м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/1357/14 12.08.14
За позовом Фермерського господарства
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Брокерська контора №199
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
електронна торгова площадка»
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача Аграрна Біржа
про визнання недійсним контракту
за участю Прокуратури міста Києва, -
Суддя Морозов С.М.
За участю представників сторін:
від позивача: не з'явились;
від відповідача: Хлебнікова Л.С.
(представник за довіреністю №367 від
від третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: не з'явились;
від третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: не з'явились;
від прокуратури: Курбатова І.С.
(посвідчення №022697 від 11.11.2013р.).
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Фермерське господарство «Дзеленецьке»
звернулось до суду з позовною заявою
б/н від 16 січня 2014 року про визнання
Форвардного біржового контракту на
закупівлю аграрним фондом зерна №988Ф
від 15 листопада 2012 року недійсним,
укладеного з Аграрним Фондом.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
вказаний договір було укладено під
впливом тяжкої обставини і на вкрай
невигідних умовах, в умовах скрутного
матеріального становища, а також без
згоди представника (третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача) на
укладення договору (зловмисної
домовленості представника однієї
Відповідачем надано до матеріалів
справи письмові пояснення, відповідно
до змісту яких він заперечує проти
позовних вимог у повному обсязі та
просить суд відмовити в їх задоволенні,
посилаючись на те, що не зважаючи на
проведення відповідачем оплати 50%
вартості зерна за умовами Договору в
розмірі 1 729 000,00 грн. позивач не
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.02.2014р. порушено провадження
у справі та прийнято позовну заяву до
розгляду суддею Котков О.В., присвоєно
справі №910/1357/14 та призначено до
розгляду на 11.03.2014р.
Розгляд справи неодноразово
відкладався в порядку ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України (ухвали суду від 11.03.2014р. та від
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 15.04.2014р. позовну заяву
Фермерського господарства
«Дзеленецьке» до Аграрного Фонду,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Брокерська контора №199
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
електронна торгова площадка», третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача Аграрна Біржа про визнання
контракту недійсним було залишено без
розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81
Господарського процесуального кодексу
Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 11.06.2014р. ухвалу
Господарського суду міста Києва від
15.04.2014р. було скасовано, а справу
№910/1357/14 передано на розгляд до
Господарського суду міста Києва.
Розпорядженням від 02.07.2014р. керівника
апарату Кривенко О.М. матеріали справи
№910/1357/14 було призначено на повторний
автоматичний розподіл.
Проведеним 02.07.2014р. повторним
автоматичним розподілом справ в
Господарському суді міста Києва,
матеріали справи №910/1357/14 були передані
на розгляд судді Морозову С.М.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 04.07.2014р. справу №910/1357/14
прийнято до провадження суддею
Морозовим С.М., розгляд справи
призначено на 12.08.2014р.
В судове засідання 12.08.2014р.
представники позивача та третіх осіб
не з'явились, про час та місце судового
засідання повідомлялись належним
чином, докази чого містяться в
матеріалах справи.
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представників
позивача та третіх осіб не перешкоджає
всебічному, повному та об'єктивному
розгляду всіх обставин справи, суд
вважає за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами в порядку
При цьому, суд, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів та подання
доказів в обґрунтування своїх вимог та
заперечень, враховуючи процесуальні
строки розгляду спору, встановлені ст.
69 ГПК України, не знаходить підстав для
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України №1-5/45 від 25.01.2006р., у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
В судовому засіданні 12.08.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -
15.11.2012р. між Аграрним фондом (покупець
за Контрактом, надалі також -
відповідач) та сільськогосподарським
товаровиробником зерна Фермерським
господарством «Дзеленецьке»
(продавець за Контрактом, надалі також -
позивач) було укладено Форвардний
біржовий контракт на закупівлю
Аграрним фондом зерна №998 Ф (надалі
також - Контракт), відповідно до умов
якого позивач в порядку та на умовах
контракту передавав відповідачу у
власність товар: пшениця м'яка 4 класу,
що відповідає ДСТУ 3768:2010 (товар за
Контрактом), а відповідач
зобов'язувався прийняти товар та
оплатити його (п. 1.1. Контракту),
кількість товару - 2 000,00 тонн (п. 1.2.
Конракту), місяць поставки - в термін до
01 жовтня 2013р. (п. 1.3. Контракту), базис
поставки EXW Агротек-ХПП, ТОВ (п. 1.4.
Відповідно до п. п. 1.5., 1.8. Контракту ціна
контракту становить 3 458 000,00 грн., у тому
числі ПДВ 576 333,33 грн. з подальшим
коригуванням шляхом укладання
додаткових угод, у тому числі по
бюджетних періодах: 2012р. - 1 729 000,00 грн.,
2013р. - 1 729 000,00 грн. Авансовий платіж
становить 1 729 000,00 грн.
Згідно п. п. 2.1., 2.2. Контракту позивач
поставляє відповідачу товар на базисі
Радянська, 21, смт. Війтівці, Волочиський
район, Хмельницька область, в термін до
01 жовтня 2013р. Поставка вважається
здійсненою в момент підписання акта
передавання-приймання товару на базисі
поставки відповідно до умов контракту.
Згідно п. п. 5.1., 5.3. Контракту покупець
упродовж п'яти робочих днів з моменту
укладання контракту на торгах Аграрної
біржі зобов'язується перерахувати
кошти (авансовий платіж) у розмірі 50
відсотків вартості зерна, розрахованої
на підставі мінімальної
інтервенційної ціни на момент
укладення контракту на поточний
рахунок продавця. Остаточний
розрахунок здійснюється впродовж п'яти
робочих днів після поставки товару
відповідно до контракту, надання
документів, передбачених п. 3.3. та
виконання п. 4.1. контракту.
Відповідачем на виконання вимог п. п.
1.8., 5.1. Контракту відповідачем
здійснено авансовий платіж в розмірі 1
729 000,00 грн., що підтверджується наявною
в матеріалах справи копією платіжного
доручення №3190 від 20.11.2012р.
Відповідно до укладеного Додаткового
договору №1 від 03.06.2013р. до Форвардного
біржового контракту №998Ф на закупівлю
Аграрним фондом зерна від 15.11.2012р.,
сторони дійшли взаємної згоди внести
зміни до Контракту а саме п. 1.1.
Контракту викладено в наступній
редакції: в порядку та на умовах
контракту продавець передає покупцю у
власність товар: кукурудза 3 класу, що
відповідає ДСТУ 4525:2006, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
оплатити його, п. 1.2. Контракту
викладено: Кількість товару: 2 305,333 (дві
тисячі триста п'ять тонн триста
тридцять три кілограми), п. 1.5. Контракту
викладено: Ціна контракту становить 3
457 999,50 грн., у тому числі ПДВ 576 333,25 грн. з
подальшим коригуванням шляхом
укладання додаткових угод, у тому числі
по бюджетних періодах: 2012р. - 1 729 000,00
грн., 2013р. - 1 728 999,50 грн.
Відповідно до п. 5 Додаткового договору
№1 від 03.06.2013р. всі інші умови Контракту
залишаються незмінними.
Згідно умов Додаткового договору №2
від 01.10.2013р. до Форвардного біржового
контракту №998Ф на закупівлю Аграрним
фондом зерна від 15.11.2012р. сторони дійшли
взаємної згоди внести зміни в п. 1.3. та
п.2.1. Контракту, в яких слова, цифри та
знаки 01 жовтня 2013р. замінено словами,
цифрами та знаками 01 листопада 2013р.
Відповідно до п. 2 Додаткового договору
№2 від 01.10.2013р. всі інші умови Контракту
залишаються без змін.
Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що в
задоволенні позовних вимог необхідно
відмовити з наступних підстав.
Статтею 11 Цивільного кодексу України
передбачено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.
Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (стаття 626
Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. ст. 627, 628 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
У відповідності до положень ст. 175
Господарського кодексу України
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 180 Господарського
кодексу України зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
(Аналогічні положення містяться і в ст.
638 Цивільного кодексу України).
Статтею 185 Господарського кодексу
України передбачено, що до укладення
господарських договорів на біржах,
оптових ярмарках, публічних торгах
застосовуються загальні правила
укладення договорів на основі вільного
волевиявлення, з урахуванням
нормативно-правових актів, якими
регулюється діяльність відповідних
бірж, ярмарків та публічних торгів.
Згідно ст. 650 Цивільного кодексу
України особливості укладення
договорів на біржах, аукціонах,
конкурсах тощо встановлюються
відповідними актами цивільного
Відповідно до ст. 14.1.45.3. Податкового
кодексу України форвардний контракт -
цивільно-правовий договір, за яким
продавець зобов'язується у майбутньому
в установлений строк передати базовий
актив у власність покупця на
визначених умовах, а покупець
зобов'язується прийняти в установлений
строк базовий актив і сплатити за нього
ціну, визначену таким договором. Усі
умови форварду визначаються сторонами
контракту під час його укладення.
Укладення форвардів та їх обіг
здійснюються поза організатором
торгівлі стандартизованими строковими
Згідно ст. 15 закону України «Про
товарну біржу» біржовою операцією
визнається угода, що відповідає
сукупності зазначених нижче умов: а)
якщо вона являє собою купівлю-продаж,
поставку та обмін товарів, допущених до
обігу на товарній біржі; б) якщо її
учасниками є члени біржі; в) якщо вона
подана до реєстрації та зареєстрована
на біржі не пізніше наступного за
здійсненням угоди дня. Угоди,
зареєстровані на біржі, не підлягають
нотаріальному посвідченню. Угода
вважається укладеною з моменту її
реєстрації на біржі. Біржові операції
дозволяється здійснювати тільки
членам біржі або брокерам.
Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 Цивільного кодексу України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).
Відповідно до п. 3.12. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» під предметом позову
розуміється певна матеріально-правова
вимога позивача до відповідача,
стосовно якої позивач просить прийняти
судове рішення. Підставу позову
становлять обставини, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги щодо захисту
права та охоронюваного законом
Позивач як на підставу позову
посилається на вчинення правочину під
впливом тяжкої обставини і на вкрай
невигідних умовах, в умовах скрутного
матеріального становища, а також без
згоди представника (третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача) на
укладення договору (зловмисної
домовленості представника однієї
Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.
Згідно ст. 232 Цивільного кодексу
України правочин, який вчинено
внаслідок зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, визнається судом недійсним.
Довіритель має право вимагати від
свого представника та другої сторони
солідарного відшкодування збитків та
моральної шкоди, що завдані йому у
зв'язку із вчиненням правочину
внаслідок зловмисної домовленості між
Згідно ст. 233 Цивільного кодексу
України правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину. При визнанні такого
правочину недійсним застосовуються
наслідки, встановлені статтею 216 цього
Відповідно до положень пунктів 22 та 23
Постанови Пленуму Верховного суду
України №9 від 06.11.2009р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» для
визнання правочину недійсним на
підставі статті 232 ЦК необхідним є
встановлення умислу в діях
представника: представник усвідомлює,
що вчиняє правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання, а також
наявність домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя. При цьому не
має значення, чи одержав учасник такої
домовленості яку-небудь вигоду від
здійснення правочину, чи правочин був
вчинений з метою завдання шкоди
довірителю. Правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин. Особа (фізична чи юридична)
має вчиняти такий правочин
добровільно, без наявності насильства,
обману чи помилки. Особа, яка оскаржує
правочин, має довести, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
Згідно п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до п. 3.10. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №11
від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» у вирішенні спорів про
визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 ЦК України
господарські суди повинні мати на
увазі, що відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину. Зловмисна
домовленість - це умисна змова
представника однієї сторони правочину
з другою стороною, внаслідок чого
настають несприятливі наслідки для
особи, від імені якої вчинено правочин.
У визнанні правочину недійсним з
відповідної підстави доведенню
підлягає не наявність волі довірителя
на вчинення правочину, а існування
умислу представника, який усвідомлює
факт вчинення правочину всупереч
інтересам довірителя, передбачає
настання невигідних для останнього
наслідків та бажає чи свідомо допускає
їх настання. Наслідком такого визнання,
крім загальних наслідків, визначених
статтею 216 ЦК України, є виникнення у
довірителя права вимагати від свого
представника і другої сторони, зокрема,
солідарного відшкодування збитків. При
цьому представником не може вважатися
орган юридичної особи, в тому числі її
керівник, навіть якщо він діяв всупереч
інтересам цієї особи: представництво в
даному разі визначається за правилами
глави 17 названого Кодексу. У вирішенні
спорів про визнання правочинів
недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК
України господарські суди повинні мати
на увазі, що відповідні вимоги можуть
бути задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину. Ознаками
правочину, що підпадає під дію статті 233
ЦК України, є вчинення особою правочину
на вкрай невигідних для себе умовах
(зокрема, реалізації за низьку оплату
майна, що має значну цінність), під
впливом тяжкої для неї обставини
(наприклад, під загрозою банкрутства) і
добровільно, тобто за відсутності
насильства, обману чи помилки, можливо,
навіть з ініціативи самого позивача.
Доведення того, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено або було б вчинено на інших
умовах, покладається на позивача.
Останній, крім повернення йому
одержаного другою стороною, вправі
вимагати відшкодування йому завданих
збитків і моральної шкоди стороною, яка
скористалася тяжкою обставиною.
Таким чином, задля встановлення
дійсності обставин, на які позивач
посилається в своїй позовній заяві є
необхідність наявності зазначених
вище порушень в сукупності з доказовою
базою, на яку йдеться посилання при
доведенні обставин недійсності
Однак, позивачем не надано до
матеріалів справи жодного доказу в
підтвердження вчинення правочину
внаслідок зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною (заяв до правоохоронних
органів, листів, інше) та (або) під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах (довідки про
фінансовий стан підприємства, інше).
Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
Згідно ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Відповідно до п. 2.5. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Щодо укладення контракту в умовах
скрутного матеріального становища, що
в свою чергу позбавило позивача
висувати свої вимоги при укладенні
контракту, господарський суд відзначає
наступне.

Відповідно до ст. 42 Господарського
кодексу України підприємництво - це
самостійна, ініціативна, систематична,
на власний ризик господарська
діяльність, що здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

З урахуванням наведених вище норм
цивільного та господарського
законодавства України, позивач на
момент укладення контракту був вільним
в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору, а тому посилання позивача на
вказані обставини не може тягнути за
собою правових наслідків у вигляді
визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №6
від 23.03.2012р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин, дослідивши всі
обставини справи, перевіривши їх
наявними в справі доказами, судом
встановлено, що позовні вимоги в справі
№910/1357/14 є недоведеними та не
підлягають задоволенню.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
позовних вимог, судовий збір, як за
подачу позовної заяви в розмірі 1 218,00
грн., так і за подачу апеляційної скарги
на ухвалу Господарського суду міста
Києва від 15.04.2014р. про залишення
позовної заяви без розгляду,
відповідно до положень статті 49
Господарського процесуального кодексу
України та Закону України «Про судовий
збір», покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15.08.2014р.

Суддя
Морозов
С.М.