генеральний директор ТзОВ "Меркурій"
ОСОБА_4, член ТзОВ "Меркурій" ОСОБА_2 та
кандидат в члени товариства ОСОБА_7,
рішення приймалося одноголосно, ОСОБА_2
згідно статті 11.4 Статуту ТзОВ
"Меркурій" участі у голосуванні не
приймав (а.а.226, т.І).

Того ж дня, 01.05.1997 р., укладено
Установчий договір про створення та
діяльність ТзОВ "Меркурій", учасниками
якого були: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.217-225,
т.І) та затверджено статут.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
12 ГПК України господарським судам
підвідомчі справи, що виникають з
корпоративних відносин у спорах між
юридичною особою та її учасниками
(засновниками, акціонерами, членами), у
тому числі учасником, який вибув, а
також між учасниками (засновниками,
акціонерами, членами) юридичної особи,
пов'язаними із створенням, діяльністю,
управлінням та припиненням діяльності
такої особи, крім трудових спорів.

Частиною 5 статті 98 Цивільного кодексу
України (далі ЦК України) передбачено,
що рішення загальних зборів може бути
оскаржене учасником товариства до
суду.

Згідно абзацу 1 статті 1 Закону України
"Про господарські товариства" (в
редакції від 14.03.1995 р., яка була чинною
на час прийняття оскаржуваного рішення
загальних зборів) господарськими
товариствами цим Законом визнаються
підприємства, установи, організації,
створені на засадах угоди юридичними
особами і громадянами шляхом
об'єднання їх майна та підприємницької
діяльності з метою одержання прибутку.

Абзацами 2, 3 пункту 17 постанови пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 р. №
13 "Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" передбачено, що
судам необхідно враховувати, що
рішення загальних зборів учасників
(акціонерів) та інших органів
господарського товариства є актами,
оскільки ці рішення зумовлюють
настання правових наслідків,
спрямованих на регулювання
господарських відносин, і мають
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин. У зв'язку з цим підставами для
визнання недійсними рішень загальних
зборів акціонерів (учасників)
господарського товариства можуть бути:
порушення вимог закону та/або
установчих документів під час
скликання та проведення загальних
зборів товариства; позбавлення
акціонера (учасника) товариства
можливості взяти участь у загальних
зборах; порушення прав чи законних
інтересів акціонера (учасника)
товариства рішенням загальних зборів.

Відповідно до частин 1, 5 статті 61 Закону
України "Про господарські товариства"
(в редакції від 14.03.1995 р., чинній на час
прийняття оскаржуваного рішення
загальних зборів) збори учасників
товариства з обмеженою
відповідальністю скликаються не рідше
двох разів на рік, якщо інше не
передбачено установчими документами;
про проведення загальних зборів
товариства учасники повідомляються
передбаченим статутом способом з
зазначенням часу і місця проведення
зборів та порядку денного.
Повідомлення повинно бути зроблено не
менш як за 30 днів до скликання
загальних зборів. Будь-хто з учасників
товариства вправі вимагати розгляду
питання на зборах учасників за умови,
що воно було ним поставлено не пізніш
як за 25 днів до початку зборів. Не
пізніш як за 7 днів до скликання
загальних зборів учасникам товариства
повинна бути надана можливість
ознайомитися з документами, внесеними
до порядку денного зборів. З питань, не
включених до порядку денного, рішення
можуть прийматися тільки за згодою
всіх учасників, присутніх на зборах.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем у справі не надано
доказів щодо повідомлення учасників
про проведення загальних зборів,
доведення до них порядку денного, що є
порушенням вимог вищевказаної статті
Закону України "Про господарські
товариства".

Однак, згідно пункту 18 постанови
пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 р. № 13 "Про практику розгляду
судами корпоративних спорів" при
розгляді справ судам слід враховувати,
що не всі порушення законодавства,
допущені під час скликання та
проведення загальних зборів
господарського товариства, є підставою
для визнання недійсними прийнятих на
них рішень. Безумовною підставою для
визнання недійсними рішень загальних
зборів у зв'язку з прямою вказівкою
закону є: прийняття загальними зборами
рішення за відсутності кворуму для
проведення загальних зборів чи
прийняття рішення (статті 41, 42, 59, 60
Закону про господарські товариства);
прийняття загальними зборами рішень з
питань, не включених до порядку денного
загальних зборів товариства (частина
четверта статті 43 Закону про
господарські товариства); прийняття
загальними зборами рішення про зміну
статутного капіталу товариства, якщо
не дотримано процедури надання
акціонерам (учасникам) відповідної
інформації (статті 40, 45 Закону про
господарські товариства). При
вирішенні питання про недійсність
рішень загальних зборів у зв'язку з
іншими порушеннями, допущеними під час
скликання та проведення загальних
зборів, господарський суд повинен
оцінити, наскільки ці порушення могли
вплинути на прийняття загальними
зборами відповідного рішення.

Пунктом 21 цієї ж постанови визначено,
що рішення загальних зборів
господарського товариства можуть бути
визнаними недійсними в судовому
порядку у випадку недотримання
процедури їх скликання, встановленої
статтями 43, 61 Закону про господарські
товариства. Права учасника (акціонера)
товариства можуть бути визнані
порушеними внаслідок недотримання
вимог закону про скликання і
проведення загальних зборів, якщо він
не зміг взяти участь у загальних
зборах, належним чином підготуватися
до розгляду питань порядку денного,
зареєструватися для участі у загальних
зборах тощо.

Як вбачається з самого протоколу, який
є предметом спору, ОСОБА_2 був присутнім
на даних зборах.

Отже, в даному випадку його право на
участь у загальних зборах порушено не
було.

Доводи позивача (ОСОБА_2.) щодо того, що
він не був присутнім на зборах,
колегією суддів не приймаються,
оскільки договір № 5, який нібито
підписувався ним у місті Львові в день
проведення зборів, не є належним
доказом підтвердження того, що ОСОБА_2
не міг в цей же день бути присутнім на
загальних зборах товариства. Інших
належних доказів ним суду не надано.

Збори учасників вважаються
повноважними, якщо на них присутні
учасники (представники учасників), що
володіють у сукупності більш як 60
відсотками голосів, а з питань, які
потребують одностайності, - всі
учасники (частина 1 статті 60 Закону
України "Про господарські товариства").

Відповідно до абзацу 5 пункту 10.1
Статуту ТзОВ "Меркурій" збори
вважаються повноважними, якщо на них
присутні учасники, що володіють у
сукупності не менше ніж 60 % голосів, а з
питань, які потребують одностайності, -
всі учасники (а.с.294, т.І).

Враховуючи вищевикладене, на зборах
01.05.1997 р. були присутніми всі учасники
товариства.

Абзацами 2, 3, 4 пункту 25 постанови
пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 р. № 13 "Про практику розгляду
судами корпоративних спорів"
передбачено, що відсутність кворуму на
загальних зборах є безумовною
підставою для визнання в судовому
порядку прийнятих загальними зборами
рішень недійсними. Загальні збори є
неправомочними, якщо реєстрація
акціонерів у день проведення загальних
зборів не здійснювалась (стаття 159 ЦК,
стаття 41 Закону про господарські
товариства), у зв'язку з неможливістю
визначення кворуму на загальних
зборах. Рішення, прийняті на таких
загальних зборах, у судовому порядку
визнаються недійсними. Правомочність
загальних зборів визначається на
підставі реєстру акціонерів у день
проведення загальних зборів (частина
перша статті 41 Закону про господарські
товариства), а не фактичної участі
акціонерів у прийнятті загальними
зборами рішень.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем не надано суду доказів
того, що в день проведення зборів
здійснювалася реєстрація учасників
товариства та складався реєстр
учасників, що є підставою для визнання
зборів недійсними.

Частиною 6 статті 62 Закону України "Про
господарські товариства" передбачено,
що генеральний директор (директор) не
може бути одночасно головою зборів
учасників товариства.

Як вбачається з протоколу № 1 від 01.05.1997
р., головою зборів був генеральний
директор ТзОВ "Меркурій" ОСОБА_4

Відповідно до частин 2, 3 статті 59 Закону
України "Про господарські товариства"
(в редакції чинній на день прийняття
рішення зборів) з питань, зазначених у
пунктах "а", "б" статті 41 цього Закону, а
також при вирішенні питання про
виключення учасника з товариства
необхідна одностайність у вищому
органі. З решти питань рішення
приймається простою більшістю голосів.

Учасника товариства з обмеженою
відповідальністю, який систематично не
виконує або неналежним чином виконує
обов'язки, або перешкоджає своїми діями
досягненню цілей товариства, може бути
виключено з товариства на основі
одностайно прийнятого рішення зборів
учасників товариства. При цьому цей
учасник (його представник) у
голосуванні участі не бере (частина 1
статті 64 цього ж Закону України).

Як вбачається з протоколу № 1 від 01.05.1997
р., ОСОБА_2 участі у голосуванні не
приймав, на зборах вирішувалося два
питання: перше - про прийняття в члени
товариства на правах співзасновника
ОСОБА_7 без визначення його частки;
друге - про виключення з членів та
засновників ОСОБА_2

Враховуючи вимоги статтей 59, 64 Закону
та те, що ОСОБА_2 участі у голосуванні не
приймав, при голосуванні рішення
приймалося не визначеною кількістю
голосів, а не більшістю чи
одностайністю, як цього вимагає закон.

Абзацами 1-3 пункту 29 постанови пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 р. №
13 "Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" передбачено, що
при вирішенні спорів, пов'язаних з
виключенням учасника з товариства,
господарські суди, як випливає зі
змісту статті 64 Закону про
господарські товариства, повинні
дослідити всі обставини, пов'язані з
виключенням учасника з товариства,
дати оцінку його поведінці, встановити
наявність негативних для товариства
наслідків у зв'язку з діями
(бездіяльністю) учасника. Якщо
негативні наслідки ще не настали,
потрібно правильно визначити
вірогідність їх настання. Необхідно
встановити причинний зв'язок між діями
(бездіяльністю) учасника товариства та
негативними наслідками для товариства,
а також дослідити мотиви поведінки
учасника, форму вини тощо. Вирішуючи
питання про наявність факту
перешкоджання учасником своїми діями
досягненню цілей товариства, необхідно
встановити, що поведінка учасника
суттєво ускладнює діяльність
товариства чи робить її практично
неможливою. Господарські суди повинні
враховувати як фактичні обставини, що
були підставою для виключення учасника
з товариства, так і дотримання вимог
законодавства та установчих
документів при скликанні та проведенні
відповідних загальних зборів.

Як вбачається з протоколу № 1 від 01.05.1997
р., основною підставою для виключення
ОСОБА_2 із числа учасників товариства
стало зловживання ним своїм службовим
становищем під час його перебування на
посаді директора товариства, а не
невиконання обов'язків учасника
товариства. Обставини, пов'язані з
виключенням ОСОБА_2 з товариства, які
зазначені в протоколі стосуються
трудових відносин ОСОБА_2 та ТзОВ
"Меркурій" і не можуть бути підставою
для виключення його з учасників
товариства.

Враховуючи вищевикладене, при
прийнятті рішення загальних зборів
ТзОВ "Меркурій" були допущені
порушення, які є підставою для визнання
такого рішення недійсним.

Однак, 27.02.2014 р. відповідачем подана
заява, в якій він просив суд відмовити у
позові, у зв'язку із спливом позовної
давності (а.с.6-26, т.ІІ).

Позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу (стаття 256 ЦК
України).

Згідно статті 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 258 ЦК України
передбачено, що для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю.

Відповідно до статті 268 ЦК України
позовна давність не поширюється,
зокрема, на вимогу, що випливає із
порушення особистих немайнових прав,
крім випадків, встановлених законом.

Статтею 269 ЦК України визначено, що
особисті немайнові права належать
кожній фізичній особі від народження
або за законом. Особисті немайнові
права фізичної особи не мають
економічного змісту. Особисті
немайнові права тісно пов'язані з
фізичною особою. Фізична особа не може
відмовитися від особистих немайнових
прав, а також не може бути позбавлена
цих прав. Особистими немайновими
правами фізична особа володіє довічно.

Згідно статті 100 ЦК України право
участі у товаристві є особистим
немайновим правом і не може окремо
передаватися іншій особі. Учасники
товариства мають право вийти з
товариства, якщо установчими
документами не встановлений обов'язок
учасника письмово попередити про свій
вихід з товариства у визначений строк,
який не може перевищувати одного року.
Учасник товариства у випадках та в
порядку, встановлених законом, може
бути виключений з товариства (стаття 100
ЦК України).

Статтею 167 Господарського кодексу
України (далі ГК України) визначено, що
корпоративні права - це права особи,
частка якої визначається у статутному
капіталі (майні) господарської
організації, що включають
правомочності на участь цієї особи в
управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами. Під корпоративними
відносинами маються на увазі
відносини, що виникають, змінюються та
припиняються щодо корпоративних прав.

Право участі у товаристві є
корпоративним правом, яке можна
продати, обміняти, подарувати,
успадкувати.

Тобто, право участі в товаристві є
особистим, але пов'язаним з майновим,
оскільки включає в себе право на
отримання певної частки прибутку
(дивідендів), управління товариством,
отримання частки майна товариства
тощо. Оскаржуваним рішенням зборів про
виключення ОСОБА_2 з числа учасників
товариства, одночасно вирішувалося
питання про виділення долі з
статутного фонду на користь ОСОБА_2

Відповідно до пункту 5.4 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішення
господарських спорів" у разі якщо особа
захищає корпоративні права, пов'язані з
її майновим правом, то до відповідних
правовідносин застосовуються
положення про позовну давність.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(стаття 261 ЦК України).

Позивач у своїй позовній заяві вказує,
що дізнався про порушення свого права
лише 05.12.2013 р. під час слухання справи у
адміністративному суді.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, судом першої інстанції
оглядалася справа № 2-38/2004, яка надійшла
з Немирівського районного суду
Вінницької області, з якої вбачається,
що ОСОБА_2 звертався з позовом до
Тульчинськго районного суду
Вінницької області (у подальшому
справу було передано до Немирівського
суду) 10.07.1998 р. До даної позовної заяви
було долучено протокол зборів
учасників ТзОВ "Меркурій" від 01.05.1997 р.,
який є предметом спору у справі 902/1699/13.

Крім того, в матеріалах справи наявна
позовна заява ОСОБА_2, подана до
Тульчинськго районного суду про
визнання недійсним протоколу № 1 від
31.10.1995 р. фірми "Меркурій", при вирішенні
якої ОСОБА_2 подавалася заява від 03.03.1998
р. про додаткові позовні вимоги. В якій
він просив визнати недійсним протокол
від 01.05.1997 р. про виключення його із
засновників (а.с.10-12, т.ІІ).

Отже, позивачу було відомо про
порушення його корпоративного права ще
в березні 1998 року. А, якщо врахувати, що
ним не доведено факту відсутності його
на загальних зборах 01.05.1997 р., то про
його виключення із учасників, йому було
відомо з дня проведення зборів, тобто, з
01.05.1997 р.

Згідно частин 2 - 4 статті 267 ЦК України
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішення господарських спорів"
визначено, що за змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення. Позовна
давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності.

Враховуючи вище викладене, колегія
суддів погоджується з судом першої
інстанції, що оскаржуваним рішенням
право позивача порушено, однак строк
позовної давності збіг, про що подано
заяву відповідачем.

Позивачем не наведено поважних причин
звернення до суду з даним позовом через
17 років.

Судом першої інстанції також
правомірно враховано, що доводи
позивача щодо того, що на час прийняття
оскаржуваного рішення ОСОБА_4 уже не
міг бути учасником товариства,
оскільки його було виведено з їх складу
20.01.1995 р. та введено учасників ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, а також затверджено відповідні
установчі документи, не
підтверджуються наявними матеріалами
справи; в матеріалах реєстраційної
справи такі документи відсутні.

З урахуванням наведених обставин
справи, норм чинного законодавства, суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, щодо відмови в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності.

Відповідно до частини 1 статті 32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд встановлює
наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення,
а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу;
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги колегією
суддів до уваги не приймаються,
оскільки спростовуються вищенаведеним
та матеріалами справи, не відповідають
нормам законодавства, що регулюють
дані правовідносини, не впливають на
правомірність прийнятого
господарським судом рішення та не
можуть бути підставою для його
скасування.

Рішення господарського суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права
та повним дослідженням усіх обставин
справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
103 ГПК України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право залишити рішення
місцевого господарського суду без
змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд залишає
рішення місцевого господарського суду
без змін, а скаргу - без задоволення,
якщо рішення є законним та
обґрунтованим.

За таких обставин, підстав для
скасування рішення не вбачається.

Апеляційна скарга до задоволення не
підлягає.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Вінницької області від 18.06.2014 р. у
справі № 902/1699/13 залишити без змін, а
апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_2
від 01.07.2014 р. - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Л. М. Сініцина

Судді
А. В. Гудак

А. Г. Гулова