ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2014 р.Справа № 9/17-4233-2011Колегія
суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

Головуючого судді:
В.В. Лашина

Суддів:
О.Ю. Аленіна

О.Л. Воронюка

При секретарі
Т.М. Філончук

склад колегії суддів змінено
розпорядженням №439 від 04.08.2014р.

За участю представників сторін:

Від прокуратури Одеської області -
Коломійчук І.О., посвідчення № 005250, від
22.09.13;

Від Фонду державного майна України -
Десятова Н.А., довіреність № 548, від
26.12.13;

Від ТОВ "Укрбудінвест" - Дрішлюк О.П.,
довіреність б/н від 09.06.14;

Від ТОВ "Укрбудінвест" - Бочковий В.О.,
довіреність б/н від 16.05.14;

Представник Закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів професійних спілок України
"Укрпрофоздоровниця" у судове
засідання не з'явився. Про дату, час та
місце розгляду апеляційної скарги
повідомлений належним чином.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
заступника прокурора Одеської області

на рішення господарського суду
Одеської області від 21.05.2014р.

по справі №9/17-4233-2011

За позовом: Білгород-Дністровського
міжрайонного прокурора Одеської
області в інтересах держави; в особі,
якою є Фонд державного майна України;

до відповідачів: 1. Закритого
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
професійних спілок України
"Укрпрофоздоровниця";

2. Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Укрбудінвест";

про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та визнання права
власності

ВСТАНОВИЛА:

20.10.2011 р. Білгород-Дністровский
міжрайонний прокурор Одеської області
в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України (ФДМУ)
звернувся до господарського суду
Одеської області з позовом до
Закритого акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
професійних спілок України
"Укрпрофоздоровниця" (в подальшому за
текстом - ЗАТ ЛОЗПСУ
"Укрпрофоздоровниця") та Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Укрбудінвест" (далі - Укрбудінвест") про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу № 51131177/2003/14 від 12.03.2003
р., укладеного між відповідачами, щодо
об'єктів незавершеного будівництва
комплексу пансіонатів на курорті
Кароліно-Бугаз за адресою: Одеська
область, м. Білгород-Дністровський, смт.
Затока, а також про визнання за
державою в особі Фонду державного
майна України права власності на
зазначене майно.

В ході розгляду справи,
Білгород-Дністровський міжрайонний
прокурор уточнив позовні вимоги та
просив суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу № 5113177/2003/14 від
12.03.2003р., укладеного між відповідачами,
щодо продажу об'єктів
незавершеного будівництва комплексу
пансіонатів на курорті
Кароліно-Бугаз; витребувати з
незаконного володіння ТОВ
"Укрбудінвест" та повернути об'єкти
нерухомого майна комплексу
пансіонатів на курорті
Кароліно-Бугаз, які знаходяться за
адресою: Одеська область, м.
Білгород-Дністровський, смт. Затока,
бульвар Золотий беріг, 33 (клубний
комплекс "Променад") державі в особі
Фонду державного майна України та
складаються з: їдальня "Ч" (блок 1а)
площею 4354,4 кв.м; спальний корпус літ. "Ш"
(блок 2а) площею 2439,6 кв. м.; спальний
корпус літ "Ц" (блок 3а) площею 9476,7
кв.м; спальний корпус літ "Х" (блок 4а)
площею 4116,8 кв.м; будівля незавершеного
будівництва літ. "1Г" площею 2069,8 кв.м;
будівля незавершеного будівництва літ.
"1Д" площею 2587,9 кв.м; будівля
незавершеного будівництва літ. "1В"
площею 9296,1 кв.м; будівля незавершеного
будівництва літ. "1Б" площею 3520,3 кв.м.

Свої позовні вимоги
Білгород-Дністровський міжрайонний
прокурор обґрунтовує тим, що спірне
майно є загальнодержавною власністю у
відповідності до Постанови Ради
міністрів Української РСР від 23.04.1960 р.
№ 606 "Про передачу профспілкам
санаторіїв і будинків відпочинку
Міністерства охорони здоров'я УРСР",
постанови Верховної Ради Української
РСР "Про захист суверенних прав
власності Української РСР" від 29.11.1990 р.
№ 506, Закону України "Про підприємства,
установи та організації союзного
підпорядкування, розташовані на
території України" та згідно до
постанови Верховної Ради України від
04.02.1994 р. № 3943-ХІІ "Про майно
загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР", а
тому належними повноваженнями щодо
розпорядження таким майном мав лише
власник в особі ФДМУ.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 21.05.2014 р. (колегія суддів у
складі: головуючий суддя Власова С.Г.,
судді: Никифорчук М.І., Цісельський О.В.)
у задоволені позову відмовлено у
повному обсязі.

Не погоджуючись з цим рішенням,
заступник прокурора Одеської області в
апеляційній скарзі просить його
скасувати та постановити нове, яким
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі, посилаючись на порушення
місцевим господарським судом вимог ст.
ст. 13, 19, 41, 92 Конституції України, ст. ст.
225, 317, 330, 386, 388 Цивільного кодексу
України, Закону України "Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування, розташовані
на території України", постанови
Верховної Ради України від 04.02.1994 р. №
3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних
громадських організацій колишнього
Союзу РСР", постанови Верховної Ради
України "Про захист суверенних прав
власності Української РСР" від 29.11.1990 р.
№ 506, а також ст. ст. 43, 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення присутніх
представників сторін, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
правильність застосування
господарським судом норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає апеляційну
скаргу не підлягаючою задоволенню, з
огляду на таке.

Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод (1950 р.),
ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р.
№ 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого
протоколу до неї, передбачено право
кожної фізичної чи юридичної особи
безперешкодно користуватися своїм
майном, не допускається позбавлення
особи її власності інакше як в
інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права, визнано
право держави на здійснення контролю
за користуванням майном відповідно до
загальних інтересів або для
забезпечення сплати податків чи інших
зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та
його захисту закріплено й у
вітчизняному законодавстві. Так,
відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції
України ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Статтею 10 Конституції УРСР 1978 р. (чинної
на момент виникнення спірних відносин)
встановлено, що основу економічної
системи Української РСР становить
соціалістична власність на засоби
виробництва у формі державної
(загальнонародної) і
колгоспно-кооперативної власності.
Соціалістичною власністю є також майно
профспілкових та інших громадських
організацій, необхідне їм для
здійснення статутних завдань.

На законодавчому рівні право власності
профспілок було визначено Основами
цивільного законодавства Союзу РСР та
союзних республік, прийнятими 08.12.1961 р.
(стаття 24) та Цивільним кодексом УРСР,
введеним в дію з 01 січня 1964 р.

Згідно до статті 87 Цивільного кодексу
УРСР 1963 року соціалістичною власністю
є: державна (загальнодержавна)
власність; власність колгоспів, інших
кооперативних організацій, їх
об'єднань, власність профспілкових та
інших громадських організацій.

Таким чином, вбачається, що державна та
соціалістична власність не є тотожними
формами власності, а до складу
соціалістичної власності було
віднесено і майно профспілкових та
інших громадських організацій.

З ЦК УРСР в редакції 1963 року вбачається,
що визнавалась, зокрема, власність
профспілкових та інших громадських
організацій (глава 9), де останні
розглядалися як самостійні суб'єкти
права власності.

Відповідно до статті 24 ЦК УРСР
профспілки, як громадські організації,
мали статус юридичної особи,
відокремлене майно і самостійний
баланс та здійснювали свої права через
виборні органи.

За статтею 97 ЦК УРСР, профспілкові та
інші громадські організації володіють,
користуються і розпоряджаються майном,
що належить їм на праві власності,
відповідно до їх статутів (положень).
Право розпорядження майном, що є
власністю профспілкових та інших
громадських організацій, належить
виключно профспілковим та іншим
громадським організаціям.

Статтею 98 ЦК УРСР було встановлено, що
власністю профспілкових та інших
громадських організацій є майно
необхідне їм для здійснення статутних
завдань.

Право власності профспілкових
організацій у подальшому було
закріплено статтею 18 Закону СРСР "Про
громадські об'єднання" від 09.10.1990 р.

Як вбачається з матеріалів справи,
будівництво пансіонату
"Кароліно-Бугаз" на 4000 місць
розпочалося наприкінці 70-х років ХХ
сторіччя за часів СРСР та
здійснювалося СМТ "Чорноморкурортбуд"
на замовлення Одеської обласної ради
профспілок Української
республіканської ради професійних
спілок (Укрпрофрада), що
підтверджується рішенням виконавчого
комітету Білгород-Дністровської ради
народних депутатів № 587 від 01.08.1980 року,
будівельним паспортом на напірний
каналізаційний колектор пансіонату
«Кароліно-Бугаз» від 1977 року,
будівельним паспортом поліклініки з
водолікарнею на 800 відвідувань для
комплексу пансіонатів на 4000 місць на
косі Кароліно-Бугаз від 1980 року, актом
вибору земельної ділянки від 29.07.1980 р.

22.11.1991 р. Президією ради Федерації
незалежних професійних спілок України,
з метою радикальної перебудови
управління курортами профспілок,
поліпшення санаторно-курортного
лікування та відпочинку трудящих
України, прискорення формування нових
економічних основ
лікувально-оздоровчого процесу,
ефективного використання матеріальної
бази, будівництва та реконструкції
діючих санаторіїв, пансіонатів та
будинків відпочинку, було прийнято
постанову № 11-1-1 "Про створення
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих установ
профспілок України
"Укрпрофоздоровниця".

12 березня 2003 р. між ЗАТ ЛОЗПСУ
"Укрпрофоздровниця" та ТОВ
"Укрбудінвест" було укладено договір
купівлі-продажу № 51131177/2003/14, за умовами
якого ЗАТ ЛОЗПСУ "Укрпрофоздровниця"
зобов'язався передати у власність ТОВ
"Укрбудінвест" незавершене будівництво
комплексу пансіонатів на курорті
Кароліно-Бугаз, що знаходиться за
адресою: Україна, Одеська обл.,
Білгород-Дністровський р-н, смт. Затока,
а ТОВ "Укрбудінвест" зобовязався
прийняти майно і сплатити за нього ціну
в розмірі 1 920 000 гривень, у тому числі
ПДВ 320 000 гривень.

На виконання цього договору 17 квітня 2003
року між сторонами зазначеного
договору складений акт
приймання-передачі незавершеного
будівництва комплексу пансіонатів на
курорті "Кароліно-Бугаз" (Одеська
область, Білгород-Дністровський район,
смт Затока).

В подальшому ТОВ "Укрбудінвест"
проведена реконструкція пансіонату
відпочинку "Клубний комплекс "Променад"
по бульвару Золотий беріг, 33 у смт
Затока Білгород-Дністровського району
Одеської області, про що свідчить акт
готовності об'єкта до експлуатації.
Згідно із сертифікатом серії ОД №
4, виданим Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області 01 вересня 2011 року,
була засвідчена відповідність
закінченого будівництвом об'єкту після
реконструкції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, місцевий господарський суд
виходив з правомірності набуття
Федерацією профспілок України майна в
порядку правонаступництва від
колишньої Ради профспілок України та
Загальної Конфедерації Профспілок
СРСР, в тому числі майна, набутого за
рахунок власних коштів, відрахувань
внесків членськими організаціями,
пожертвувань громадян та на інших не
заборонених законом підставах, а також
з того, що спірне майно, а саме
незавершений будівництвом комплекс
пансіонатів на курорті Кароліно-Бугаз,
належав до профспілкового майна, яке до
державної власності не відносилось та
було внесено до статутного фонду ЗАТ
"Укрпрофозддровниця" на законних
підставах.

Судом першої інстанції також було
встановлено, що договір
купівлі-продажу № 51131177/2003/14 від 12.03.2003 р.
вчинено у письмовій формі, підписано
уповноваженими особами, договір не
суперечить положенням законодавства
України, чинного на момент його
укладання, умови договору виконані
сторонами у повному обсязі, що вказує
на відсутність підстав для визнання
даного договору недійсним.

Окрім цього, господарським судом не
прийнято до уваги положення постанови
Верховної Ради Української РСР "Про
захист суверенних прав власності
Української РСР" від 29.11.1990 р. № 506- XII,
Закону України "Про підприємства,
установи та організації союзного
підпорядкування, розташовані на
території України" від 10.09.1991 р. №
1540-ХІІ, постанови Верховної Ради
України «Про майнові комплекси та
фінансові ресурси громадських
організацій колишнього Союзу РСР» від
10.04.1992 р. № 2268-ХІІ, постанови Верховної
Ради України "Про майно
загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР" від
04.02.1994 р. № 3943-ХІІ, зазначивши про те, що
дані акти законодавства не
поширювались на профспілкові
організації Федерації профспілок
України, оскільки вони ще у жовтні 1990
року вийшли зі складу загальносоюзної
громадської організації - Всесоюзної
центральної ради професійних спілок та
не являлись органами державної влади
та управління.

Аналізуючи матеріали справи, судова
колегія доходить до висновку про те, що
судом першої інстанції цілком вірно
встановлені обставини справи в їх
сукупності з наданням ним правильної
юридичної оцінки та застосуванням до
спірних правовідносин належних норм
матеріального права.

Посилання заступника прокурора
Одеської області на акти
законодавства, що були прийняті у 1990-1994
роках щодо надання статусу
загальнодержавної власності майну
загальносоюзних громадських
організацій, судова колегія вважає
помилковими.

Згідно зі Статутом профспілок СРСР, як
актом, що регулював організаційну
структуру радянських профспілок,
затвердженого ХІІІ з'їздом профспілок
СРСР 01 листопада 1963 року, вищими
керівними органами були з'їзд
профспілок СРСР, а в період між з'їздами
- Всерадянська Центральна Рада
профспілок (ВЦРПС). Пунктом 19 Статуту
передбачено, що у республіках
створюються міжсоюзні органи -
республіканські ради профспілок.

Українська республіканська рада
професійних спілок (Укрпрофрада) була
утворена 29 листопада 1948 року і
представляла республіканську
організацію в єдиній системі
профспілок колишнього Союзу РСР із
статусом юридичної особи, та, у свою
чергу, була підпорядкована
центральному органу управління - ВЦРПС.

Отже, майно профспілок СРСР, у тому
числі Української республіканської
ради профспілок, - за правовим статусом
належало до майна союзного
підпорядкування.

Після розпаду СРСР правонаступником
Української республіканської ради
профспілок стала Рада Федерації
незалежних профспілок України,
правонаступником якої, в свою чергу, є
Федерація професійних спілок України.

Так, ХV з'їздом профспілок України, що
відбувся у жовтні 1990 року, прийняте
рішення про перетворення в І
Установчий з'їзд незалежних профспілок
України та Декларацію про утворення
Федерації незалежних профспілок
України, проголосив незалежність
профспілок України від державних і
господарських органів республіки та
СРСР, що, насамперед також означало
вихід із складу профспілок СРСР,
відмову від діяльності відповідно до
Статуту профспілок СРСР. З'їзд також
прийняв Положення про Федерацію
незалежних профспілок України,
затверджене з'їздом 06 жовтня 1990 року,
яким визначено її правовий статус,
організаційну структуру, права та
обов'язки, у тому числі і майнові.
Положенням, зокрема, передбачено що
Рада Федерації незалежних профспілок
України (ФНПУ) є правонаступником
Укрпрофради, а основні фонди, майно, які
належали Укрпрофраді і необхідні для
виконання цілей та завдань ФНПУ,
становлять її власність і охороняються
законом.

При цьому, на останньому ХІХ з'їзді
профспілок СРСР, який відбувся 23- 27
жовтня 1990 року, централізована
структура ВЦРПС припинила своє
існування і було утворено Загальну
конфедерацію професійних спілок СРСР
(далі - ЗКП). А 18 листопада 1990 року ФНПУ
одержала від неї на правах власності
майнові об'єкти за Договором про
закріплення прав з володіння,
користування й розпоряджання
профспілковим майном, затвердженим
постановою Президії Ради ЗКП СРСР за №
2-1а. Згідно з ним, ФНПУ були передані
права щодо володіння, користування та
розпоряджання профспілковим майном,
яке належало ВЦРПС на території
України.

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України 1996 року,
за якою дію нормативно-правового акта в
часі треба розуміти так, що вона
починається з моменту набрання цим
актом чинності і припиняється з
втратою ним чинності, тобто до події,
факту застосовується той закон або
інший нормативно-правовий акт, під час
дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України 1996 року,
закріпивши частиною першою статті 58
положення щодо неприпустимості
зворотної дії в часі законів та інших
нормативно-правових актів, водночас
передбачає їх зворотну дію в часі у
випадках, коли вони пом'якшують або
скасовують юридичну відповідальність
особи.

Зазначена правова позиція відображена
у рішенні Конституційного Суду України
№ 1-рп/99 від 09.02.99 р.

Таким чином, судова колегія доходить до
висновку про те, що зазначені акти
законодавства, які прийняті пізніше
ніж відбулося створення ФНПУ та
передача у її власність майна за
договором від 18.11.1990 р., не впливали на
юридичну природу підстав набуття ФНПУ
права власності та відокремлення
спірного майна за правовим статусом із
майна підприємств, установ та
організацій союзного підпорядкування,
а відтак від загальнодержавної
власності.

Підтвердження такої правової позиції
знаходиться й у судовій практиці,
зокрема, у постановах Вищого
господарського суду України від 07
квітня 2014 року у справі № 5002-26/3170-2011; від
09 квітня 2014 року у справі № 23/096-11; від 16
квітня 2014 року по справі № 9/107-11.

Також, 04 грудня 1991 року Федерація
незалежних профспілок України
(правонаступником якої є Федерація
професійних спілок України) та Фонд
соціального страхування України
уклали установчий договір про
створення акціонерного товариства
"Укрпрофоздоровниця", внеском
Федерації професійних спілок України
стали майнові комплекси
санаторно-курортних закладів.

Рішенням виконавчого комітету
Ленінської районної Ради міста Києва №
971 від 23.12.1991 р. було зареєстровано
Закрите акціонерне товариство
"Укрпрофоздоровниця", яке було створено
на майні засновників - Федерації
професійних спілок України та Фонду
соціального страхування України з
тимчасової втрати працездатності. При
цьому, вкладом Федерації професійних
спілок України були основні фонди та
оборотні кошти санаторно-курортних
закладів, підприємств і організацій
профспілок загальною вартістю 751 234 350
грн., що становить 92,92 % розміру
статутного фонду.

Правомірність створення Закритого
акціонерного товариства
"Укрпрофоздоровниця" пізніше була
підтверджена рішенням Вищого
арбітражного суду України від 20.01.1997 р.
у справі № 137/7, яке набрало законної
сили, про відмову у задоволенні позову
Фонду державного майна України до
Федерації профспілок України, Фонду
соціального страхування України, AT
"Укрпрофоздоровниця" про визнання
недійсними установчих документів.

Слід також зазначити й про не наведення
позивачем обґрунтування щодо підстав
виникнення права державної власності
на спірне нерухоме майно.

Відсутні в матеріалах справи й докази
реєстрації права власності на спірне
майно за державою.

Враховуючи приписи ст.ст. 330, 388 ЦК
України, позивачем також не було
доведено правомірність витребування
майна, яке з часів 90-х років ХХ сторіччя
було змінено внаслідок реконструкції.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставі
своїх вимог чи заперечень. Докази
подаються сторонами.

Наведені вище обставини виключають
правові підстави для задоволення
позовних вимог
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора Одеської області в інтересах
держави в особі Фонду державного
майна України.

Безпідставним колегія суддів вважає
посилання скаржника на постанову Ради
Міністрів УРСР № 606 від 23 квітня 1960 року
"Про передачу профспілкам санаторіїв і
будинків відпочинку Міністерства
охорони здоров'я УРСР", оскільки у
переліку майна згідно додатків №№ 1, 2
до вказаної постанови спірне майно не
зазначено.

Більш того, судової
будівельно-технічної експертизи,
проведеної Київською незалежною
судово-експертною установою на
підставі ухвали господарського суду
Одеської області від 02.08.2013 р. по даній
справі, у висновку № 0741 від 05.02.2014 р.
було зазначено про те, що будівництво
комплексу пансіонатів на курорті
Кароліно-Бугаз, за адресою: Одеська
область, Білгород-Дністровський район,
смт Затока, бульвар Золотий беріг, 33, -
розпочато з травня 1979 року. Про ці
обставини також вказують й інші наявні
в матеріалах справи докази, зокрема,
рішенням виконавчого комітету
Білгород-Дністровської ради народних
депутатів № 587 від 01.08.1980 року,
будівельним паспортом на напірний
каналізаційний колектор пансіонату
«Кароліно-Бугаз» від 1977 року,
будівельним паспортом поліклініки з
водолікарнею на 800 відвідувань для
комплексу пансіонатів на 4000 місць на
косі Кароліно-Бугаз від 1980 року, актом
вибору земельної ділянки від 29.07.1980 р.
та ін.

Судова колегія зазначає й про
пропущення позивачем строків позовної
давності.

Статтею 71 Цивільного кодексу УРСР було
визначено часові межі реалізації
захисту порушеного права або інтересу
у три роки. В силу ст. 76 ЦК УРСР перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Аналогічні
положення містяться й у ч. 1 ст. 261
Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 2 ст. 29 ГПК України у разі
прийняття господарським судом
позовної заяви, поданої прокурором в
інтересах держави в особі органу,
уповноваженого здійснювати функції
держави у спірних правовідносинах,
зазначений орган набуває статусу
позивача.

Отже, виходячи з системного аналізу
змісту ч.1 ст. 261 ЦК України та ч. 2 ст. 29
ГПК України істотне значення має
обізнаність саме ФДМУ, як позивача у
даній справі, про порушення своїх прав,
а, відтак, обізнаність прокурора не має
значення для застосування судом
позовної давності.

Аналогічна правова позиція
відображена у постанові Вищого
господарського суду України від 01
грудня 2009 р. у справі № 2-5/10799-2008, п. 4.1
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України 29.05.2013 р.
№ 10.

Наведеної правової позиції
дотримується також Верховний Суд
України при касаційному перегляді
судових рішень у справах, пов'язаних із
застосуванням позовної давності
(постанова ВСУ від 05.10.2004 р. у справі №
6/195-03).

Право ФДМУ можливе вважати порушеним
саме з 01.05.1992 р. згідно до постанови
Кабінету Міністрів УРСР від 03 липня 1991
р. № 66 та постанови Верховної Ради
України від 10.04.1992 р. № 2268-XII "Про майнові
комплекси та фінансові ресурси
громадських організацій колишнього
Союзу РСР, розташовані на території
України", за якими саме Фонду
державного майна України було передано
майно та фінансові ресурси,
розташованих на території України
підприємств, установ та об'єктів, що
перебували у віданні центральних
органів цих організацій та його
зобов'язано було прийняти це майно до
01 травня 1992 року.

Про порушення свого права ФДМУ
дізналося й при вирішенні справи № 137/7
у 1997 році.

Отже, Білгород-Дністровським
міжрайонним прокурором Одеської
області в інтересах держави в особі
Фонду державного майна України було
пропущено визначені законодавством
строки позовної давності.

Одночасно з цим, позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Тому
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення (п. 2.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України 29.05.2013 р.
№ 10).

Враховуючи відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
по суті, судовою колегією не
застосовуються й положення щодо
позовної давності, заявлене ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця".

За таких обставин, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення
господарського суду Одеської області
відповідає обставинам справи та
вимогам закону, а тому підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Одеської області залишити
без задоволення, а рішення
господарського суду Одеської області
від 21.05.2014 р. по справі № 9/17-4233-2011 - без
змін.

Повний текст постанови складено та
підписано 07.08.2014р.

Головуючий суддя
В.В. Лашин

Суддя
О.Ю. Аленін

Суддя
О.Л. Воронюк