ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

05 серпня 2014 року Справа № 914/1334/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:Селіваненка
В.П.,Суддів:Грека Б.М., Коробенка Г.П.,
Стратієнко Л.В., Черкащенка М.М.,

розглянувши заявуОСОБА_6про перегляд
Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 15.04.2014у
справі№ 914/1334/13за позовом1. ОСОБА_7; 2.
ОСОБА_8; 3. ОСОБА_9;до1. ОСОБА_6; 2.
товариства з обмеженою
відповідальністю "Старий Відень"; 3.
Державного реєстратора Реєстраційної
служби Запорізького міського
управління юстиції,за участю третьої
особиприватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу
ОСОБА_10провизнання договорів
купівлі-продажу корпоративних прав
товариства з обмеженою
відповідальністю "Старий Відень"
удаваними правочинами, визнання права
власності та зобов'язання до вчинення
дій,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Львівської області від 25.06.2013 у справі
№ 914/1334/13, залишеним без змін постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 05.11.2013, позов
задоволено частково; визнано право
власності на частку у статутному
капіталі товариства з обмеженою
відповідальністю "Старий Відень" у
розмірі 33,33% статутного капіталу за
ОСОБА_7; 33,34% статутного капіталу - за
ОСОБА_8, 33,33% статутного капіталу - за
ОСОБА_9; зобов'язано державного
реєстратора Трускавецької міської
ради, м. Трускавець, вул. Бориславська, 2,
внести запис до Єдиного державного
реєстру юридичних та фізичних
осіб-підприємців про перелік
засновників товариства з обмеженою
відповідальністю "Старий Відень" та
розмір їх часток у статутному капіталі
у відповідності до статуту товариства
з обмеженою відповідальністю "Старий
Відень" у редакції від 11.10.2006: ОСОБА_9 з
часткою у статутному капіталі - 33,33%;
ОСОБА_7 з часткою у статутному капіталі
- 33,33%; ОСОБА_8 з часткою у статутному
капіталі - 33,34%; у частині решти вимог у
позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 15.04.2014 у справі № 914/1334/13
постанову суду апеляційної інстанції
залишено без змін.

ОСОБА_6 подано заяву про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
15.04.2014 у справі № 914/1334/13 з дотриманням
строку, передбаченого частиною першою
статті 11117 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) (а саме: 11.07.2014 відповідно
до штампу відділення поштового зв'язку
на конверті), в якій заявник просить
зазначену постанову скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволені позовних вимог повністю.

Заяву з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 10.12.2013
у справі № 910/7209/13, від 01.08.2012 у справі №
5024/2447/2011, від 04.07.2012 у справі № 2/047-11, від
25.10.2012 у справі № 5002-23/5089-2011, від 26.04.2012 у
справі № 3/255, від 18.01.2011 у справі № 9/73 та
від 21.07.2010 у справі № 10/19-10 мотивовано
неоднаковим застосуванням судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме: 215, 216,
235, 256, 257, 261 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

Розглянувши доводи заяви та додані до
неї постанови суду касаційної
інстанції, Вищий господарський суд
України вважає, що справа підлягає
допуску до провадження Верховного Суду
України з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 статті 11116 ГПК
України заява про перегляд судових
рішень господарських судів може бути
подана на підставі неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

У постанові від 15.04.2014 у справі № 914/1334/13,
про перегляд якої подано заяву, суд
касаційної інстанції, виходячи з
констатованого судами попередніх
інстанцій факту удаваності правочинів
купівлі-продажу, за якими відчужено
частки позивачів у статутному капіталі
товариства, але за відсутності
визнання правочину, який сторони
насправді вчинили (позики), недійсним,
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій щодо визнання
права власності позивачів на спірні
частки, тим самим застосувавши до
правочину, який насправді було
укладено, передбачені статтею 216 ЦК
України наслідки недійсності
правочину.

Водночас у постановах Вищого
господарського суду України від 18.01.2011
у справі № 9/73, від 25.10.2012 у справі №
5002-23/5089-2011 та від 26.04.2012 у справі № 3/255,
від 04.07.2012 у справі № 2/047-11, від 01.08.2012 у
справі № 5024/2447/2011 суд касаційної
інстанції, виходячи із встановлених
судами попередніх інстанцій обставин
справи стосовно удаваності правочину,
визнав відповідний (удаваний) правочин
недійсним у зв'язку з недодержанням
норм чинного законодавства в момент
вчинення насправді укладеного
правочину, який приховано правочином
удаваного характеру.

Так, у постанові Вищого господарського
суду України від 18.01.2011 у справі № 9/73
суд касаційної інстанції на підставі
статей 215, 235 ЦК України, погодився з
висновком судів попередніх інстанцій
про визнання недійсним оспорюваного
договору про створення циклу
телевізійних передач, оскільки він
містить ознаки удаваності та є
фактично договором прихованої
поступки, зміст якого, в свою чергу,
суперечить положенню статті 5 Закону
України "Про телебачення та
радіомовлення".

У постановах Вищого господарського
суду України від 25.10.2012 у справі №
5002-23/5089-2011 та від 26.04.2012 у справі № 3/255
суд касаційної інстанції на підставі
статей 215, 235 ЦК України дійшов висновку
про визнання недійсним договору
зберігання з правом користування,
виходячи з того, що за своєю правовою
природою оспорюваний договір
зберігання є удаваним правочином,
оскільки за своїм правовим змістом
фактично є довгостроковими договором
оренди державного майна, який
укладений відповідачем з перевищенням
повноважень - без дозволу Фонду
державного майна України як єдиного
орендодавця нерухомого державного
майна.

У постанові Вищого господарського суду
України від 04.07.2012 у справі № 2/047-11 суд
касаційної інстанції погодився з
висновком суду апеляційної інстанції
про визнання договорів недійсними у
зв'язку з недодержанням вимоги закону
про їх нотаріальне посвідчення; в силу
положень статті 235 ЦК України спірні
договори є удаваними, оскільки
укладені з метою приховати інший
правочин - договір оренди на строк
більше 4 років, щодо якого не виконано
обов'язкової вимоги нотаріального
посвідчення та державної реєстрації
відповідно до вимог закону.

У постанові Вищого господарського суду
України від 01.08.2012 у справі № 5024/2447/2011
суд касаційної інстанції погодився з
висновком судів попередніх інстанцій
про визнання недійсним договору та
зобов'язання повернути земельну
ділянку з огляду на те, що спірний
договір є удаваним, оскільки вчинений
для приховування іншого правочину -
договору оренди, при укладенні якого
сторонами не був дотриманий порядок
надання земельної ділянки в оренду.

При цьому до удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК України, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний (пункт 25
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними").

Крім того, у постанові від 15.04.2014 у
справі № 914/1334/13, про перегляд якої
подано заяву, суд касаційної інстанції
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій про те, що
позивачем не пропущено позовну
давність, оскільки перебіг позовної
давності щодо оскарження договорів
купівлі-продажу обчислюється не з
моменту вчинення правочинів, а з
моменту, коли позивачі довідались про
порушення своїх прав.

У той же час у постановах від 10.12.2013 у
справі № 910/7209/13 та від 21.07.2010 у справі №
10/19-10 суд касаційної інстанції,
вирішуючи спір про визнання договорів
недійсними, погодився з висновками
судів попередніх інстанцій щодо
застосування позовної давності,
зазначивши про те, що позовну давність
необхідно обчислювати від дати
укладення оспорюваних договорів.

З огляду на викладене зі змісту
вказаних судових рішень Вищого
господарського суду України
вбачаються ознаки неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, а саме: 215, 216, 235, 256,
257, 261 ЦК України, внаслідок чого
ухвалені різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах, що
є підставою для допуску даної справи до
провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11114- 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

У Х В А Л И В :

Допустити справу № 914/1334/13 до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддяВ. СеліваненкоСудді:Б.
Грек Г. Коробенко Л. Стратієнко М.
Черкащенко