м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Беніш Джі Пі еС
до Державної служби геології та надр
про стягнення 21 990 186,42 грн.
Суддя Бондарчук В.В.
від позивача: Антоненко В.В., Заіка О.М.,
від відповідача: Дяденчук О.Г.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Беніш Джі Пі еС
Україна" (далі-позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Державної служби геології
та надр України (далі-відповідач) про
стягнення з відповідача 21 990 186,42 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань щодо оплати
поставленого позивачем обладнання
згідно укладених між сторонами
договору поставки обладнання №1 від
25.12.2012 р. та договору поставки
програмного забезпечення №2 від 25.12.2012
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 18.07.2014 р. порушено провадження
у даній справі, призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 29.07.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
Розгляд справи відкладався через
нез'явлення повноважних представників
відповідача та неналежне виконання
ними вимог суду.
12.08.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду представник
відповідача подав клопотання про
залучення Державної казначейської
служби України та Державної фінансової
інспекції України третіми особами без
самостійних вимог, оскільки рішення у
справі може вплинути на їх права та
18.08.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду представник
відповідача подав клопотання про
залучення Генеральної прокуратури
України третьою особою без самостійних
вимог на стороні відповідача.
Розглянувши подані клопотання, суд
Згідно ч. 1 ст. 27 ГПК України, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, можуть вступити
у справу на стороні позивача або
відповідача до прийняття рішення
господарським судом, якщо рішення з
господарського спору може вплинути на
їх права або обов'язки щодо однієї з
сторін. Їх може бути залучено до участі
у справі також за клопотанням сторін,
прокурора. Якщо господарський суд при
прийнятті позовної заяви, вчиненні дій
по підготовці справи до розгляду або
під час розгляду справи встановить, що
рішення господарського суду може
вплинути на права і обов'язки осіб, що
не є стороною у справі, господарський
суд залучає таких осіб до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору.

Однак відповідач належним чином не
обґрунтував та не довів, яким саме
чином рішення у даній справі може
вплинути на права та обов'язки
Державної казначейської служби
України, Державної фінансової
інспекції України та Генеральної
прокуратури України, а тому суд
відмовляє у задоволенні клопотань
відповідача про залучення третіх осіб.

У даному судовому засіданні
представники позивача підтримали
заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову
заперечив з підстав, викладених у
відзиві.

Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 18.08.2014 р.
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.12.2012 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Беніш Джі Пі еС
Україна" та Державною службою геології
та надр України укладено договір №1
поставки обладнання, умовами якого
передбачено, що позивач зобов'язується
передати у власність відповідача одне
обладнання, склад та специфікація
якого визначається у додатку №1, що є
невід'ємною частиною цього договору, а
відповідач зобов'язався прийняти і
оплатити товар.

Згідно п. 3.1. договору, ціна товару за
цим договором становить 9 654 687,49 грн.

Відповідно до п. 4.1. договору,
розрахунки проводяться шляхом оплати
товару відповідачем після підписання
сторонами акту прийому-передачі
товару, видаткової накладної та
пред'явлення позивачем рахунку на
оплату товару.

25.12.2012 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Беніш Джі Пі еС
Україна" та Державною службою геології
та надр України укладено договір №2
поставки програмного забезпечення,
умовами якого передбачено, що позивач
зобов'язується передати у власність
відповідача одне програмне
забезпечення, склад та специфікація
якого визначається у додатку №1, що є
невід'ємною частиною цього договору, а
відповідач зобов'язався прийняти і
оплатити товар.

Згідно п. 3.1. договору, ціна товару за
цим договором становить 10 152 195,00 грн.

Відповідно до п. 4.1. договору,
розрахунки проводяться шляхом оплати
товару відповідачем після підписання
сторонами акту прийому-передачі
товару, видаткової накладної та
пред'явлення позивачем рахунку на
оплату товару.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем було поставлено
відповідачеві обладнання вартістю 9 654
687,49 грн. та програмне забезпечення
вартістю 10 152 195,00 грн., а відповідачем
прийнято товар, що підтверджується
актами приймання передачі обладнання
та програмного забезпечення від 25.12.2012
р., видатковими накладними №gp-0000872 та
№gp-0000872 від 25.12.2012 р., які підписані
представниками сторін та скріплені їх
печатками, а також позивачем було
надано відповідачеві рахунки-фактури
№gp-0010204 та №gp-0010205 від 25.12.2012 р. для
оплати поставленого товару (копії в
матеріалах справи).

Відповідач за поставлений товар
розрахувався лише частково у сумі 2 000
000, 00 грн., в результаті чого за останнім
утворилась заборгованість у розмірі 17
806 882,49 грн., що відображено також у акті
звірки розрахунків між сторонами
станом на 16.06.2014 р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначає, що відповідач неналежним
чином виконує свої зобов'язання щодо
оплати поставленого товару, зокрема,
щодо погашення заборгованості у
розмірі 17 806 882,49 грн. Крім того, позивач
просить суд стягнути з відповідача 1 960
614,71 грн. - інфляційних втрат, 813 750,13 грн. -
3% річних та 1 408 939,09 грн. - пені.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Проаналізувавши зміст укладених між
сторонами договорів №1 поставки
обладнання та №2 поставки програмного
забезпечення від 25.12.2012 р., суд дійшов
висновку, що за своєю правовою природою
вони і є договорами поставки.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського
кодексу України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного
кодексу України передбачено, що
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Частиною другою статті 692 ЦК України
встановлено, що покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу.

Отже, судом встановлено, що позивач
виконав свої зобов'язання за договором
належним чином, поставив товар
відповідачеві вартістю 19 806 882,49 грн.,
який прийнятий останнім без зауважень
по видатковим накладним та актам
приймання передачі обладнання та
програмного забезпечення від 25.12.2012 р.

Однак відповідач оплати поставленого
товару в повному обсязі не провів,
доказів зворотного суду не надав.

Як встановлено ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Таким чином, враховуючи, що пунктами 4.1.
договорів сторони погодили обов'язок
відповідача оплатити поставлений
товар в момент отримання акту
прийому-передачі товару, видаткової
накладної та рахунку на оплату товару,
суд приходить до висновку, що такий
обов'язок відповідача настав з моменту
підписання вказаних документів.

Щодо твердження відповідача про те, що
заборгованість останнього виникла
внаслідок обмеження розмірів платежів
Управлінням державної казначейської
служби у Шевченківському районі м.
Києва, суд відзначає наступне.

Як зазначено в пункті 5 Оглядового
листа Вищого господарського суду
України «Про практику вирішення
спорів, пов'язаних із виконанням
договорів підряду» від 18.02.2013 №
01-06/374/2013, відсутність бюджетних коштів,
передбачених у видатках державного
бюджету України, не є підставою для
звільнення від відповідальності за
порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського
суду з прав людини у справі "Терем ЛТД,
Чечеткін та Оліус проти України" від
18.10.2005.

Отже, згідно зі ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
відповідач не надав суду жодних
доказів належного виконання свого
зобов'язання щодо оплати поставленого
товару та не спростував заявлених
позовних вимог, суд дійшов висновку, що
відповідачем було порушено умови
договорів №1 поставки обладнання та №2
поставки програмного забезпечення від
25.12.2012 р. та положення ст. ст. 525, 526
Цивільного кодексу України, ст. 193
Господарського кодексу України, а тому
підлягають задоволенню вимоги
позивача про стягнення з відповідача 17
806 882,49 грн. заборгованості.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 1 960 614,71 грн. - інфляційних
втрат, 813 750,13 грн. - 3% річних за період з
01.01.2013 р. по 10.07.2014 р. та 1 408 939,09 грн. - пені
за період з 10.01.2014 р. по 10.07.2014 р.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем
розрахунок інфляційних нарахувань та 3%
річних, та встановив, що останній
відповідає вимогам законодавства, а
тому визнаються обґрунтованими вимоги
позивача про стягнення з відповідача 1
960 614,71 грн. інфляційних втрат, 813 750,13 грн.
- 3% річних за період з 01.01.2013 р. по 10.07.2014
р.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 216
Господарського кодексу України,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу
України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинення ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведено, що ним вжито усіх
належних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230
Господарського кодексу України
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

В силу положень ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано. Діючим господарським
законодавством не передбачена
можливість нарахування пені більше ніж
за півроку і цей строк є присікальним.

Суд перевірив наданий позивачем
розрахунок пені та встановив, що
позивачем проведено нарахування пені
за невірний період, який починається не
від дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, а значно пізніше, тому суд
визнає необґрунтованою вимогу
позивача про стягнення пені за
заявлений період та відмовляє у її
задоволенні.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю "Беніш Джі
Пі еС Україна" задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної служби геології
та надр України (03680, м. Київ, вул. Ежена
Потьє, буд. 16, ідентифікаційний код -
37536031), з будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
судового рішення, на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Беніш Джі Пі еС
Україна" (03124, м. Київ, вул. Героїв
Севастополя, буд. 5-А, ідентифікаційний
код - 32485166) 17 806 882 (сімнадцять мільйонів
вісімсот шість тисяч вісімсот
вісімдесят дві) грн. 49 коп. -
заборгованості, 1 960 614 (один мільйон
дев'ятсот шістдесят тисяч шістсот
чотирнадцять) грн. 71 коп. - інфляційних
втрат, 813 750 (вісімсот тринадцять тисяч
сімсот п'ятдесят) грн. 13 коп. - 3% річних
та 68 397 (шістдесят вісім тисяч триста
дев'яносто сім) грн. 67 коп. - судового
збору.

3. В іншій частині у задоволенні
позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено: 20.08.2014 р.

Суддя
Бондарчук
В.В.