ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.08.14р. Справа № 904/4957/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробниче
підприємство "Агро-Союз", смт. Ювілейне,
Дніпропетровська обл.

до Дочірнього підприємства
"Ланквітцер-Україна", с. Рясне-Руське,
Львівська обл.

про визнання недійсним договору
поставки

Суддя Мельниченко І.Ф.

Представники:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: Іваненкова Н.М., дов. №
б/н від 03.06.2014 року, представник.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Виробниче
підприємство "Агро-Союз" звернулось до
господарського суду Дніпропетровської
області з позовом про визнання
недійсним договору поставки № 4486 від
09.08.2010 року.

Відповідач заперечує проти
задоволення позовних вимог,
посилаючись на те, що зміст договору
поставки № 4486 від 09.08.2010 року не
суперечить чинному законодавству,
сторони були наділені необхідною
дієздатністю, волевиявлення сторін
було вільним і відповідало їх
внутрішній волі, підписання договору
було спрямоване на реальне його
виконання та настання відповідних
наслідків за договором.

До того ж, останній стверджує, що
позивач зловживає своїми права та
намагається затягнути розгляд справи,
оскільки в провадженні господарського
суду Дніпропетровської області
знаходиться справа про стягнення з
останнього заборгованості за спірним
договором у даній справі.

22.07.2014 р. позивачем подано клопотання
про призначення судової експертизи,
яке господарським судом задоволено не
було, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 41 Господарського
процесуального кодексу України судова
експертиза призначається для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань.

В даному випадку, господарський суд не
вбачає обставин, які б викликали
необхідність призначення експертизи у
справі.

Не задоволено судом також клопотання
позивача від 11.08.2014 р. про повторне
відкладення розгляду справи.

12.08.14 р. в судовому засіданні оголошені
вступна та резолютивна частини рішення
(ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України).

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представника позивача,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

09.08.2010 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю „Виробниче
підприємство „Агро-Союз" (Позивач) та
Дочірнім підприємством
„Ланквітцер-Україна" (Відповідач)
укладено договір поставки № 4483 (далі -
Договір).

Відповідно до п. 1.1. вище зазначеного
Договору, постачальник зобов'язується
поставити, а Покупець прийняти та
оплатити лакофарбові матеріали
виробництва Lankwitzer Lackfabrik GmbH, Німеччина.
Кількість та ціна продукції,
вказується в специфікаціях, які є
невід'ємною частиною дійсного
Договору.

Згідно ч. 1 ст.712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 2.2. Договору, поставка
продукції здійснюється партіями. На
кожну партію продукції, яка
поставляється, сторони складають
специфікацію, в якій вказується
найменування, асортимент, кількість,
ціна продукції та вартість партії
продукції.

Строк поставки кожної партії
продукції зазначається сторонами в
специфікації. Датою поставки продукції
є дата отримання продукції Покупцем (п.
2.3.).

Виконуючи умови Договору, відповідач
поставив позивачу товар на загальну
суму 778 687, 61 грн., про що свідчить
підписана сторонами видаткова
накладна № РН-0001868 від 14.02.2014 р. (а.с. 14).

09.08.2010 р. та 13.02.2014 р. сторонами
підписані специфікації № 1 та № 90,
згідно специфікації № 1, строк поставки
продукції здійснюється протягом 7-ми
днів з моменту 100% оплати та підписання
специфікації сторонами; згідно
специфікації № 90, строк поставки
продукції - до 18.02.2014 р., оплата до 14.03.2014
р.

В результаті неналежного виконання
позивачем зобов'язань щодо оплати
поставленого товару, у червні 2014 року
відповідач звернувся до позивача з
претензією про сплату 775 942, 67 грн., що
складають суму заборгованості за
поставлений товар за спірним
договором, 5 102, 09 грн. річних, 42676, 85 грн.
інфляції та 28 486, 66 грн. пені.

Звертаючись з даним позовом, позивач
просить визнати вказаний вище договір
недійсним, оскільки на його думку він
був укладений внаслідок помилки сторін
щодо визначення виду відповідальності
за порушення строку оплати за
Договором. Так, позивач стверджує, що в
процесі укладення спірного Договору,
ним був запропонований проект договору
з умовою про сплату 3% річних за
порушення строків оплати, в той час як
позивачем після поставки товару
надіслана зазначена вище претензія з
посиланням на пункт Договору, яким
визначена відповідальність у вигляді
сплати пені за прострочення оплати
поставленого товару.

Зазначене вище позивач вважає
помилкою, яка має істотне значення і є
підставою для визнання Договору
підряду недійсним, що і стало причиною
звернення останнього до суду.

Заявлені вимоги не підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.1, 2, 3, 4, 5 ст.203
Цивільного кодексу України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно п.1.ст.215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків ( ст.626 ЦК
України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що сторони є вільними в
укладанні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з ч. 2 ст. 180 Господарського
кодексу України, господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

В порядку ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного
кодексу України, сторони в договорі
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу
України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Під помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною за
угодою предмета чи інших істотних умов
угоди, що вплинуло на її волевиявлення,
за відсутності якого можна вважати, що
угода не була б укладена. Помилка
повинна мати суттєве значення,
зачіпати природу угоди або такі якості
її предмета, які значно знижують
можливість його використання за
призначенням. Помилка в мотивах угоди,
а також неправильна уява про норму
права не підпадають під ознаки угод,
укладених внаслідок помилки.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними " , обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Обов'язок доведення відповідних
обставин покладається на позивача.

Надавши правову оцінку спірному
Договору поставки, суд прийшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення вимог позивача, оскільки
спірний Договір поставки був
підписаний сторонами, які мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності в силу вільного
волевиявлення учасників договору
відповідно до статті 627 Цивільного
кодексу України, із досягненням згоди
щодо всіх істотних умов договору.

Посилання позивача на те, що сторони
помилились щодо обставин, які мають
істотне значення, судом не приймаються,
оскільки, останні не зачіпають природу
угоди або такі якості її предмета, які
значно знижують можливість його
використання за призначенням

До того ж, матеріали справи свідчать
про реальне виконання сторонами
зобов'язань за договором, тобто
реальність договірних відносин між
позивачем та відповідачем.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору
встановлюються на підставі доказів.

При цьому, в силу ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Доказів, які б свідчили, що помилка, на
яку посилається позивач, дійсно мала
місце, а також що вона має істотне
значення, суду надано не було.

З огляду на те, що всі загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
дійсності правочину, у розумінні ст. 203
Цивільного кодексу України, сторонами
при укладенні оспорюваного договору
додержано, у суду відсутні підстави
для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст.6, 203, 215, 627, 638
Цивільного кодексу України, ст.ст.
49,32,33,82-85 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено: 18.08.14 р.

Суддя І.Ф. Мельниченко