ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2014 року Справа № 910/9741/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого:Панової
І.Ю.,суддів:Білошкап О.В., Коваленка В.М.,

розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Едвайс"на постанову
у справіКиївського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014 №910/9741/13
господарського суду міста Києваза
заявою Товариства з обмеженою
відповідальністю "Залар"до
проДержавного підприємства
"Українська авіаційна транспортна
компанія" визнання банкрутомза участю
представників сторін: Спіцин І.О. -
представник Товариства з обмеженою
відповідальністю "Едвайс"; Алефіренко
Т.М. - представник Державного концерну
"Укроборонпром"; ОСОБА_6 - кредитор;
Сидоренко Р.В. - представник "Вільна
економічна зона аеропорту "Дубаї";
Свистуленко М.П. - представники
Публічного акціонерного товариства
"Державний ощадний банк України";
Швачка С.В. - арбітражний керуючий;
Козятинська А.П. - представник
Міністерства юстиції України; від
Генеральної прокуратури України -
Кривоклуб Т.В.

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою попереднього засідання
господарського суду міста Києва від
17.04.2014 у справі №910/9741/13 затверджено
реєстр вимог кредиторів на загальну
суму 119 833 201,67 грн. та, зокрема, визнано
кредитором Державного підприємства
"Українська авіаційна транспортна
компанія" Товариство з обмеженою
відповідальністю "Едвайс" на суму 54 704
092,00 грн. вимог IV черги.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014 ухвалу
попереднього засідання господарського
суду міста Києва від 17.04.2014 скасовано в
частині визнання кредитором
Державного підприємства "Українська
авіаційна транспортна компанія"
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Едвайс" на суму 54 704
092,00 грн. вимог IV черги та прийнято в цій
частині нове рішення про відхилення
вимог ТОВ "Едвайс" до ДП "Українська
авіаційна транспортна компанія" в
розмірі 54 704 092,00 грн.

Не погоджуючись із постановою суду
апеляційної інстанції, Товариство з
обмеженою відповідальністю "Едвайс"
звернулось до Вищого господарського
суду України із касаційною скаргою,
просило її скасувати в частині
скасування ухвали попереднього
засідання господарського суду міста
Києва від 17.04.2014 про визнання
кредитором ДП "Українська авіаційна
транспортна компанія" Товариства з
обмеженою відповідальністю "Едвайс" на
суму 54 704 092,00 грн. вимог IV черги та
залишити в цій частині без змін ухвалу
попереднього засідання господарського
суду міста Києва від 17.04.2014, посилаючись
на порушення та неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права, а
саме: ст.ст.216, 316, 328, 388 ЦК України.

Переглянувши у касаційному порядку
прийняті судами попередніх інстанцій
ухвалу та постанову, на підставі
встановлених фактичних обставин
справи, перевіривши застосування
господарськими судами норм
матеріального та процесуального права,
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", колегія
суддів Вищого господарського суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ухвалою господарського
суду міста Києва від 11.06.2013 порушено
провадження у справі про банкрутство
Державного підприємства "Українська
авіаційна транспортна компанія", якою,
зокрема, визнано безспірні грошові
вимоги ініціюючого кредитора - ТОВ
"Залар" до боржника, призначено
розпорядником майна боржника
арбітражного керуючого Швачку С.В.,
визначено дату проведення
попереднього засідання та інше.

Оголошення про порушення провадження у
даній справі про банкрутство
опубліковано в газеті "Голос України"
№116 (5616) від 22.06.2013.

Після публікації вказаного оголошення,
у встановлений ст.23 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
до суду надійшли заяви кредиторів, у
тому числі, заява Товариства з
обмеженою відповідальністю "Едвайс" з
грошовими вимогами до боржника на суму
54 704 092,00 грн., яка обґрунтована
наступним.

28.09.2007 між компанією "Innovative Trading Co. FZC" та
боржником було укладено контракт №
UCA/ЛТ/293-07, за умовами якого компанія
продала, а боржник купив авіаційну
техніку, обладнання та комплектуючі
частини для літаків та вертольотів.

Відповідно до угоди про відступлення
права вимоги від 22.12.2008 компанія "Innovative
Trading Co. FZC" передала свої права та
обов'язки за контрактом №UCA/ЛТ/293-07 від
28.09.2007 компанії "Globest FZC".

У подальшому, постановою Київського
апеляційного господарського суду від
06.04.2011 у справі №8/221, укладений між
"Innovative Trading Co. FZC" та боржником контракт
№UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007 визнано недійсним
без застосування правових наслідків
його недійсності (двосторонньої
реституції).

14.04.2011 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Едвайс" та компанією
"Globest FZC" укладено договір про
відступлення права вимоги, за умовами
якого остання передала свої права та
обов'язки за контрактом №UCA/ЛТ/293-07 від
28.09.2007 товариству "Едвайс".

У поданій заяві ТОВ "Едвайс" стверджує,
що майно, яке було відчужене за
контрактом №UCA/ЛТ/293-07, не перебуває у
володінні боржника, а отже не може бути
ним повернуто. У зв'язку з чим
товариство, враховуючи постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 06.04.2011 у справі
№ 8/221, та на підставі ч.1 ст.216 ЦК
України, пунктів 10, 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" №9 від
06.11.09, заявило у межах даної справи про
банкрутство боржника реституцію за
недійсним контрактом у грошовій формі.

В обґрунтування заявлених вимог ТОВ
"Едвайс" також посилається на той факт,
що вартість майна, яке було продано
боржнику за умовами контракту
№UCA/ЛТ/293-07 в сумі 403 000 дол. США, є
заниженою та не відповідає звичайним
цінам, оскільки відповідно до умов
контракту №22 від 28.09.2007, який було
укладено між компанією "Innovative Trading Co. FZC"
та Міністерством інфраструктури
Республіки Чад, балансова вартість
такого ж майна становить 6 809 00 дол. США.

Таким чином, заявник вважає, що
загальна заборгованість боржника
перед ним за встановленим НБУ
офіційним курсом гривні до долару США,
станом на 12.07.2013, становить 54 707 092,00 грн. -
вартість неповернутого авіаційного
обладнання.

За результатами розгляду поданої ТОВ
"Едвайс" заяви господарський суд міста
Києва ухвалою від 17.04.2014 визнав
обґрунтованими вимоги товариства на
суму 54 704 092,00 грн. та включив їх до
реєстру вимог IV черги.

Скасовуючи в цій частині ухвалу суду
першої інстанції та приймаючи нове
рішення про відхилення заявлених ТОВ
"Едвайс" вимог, суд апеляційної
інстанції послався на те, що товариство
не є належним кредитором у відносинах
реституції щодо повернення із чужого
володіння або відшкодування вартості
авіаційного обладнання, яке є
предметом контракту №UCA/ЛТ/293-07,
оскільки відповідно до частини 1 ст.316
ЦК України право на витребування майна
або відшкодування його вартості
належить власнику цього майна, яким ні
компанії "Innovative Trading Co. FZC", "Globest FZC", ні
ТОВ "Едвайс" не являються.

Такого висновку суд апеляційної
інстанції дійшов з огляду на
встановлений у постанові Київського
апеляційного господарського суду від
06.04.2011 у справі №8/221 факт того, що
власником авіаційного обладнання є
Міністерство Інфраструктури
Республіки Чад, яке уклало з компанією
"Innovative Trading Co. FZC" контракт на ремонт
авіаційного обладнання №22 від 28.09.2007,
відповідно до якого, Міністерство
передало зазначене обладнання
компанії для проведення капітального
ремонту на території України. Вказаним
контрактом не передбачено переходу до
компанії права власності на авіаційне
обладнання. Встановлений вказаним
судовим рішенням факт, в силу ст.35 ГПК
України, має преюдиціальне значення
для розгляду заявлених ТОВ "Едвайс"
вимог.

Врахувавши ці обставин, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про те, що оскільки переходу права
власності на авіаційне обладнання від
Міністерства Інфраструктури
Республіки Чад не відбулося, то ТОВ
"Едвайс" не набуло права витребування
зазначеного майна або вимагати
відшкодування його вартості.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України не погоджується з такими
висновками судів попередніх інстанцій,
оскільки їх зроблено без врахування
норм матеріального права, положень
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", які підлягали
застосуванню при розгляді заявлених
ТОВ "Едвайс" вимог до боржника, а також
за неповним з'ясуванням обставин
справи, зокрема, щодо визначення
правової природи заявлених вимог,
підстави і моменту їх виникнення.

Рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі (постанова
пленуму Вищого господарського суду
України №6 від 23.03.2012р. "Про судове
рішення").

Проте оскаржувані ухвала та постанова
в частині розгляду вимог ТОВ "Едвайс" до
ДП "Українська авіаційна транспортна
компанія" вказаним вимогам не
відповідають, з огляду на таке.

Згідно із ст.41 ГПК України,
господарські суди розглядають справи
про банкрутство у порядку провадження,
передбаченому цим Кодексом, з
урахуванням особливостей,
встановлених Законом України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом".

Частиною 1 ст.2 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
встановлено, що провадження у справах
про банкрутство регулюється цим
Законом, Господарським процесуальним
кодексом України, іншими законодавчими
актами України.

Відповідно до вимог ст.1 цього Закону,
сторонами у справі є конкурсні
кредитори (представник комітету
кредиторів), боржник (банкрут).

Кредитор - юридична або фізична особа, а
також органи доходів і зборів та інші
державні органи, які мають
підтверджені у встановленому порядку
документами вимоги щодо грошових
зобов'язань до боржника;

конкурсні кредитори - кредитори за
вимогами до боржника, які виникли до
порушення провадження у справі про
банкрутство і виконання яких не
забезпечено заставою майна боржника;

поточні кредитори - кредитори за
вимогами до боржника, які виникли після
порушення провадження у справі про
банкрутство;

забезпечені кредитори - кредитори,
вимоги яких забезпечені заставою майна
боржника (майнового поручителя).

Отже, необхідною ознакою набуття
статусу конкурсного кредитора у справі
про банкрутство, виходячи з вимог
абзаців 4, 7 статті 1 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
є наявність на момент порушення
провадження справи про банкрутство
саме зобов'язань грошового, тобто
фінансового характеру.

Частиною 1 ст.23 Закону встановлено, що
конкурсні кредитори за вимогами, які
виникли до дня порушення провадження у
справі про банкрутство, зобов'язані
подати до господарського суду письмові
заяви з вимогами до боржника, а також
документи, що їх підтверджують,
протягом тридцяти днів від дня
офіційного оприлюднення оголошення
про порушення провадження у справі про
банкрутство.

Згідно із частиною 6 ст. 23 Закону заяви з
вимогами конкурсних кредиторів або
забезпечених кредиторів, у тому числі
щодо яких є заперечення боржника чи
інших кредиторів, розглядаються
господарським судом у попередньому
засіданні суду. За наслідками розгляду
зазначених заяв господарський суд
ухвалою визнає чи відхиляє (повністю
або частково) вимоги таких кредиторів.

Відповідно до ч.2 ст.25 Закону у
попередньому засіданні господарський
суд розглядає всі вимоги кредиторів, у
тому числі щодо яких були заперечення
боржника і які не були внесені
розпорядником майна до реєстру вимог
кредиторів, а також ті, що визнані
боржником та внесені розпорядником
майна до реєстру вимог кредиторів, і
вирішує питання про його затвердження.

За результатами розгляду вимог
кредиторів господарський суд виносить
ухвалу, в якій зазначається, зокрема,
розмір та перелік усіх визнаних судом
вимог кредиторів, які вносяться
розпорядником майна до реєстру вимог
кредиторів; розмір та перелік не
визнаних судом вимог кредиторів.

Отже, обов'язковими умовами для
звернення конкурсного кредитора з
вимогами до боржника є наявність у
нього, по-перше, підтверджених
належними документами розміру саме
грошових вимог та підстав їх
виникнення, а по-друге, доведеність
факту того, що ці грошові вимоги
виникли до дня порушення провадження у
справі про банкрутство. Саме ці
обставини є предметом дослідження
господарським судом під час розгляду у
попередньому засіданні заяв
кредиторів з вимогами до боржника,
результатом якого є, у разі їх
доведеності, визнання судом кредитора
конкурсним і внесення його вимог до
реєстру кредиторів.

Подана заява ТОВ "Едвайс" з вимогами до
боржника обґрунтована невиконанням
останнім встановленого частиною 1 ст.216
ЦК України обов'язку повернути
одержане ним за недійсним контрактом
№UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007 майно, а саме:
авіаційне обладнання, яке, як
вбачається з матеріалів справи, є
індивідуально визначеним майном у
розумінні ст.184 ЦК України.

Внаслідок неповернення вказаного
майна, за твердженням заявника, у
боржника виникло зобов'язання
відшкодувати його вартість.

У підтвердження свого права вимагати
проведення реституції за недійсним
контрактом, ТОВ "Едвайс" посилається на
укладений 14.04.2011 між ним та компанією
"Globest FZC" договір про відступлення права
вимоги, за умовами якого остання
передала свої права та обов'язки за
контрактом №UCA/ЛТ/293-07 товариству
"Едвайс".

Як встановлено судами, постановою
Київського апеляційного
господарського суду міста Києва від
06.04.2011 у справі №8/221 задоволено позов
Компанії "Globest FZC" до Державного
підприємства Міністерства оборони
України "Українська авіаційна
транспортна компанія" та Компанії
"Innovative Trading Co. FZC" про визнання недійсним
контракту №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007. При
цьому наслідки його недійсності судом
не застосовувалися.

Відповідно до частини 1 ст.216 ЦК України,
у разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема, тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Вказана стаття кореспондується із
статтями 1212, 1213 ЦК України.

Так, відповідно до ст.1212 ЦК України,
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала, а
частиною 3 цієї статті передбачено, що
положення цієї глави застосовуються,
зокрема, до вимог про повернення
виконаного за недійсним правочином.

У разі неможливості повернути в натурі
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна (ч.2 ст.1213 ЦК
України).

В силу статей 215, 216 ЦК України, вимога
про застосування наслідків
недійсності правочину може бути
заявлена як одночасно з вимогою про
визнання оспорюваного договору
недійсним, так і у вигляді самостійної
вимоги в разі нікчемності правочину та
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним.

Правовий аналіз вказаних статей дає
підстави для висновку, що у разі
визнання судом правочину недійсним без
застосування правових наслідків його
недійсності, одна із сторін
зобов'язання має право заявити вимогу
про застосування реституції, що є
самостійним способом захисту
цивільного права, яка, як і вимога про
визнання правочину недійсним, підлягає
розгляду судом за правилами позовного
провадження.

Тобто, закон не надає стороні
зобов'язання (потерпілому) можливості
вільного вибору способу виконання
другою стороною зобов'язання з
повернення у натурі всього, що вона
одержала на виконання недійсного
правочину (повернення безпідставно
набутого майна), за виключенням
встановлення факту неможливості
такого повернення.

Тому, сторона зобов'язання (потерпілий)
не може заявити вимогу про
відшкодування вартості того, що
одержано за недійсним правочином
(безпідставно набутого майна), до того
моменту, поки не буде встановлена
неможливість такого повернення. При
цьому ця обставина має встановлюватися
судом або в межах вирішення майнового
спору у порядку позовного провадження
щодо повернення у натурі одержаного за
недійсним правочином (повернення
безпідставно набутого майна), або під
час розгляду заяви про заміну способу
виконання такого судового рішення (з
майнового на грошове), і лише у випадку
доведеності факту неможливості його
повернення, судом приймається рішення
про відшкодування вартості цього
майна.

Однак, визнавши заявлені до боржника
вимоги ТОВ "Едвайс", суд першої
інстанції в межах справи про
банкрутство на стадії попереднього
засідання фактично вирішив
речово-правовий спір, який виник з
приводу здійснення правових наслідків
недійсності контракту №UCA/ЛТ/293-07 від
28.09.2007, надав цим вимогам, які мають
речово-правовий характер, статусу
грошових, чим порушив як вищенаведені
норми матеріального права, так і
положення Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
оскільки заявлені вимоги можуть
отримати статус грошових лише
внаслідок їх трансформації на підставі
рішення суду, прийнятого у порядку
позовного провадження, або
домовленості сторін про заміну
первісного зобов'язання новим
зобов'язанням (новація), і саме з
моменту прийняття вказаного рішення чи
укладання угоди про новацію виникають
грошові вимоги.

Крім того, суд першої інстанції,
визнавши вимоги ТОВ "Едвайс"
конкурсними, без встановлення при
цьому моменту їх виникнення, не
врахував, що для набуття кредитором
статусу конкурсного трансформація
його речово-правових вимог в грошові, у
будь-якому випадку, виходячи з вимог
статей 23, 25 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
мала бути здійснена до порушення
провадження у справі про банкрутство.

Переглядаючи справу в порядку ст.99 ГПК
України, суд апеляційної інстанції
вищенаведених норм права також не
врахував, повторно її розглянув без
належного застосування спеціальних
норм закону про банкрутство (ст.ст.1, 23, 25
Закону), лише вдавшись до з'ясування
наявності у ТОВ "Едвайс" прав у
відносинах із застосуванням
реституції, що виходить за межі
повноважень господарського суду на
стадії розгляду у попередньому
засіданні заяв кредиторів з вимогами
до боржника, оскільки встановлення
наявності або відсутності у товариства
цих прав, поряд із встановленням
неможливості повернення індивідуально
визначеного майна, у даному випадку,
авіаційного обладнання, та реальної
вартості цього майна, як зазначалося
вище, є компетенцією господарського
суду виключно під час розгляду у
позовному провадженні вимог про
застосування наслідків недійсності
правочину.

Наведене свідчить про неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій під час розгляду вимог ТОВ
"Едвайс" норм матеріального права, не
застосування положень спеціального
закону про банкрутство, які регулюють
порядок розгляду вимог кредиторів до
боржника, поданих після порушення
справи про банкрутство, не повне
з'ясування всіх фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного вирішення спору, а, отже, і
порушення вимог ст.43 ГПК України щодо
всебічного, повного та об'єктивного
розгляду всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 111-7 ГПК України
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або в постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів Вищого господарського суду
України вважає, що постанова суду
апеляційної інстанції та ухвала
господарського суду підлягають
скасуванню в частині розгляду вимог
ТОВ "Едвайс", а справа в цій частині -
передачі на новий розгляд до суду
першої інстанції.

При новому розгляді справи суду першої
інстанції належить врахувати
вищевикладене, з'ясувати чи
реалізувало ТОВ "Едвайс" набуте, як ним
стверджується, право вимоги проведення
реституції за недійсним контрактом
№UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007, тобто, чи
зверталося товариство до суду за
захистом свого майнового права та
інтересу у визначений законом спосіб,
яким є реституція (частина перша статті
216 ЦК України), шляхом вчинення прямого
речово-правового позову до боржника, і
чи приймалося судом відповідне рішення
до дня порушення провадження у справі
про банкрутство про зобов'язання
боржника відшкодувати заявнику
вартість авіаційного обладнання.

Встановлення вказаних обставин має
істотне значення для розгляду
заявлених ТОВ "Едвайс" вимог до
боржника, оскільки надасть можливість
з достовірністю визначити їх правову
природу, встановити момент їх
виникнення, а відтак, - з'ясувати, чи є у
боржника перед ТОВ "Едвайс" конкурсні
зобов'язання грошового характеру.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Едвайс"
задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014 та
ухвалу попереднього засідання
господарського суду міста Києва від
17.04.2014 у справі № 910/9741/13 в частині
розгляду вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю "Едвайс" до
Державного підприємства "Українська
авіаційна транспортна компанія"
скасувати.

Справу в цій частині передати на новий
розгляд до господарського суду міста
Києва.

Головуючий
І.Ю. Панова

Судді
О.В. Білошкап

В.М.Коваленко