РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2014 р.
Справа № 906/513/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Миханюк М.В.

суддя
Гудак А.В. ,

суддя
Павлюк І. Ю.

при секретарі судового засідання
Кушніруку Р.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача Приватного
підприємства "Адлєр" на рішення
господарського суду Житомирської
області від 13.05.14 р. у справі № 906/513/14

за позовом Приватного підприємства
"Адлєр"

до Фермерського господарства "Пролісок
Агро"

про стягнення 314970,42 грн.

за участю представників:

позивача - Бонтлаб В.В. в режимі
відеоконференції (дов. б/н від 12.05.2014 р.)

відповідача - не з'явився

Судом роз'яснено представнику позивача
права та обов'язки, передбачені ст.ст.20,
22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід суддів не надходило.

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 13.05.14 р. у
справі №906/513/14 (суддя Вельмакіна Т.М.)
позов Приватного підприємства "Адлєр"
до Фермерського господарства "Пролісок
Агро" задоволено частково. Стягнуто з
Фермерського господарства "Пролісок
Агро" (13326, Житомирська обл.,
Бердичівський р-н., с. Скаківка, вул.
Леніна, буд.20, ід. код 36532963 на користь
Приватного підприємства "Адлєр" (10007,
Житомирська обл., м.Житомир,
вул.Авіаторів, буд.9, ід код 35954742):

- 111100,54 грн. основного боргу,

- 23584,79 грн. 20% річних,

- 15861,54 грн. пені,

- 9120,88 грн. інфляційних,

- 22220,11 грн. штрафу,

- 3637,76 грн. витрат по сплаті судового
збору.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням,
позивач Приватне підприємство "Адлєр"
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Житомирської області від 13.05.14 р. у
справі №906/513/14 частково у частині
відмови у стягненні 56 767, 25 грн. курсової
різниці та прийняти по справі нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги ПП "Адлєр" до ФГ "Пролісок Агро" у
повному обсязі.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, скаржник зазначає, що сторонам
надано право визначати грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті, що поряд із застосуванням
індексації суми зобов'язання дає
можливість учасникам цивільного
обороту уникнути впливу інфляційних
процесів на суму їхніх грошових
зобов'язань. Апелянт посилається на п.
5.1. Договору, згідно з яким покупець
здійснює оплату партії Товару за ціною,
вказаною в додатках, що є невід'ємною
частиною цього Договору. Відповідно до
ч.2 ст. 524 ЦК України сторони дійшли
згоди, що ціна на Товар та загальна сума
договору зазначені у додатках і
визначені у національній валюті
України в сумі, еквівалентній курсу
долара США на міжбанківському
валютному ринку України на день
підписання даного Договору. Скаржник
також зазначає, що товар оплачується на
розрахунковий рахунок Продавця в
національній валюті, згідно цін
вказаних у відповідних додатках до
договору, скоригованих пропорційно
зміні дол. США на міжбанківському
валютному ринку України до гривні на
дату оплату Товару. Скаржник пояснює,
що 08 квітня 2013 року, до договору, між
сторонами укладено додаток № 1, яким
визначили суму оплати відповідно до
встановленої формули в залежності від
курсу долара США до гривні на
міжбанківському валютному ринку
України. На думку апелянта, сторонами у
належній формі досягнуто згоди щодо
можливості зміни обумовленої ціни у
визначених ними випадках та визначено
спосіб перегляду ціни відповідно до
формули, за якою вираховується зміна
ціни. При цьому, чинне законодавство не
містить прямого застереження про
недійсність відповідної домовленості,
а в судовому порядку даний правочин
недійсним не визнавався. На думку
скаржника, за вказаних обставин
висновки суду першої інстанції щодо
відсутності підстав для задоволення
позовних вимог в частині стягнення
курсової різниці з підстав, зазначених
у оскаржуваному рішенні є помилковими.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 16.06.2014 р. у
складі колегії суддів: головуючий
суддя Миханюк М.В., суддя Павлюк І.Ю.,
суддя Савченко Г.І. апеляційну скаргу
Приватного підприємства "Адлєр" на
рішення господарського суду
Житомирської області від 13.05.2014 р. у
справі № 906/513/14 прийнято до провадження
та призначено до розгляду в судовому
засіданні.

24.06.2014 року до Рівненського
апеляційного господарського суду
надійшло клопотання скаржника
(позивача) Приватного підприємства
"Адлєр" № 17/14 від 18.06.2014 р. про
проведення судового засідання 12.08.2014 р.
в режимі відеоконференції з проханням
доручити проведення відеоконференції
господарському суду міста Києва
(вх. № 12546/14).

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 25.06.2014 р. судове
засідання 12.08.2014 р. вирішено провести в
режимі відеоконференції та доручено
забезпечити його проведення
господарському суду міста Києва.

Розпорядженням в.о. голови
Рівненського апеляційного
господарського суду від 11.08.2014 р. у
зв'язку із перебуванням у відпустці
судді Савченка Г.І. та відповідно до
затверджених складів колегій внесено
зміни до складу колегії суддів, окрім
заміни головуючого судді та визначено
у справі № 906/513/14 колегію суддів у
складі: головуючий суддя Миханюк М.В.,
суддя Гудак А.В., суддя Павлюк І.Ю.

Представник позивача Приватного
підприємства "Адлєр" Бонтлаб В.В. в
судовому засіданні, що відбулося в
режимі відеоконференції з
господарським судом міста Києва, надав
пояснення по суті спору.

Відповідач не забезпечив явки свого
представника у судове засідання,
причини неявки суду не повідомив, хоч
про час та місце розгляду скарги був
повідомлений у встановленому порядку
(а.с. 125).

Проте, така неявка не перешкоджає
розгляду скарги, оскільки, ухвалою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 16.06.2014 р. у
даній справі явка представників сторін
не визнавалась обов'язковою, а
матеріали справи дають можливість
розглянути скаргу по суті.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
заслухавши представника позивача,
перевіривши повноту з'ясування та
доведеність всіх обставин, що мають
значення для справи, відповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи, правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскарженого рішення, суд

ВСТАНОВИВ:

08.04.2013 між Приватним підприємством
"Адлєр" (продавець, позивач) та ФГ
"Пролісок Агро" (покупець, відповідач)
було укладено Договір поставки №101/Н
(далі - Договір (а.с. 12-14), згідно п. 1.1.
якого визначено умови купівлі-продажу
насіння (надалі - Товар).

За умовами п. 2.1. Договору, асортимент
Товару, його кількість, ціна
визначаються у додатках та/або
накладних документах відпуску Товару,
що є невід'ємною частиною цього
Договору. У випадку розбіжності даних у
додатках щодо найменування, кількості
і ціни товару в порівнянні з даними у
відповідній видатковій накладній
перевагу має видаткова накладна.

Згідно п. 2.2. Договору, всі рахунки та
накладні документи, що виписані в
період дії даного договору є його
невід'ємною частиною.

Відповідно до п.3.1 Договору товар може
передаватися покупцю партіями.

Порядок розрахунків погоджено
сторонами в п.5 договору, а саме:
покупець здійснює оплату партії Товару
за ціною, вказаною в додатках, що є
невід'ємною частиною цього договору.
Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України
сторони дійшли згоди, що ціна на Товар
та загальна сума договору зазначені у
додатках і визначені у національній
валюті України в сумі, еквівалентній
курсу долара США на міжбанківському
валютному ринку України на день
підписання даного Договору (п.п. 5.1.
договору). Товар оплачується на
розрахунковий рахунок продавця в
національній валюті, згідно цін
вказаних у відповідних додатках до
договору, скоригованих пропорційно
зміні долара США на міжбанківському
валютному ринку України до гривні на
дату оплати Товару (п.п.5.2. договору).

Оплата Товару проводиться наступним
чином:

30% вартості товару оплачується
покупцем в строк до 15 квітня 2013 р.;

20% вартості товару оплачується
покупцем в строк до 17 червня 2013 р.

50% вартості товару оплачується
покупцем в строк до 01 жовтня 2013 р.

Без виставлення рахунку-фактури (п.п.5.3.
договору).

Відповідно до п.8.2. договору за
прострочення виконання зобов'язання
покупець зобов'язаний сплатити на
користь продавця пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
вартості неоплаченого товару за кожен
день прострочення.

Згідно з п.8.3. сторони, відповідно до
ст.259 Цивільного кодексу України,
домовились про те, що строк позовної
давності щодо стягнення штрафних
санкцій становить 5 років з моменту
підписання даного Договору. Крім цього,
сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК
України, домовились про те, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань за
даним Договором, здійснюється протягом
5 років.

Умовами п.8.4. договору передбачено, що
покупець, у випадку порушення умов
оплати вартості товару, сплачує на
користь продавця штраф в розмірі 20% від
вартості неоплаченого товару.

Крім цього, згідно з п.п.8.6. договору
сторони з посиланням на п.2 ст.625 ЦК
України дійшли згоди, що покупець у
випадку прострочення оплати Товару за
користування коштами продавця сплачує
на користь останнього 20 % річних.

Договір діє з моменту його підписання і
скріплення печатками обома Сторонами
до повного виконання Сторонами
обов'язків по Договору (п.п.11.1.
договору).

08.04.2013 сторонами підписано Додаток №1
до Договору поставки 101/Н від 8 квітня 2013
р. (а.с. 15).

Згідно з додатком № 1 до Договору
поставки 101/Н від 8 квітня 2013 р. сторони
передбачили наступне: в тому випадку,
якщо курс долара США на день оплати
вище, ніж курс долара США на день
підписання договору сторони, для
визначення суми, яка підлягає оплаті,
використовують наступну формулу:
S=(A1/A2)*B, де

S - ціна Товару на момент проплати;

В- ціна Товару на момент підписання;

A2- курс долару США на міжбанківському
валютному ринку України до гривні на
день підписання договору;

А1- курс долару США на міжбанківському
валютному ринку України до гривні на
день перерахування грошей.

Договір поставки № 101/Н від 8 квітня 2013
р. та додаток № 1 від 8 квітня 2013 р.,
підписані представниками сторін та
скріплені їх печатками (а.с.14-15).

Матеріалами справи підтверджено, що на
підставі довіреності № 41 від 11.04.2013 р.
за видатковою накладною № РН-0000141 від
11.04.2013 р. та актом № РН-0000141
приймання-передачі продукції від 11.04.2013
р. Фермерське господарство "Пролісок
Агро" через представника Тарахтелюка
Ю.К. одержало від Приватного
підприємства "Адлєр" товар на суму 363000,77
грн. (а.с. 23-26). Видаткова накладна та акт
приймання-передачі підписані
представниками сторін, скріплені їх
печатками, містять посилання на
договір № 101/Н від 08.04.2013 р. Згідно з
актом № РН-0000141 приймання-передачі
продукції від 11.04.2013 р. покупець не має
до постачальника претензій щодо
кількості та якості продукції.

Згідно платіжного доручення № 1074 від
09.04.2013р. Фермерське господарство
"Пролісок Агро" сплатило Приватному
підприємству "Адлєр" 108900,23 грн. (а.с. 27).

Згідно платіжного доручення № 768 від
26.11.2013р. Фермерське господарство
"Пролісок Агро" сплатило Приватному
підприємству "Адлєр" 100000,00 грн. (а.с. 28).

Згідно платіжного доручення № 1001 від
31.01.2014р. Фермерське господарство
"Пролісок Агро" сплатило Приватному
підприємству "Адлєр" 3000,00 грн. (а.с. 63).

Згідно платіжного доручення № 1076 від
21.02.2014р. Фермерське господарство
"Пролісок Агро" сплатило Приватному
підприємству "Адлєр" 40000,00 грн. (а.с. 64).

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач Фермерське господарство
"Пролісок Агро" в обумовлений Договором
строк розрахунки у повному обсязі не
здійснив, а лише частково оплатив
вартість поставленого товару на
загальну суму 251900,23 грн., внаслідок чого
станом на час звернення до суду
заборгованість відповідача перед
позивачем склала 111100,54 грн.

За невиконання грошових зобов'язань, на
підставі п. 5.1., п. 8.2., п. 8.6. Договору та
ст. 524, ст. 625 Цивільного кодексу України,
позивач нарахував до стягнення з
відповідача 23584,79 грн. 20% річних, 15861,54
грн. пені, 9120,88 грн. інфляційних, 22220,11
грн. 20% штрафу, а також 56767,25 грн.
курсової різниці.

Перевіривши оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення місцевим
господарським судом, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

На підставі Договору № 101/Н від 8 квітня
2013 р. між сторонами склалися
правовідносини з поставки.

Згідно з приписами статті 265
Господарського кодексу України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач зобов'язання по оплаті за
придбаний у позивача товар у повному
обсязі не виконав, докази оплати суду
не надав.

Таким чином, у відповідача утворилася
заборгованість перед позивачем в
розмірі 111100,54 грн.

Згідно приписів ст. 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
встановлено - якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

За загальним правилом, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару (ст. ст. 538 , 692 ЦК
України).

Оскільки відповідач зобов'язання з
оплати товару у повному обсязі не
виконав, колегія суддів погоджується
із висновком суду першої інстанції про
обґрунтованість позовних вимог в
частині стягнення основного боргу в
сумі 111100,54 грн. та задоволення позову в
цій частині.

Оскільки має місце прострочення
виконання оплати, є підставними і
правомірно, відповідно до умов
договору та норм ст.ст.230-232
Господарського кодексу України,
ст.ст.549-551 Цивільного кодексу України
задоволені судом першої інстанції
вимоги про стягнення 15861,54 грн. пені,
нарахованої позивачем за період
прострочення з 18.06.2013 р. по 07.05.2014 р. з
урахуванням здійснених проплат та 22220,11
грн. штрафу, нарахованого у розмірі 20%
від вартості неоплаченого товару.

Так, умовами п.8.2. договору сторони
визначили, що за прострочення
виконання зобов'язання покупець
зобов'язаний сплатити на користь
продавця пеню в розмірі подвійної
ставки НБУ від вартості неоплаченого
товару за кожен день прострочення, і
така умова договору відповідає
наведеним нормам та Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

За умовами п.8.4. договору визначено, що
покупець у випадку порушення умов
оплати вартості товару сплачує на
користь продавця штраф в розмірі 20% від
вартості неоплаченого товару. Такі
умови договору не суперечать нормам
ст.ст.230-232 Господарського кодексу
України, ст.ст.549-551 Цивільного кодексу
України та узгоджується із свободою
договору, встановленою ст.627 Цивільного
кодексу України.

Згідно з п.6 ч.2 ст.232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.
Пунктом 2.5. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" передбачено, що
законом або укладеним сторонами
договором може бути передбачено більшу
або меншу тривалість період часу, за
який нараховується пеня.

Пунктом 8.3. договору сторони погодили,
що нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань за
даним договором, здійснюється протягом
5 років.

Отже, розрахунки штрафних санкцій,
виконані позивачем, відповідають
умовам договору та вимогам чинного
законодавства.

За умовами п.8.6 договору сторони
погодили, що згідно з п.2 ст.625 ЦК України
покупець у випадку прострочення
оплати товару за користування коштами
продавця сплачує на користь останнього
20% річних.

Частиною другою статті 625 Цивільного
кодексу України визначено, що боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Проценти, передбачені ст.625 Цивільного
кодексу України, не є штрафними
санкціями.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а -
особливою мірою відповідальності
боржника (спеціальний вид
цивільно-правової відповідальності) за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, а тому
ці кошти нараховуються незалежно від
вини боржника та незалежно від сплати
ним неустойки (пені) за порушення
виконання зобов'язання. Така правова
позиція викладена у постановах
Верховного Суду України від 06 червня 2012
року у справі № 6-49цс12 та від 24 жовтня 2011
року у справі № 6- 38цс11.

Стаття 625 Цивільного кодексу України
надає можливість сторонам встановити
інший, ніж 3 % річних, розмір процентів
за користування чужими грошовими
коштами. Домовленість сторін у пункті
8.6. договору поставки про стягнення 20 %
річних від суми заборгованості
відповідає наведеній нормі.

За наведених обставин є підставною і
підлягає задоволенню позовна вимога
про стягнення з відповідача 20% річних в
сумі 23584,79 грн., нарахованих за період
прострочення з 18.06.2013 р. по 07.05.2014 р. на
суму боргу, з урахуванням оплат
відповідача, - на підставі п.8.6 договору
та ст.625 Цивільного кодексу України.

Поданий позивачем розрахунок пені на
загальну суму 15861,54 грн., штрафу на суму
22220,11 грн. та 20% річних на загальну суму
23584,79 грн. перевірений колегією суддів
та є арифметично правильним.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що місцевий
господарський суд підставно та
обґрунтовано задоволив позовну вимогу
про стягнення з відповідача
15861,54 грн. пені, 22220,11 грн. штрафу та 23584,79
грн. - 20% річних.

Разом з тим, позовну вимогу про
стягнення інфляційних втрат колегія
суддів вважає безпідставною, оскільки
норми ст.625 Цивільного кодексу України
не можуть бути застосовані до ціни у
гривні, визначеної з врахуванням курсу
іноземної валюти на дні оплати товару.

Таким чином, вираження у договорі
грошових зобов'язань із прив'язкою до
еквівалента в іноземній валюті не
суперечить чинному законодавству,
однак унеможливлює урахування
розрахованого Державним комітетом
статистики України індексу інфляції
для обґрунтування вимог, пов'язаних із
знеціненням валюти боргу, оскільки
офіційний індекс інфляції, що
розраховується Державним комітетом
статистики України, визначає рівень
знецінення національної грошової
одиниці України, тобто зменшення
купівельної спроможності гривні, а не
іноземної валюти.

На підставі вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що позовна вимога про
стягнення 9120,88 грн. інфляційних втрат
не підлягає задоволенню, враховуючи
правову природу такого відшкодування
втрат від знецінення внаслідок
інфляційних процесів саме
національної грошової одиниці та з
урахуванням умов п.п.5.2 та додатку № 1 до
договору.

Рішення суду першої інстанції в цій
частині прийняте з неправильним
застосуванням вищенаведених норм, а
тому підлягає скасуванню відповідно до
п.4 ч.1 ст.104 ГПК України.

Також колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відсутності підстав для задоволення
позову в частині стягнення курсової
різниці у розмірі 56767,25 грн., враховуючи
наступне.

Нормами ст.189 Господарського кодексу
України передбачено, що ціна (тариф) у
цьому Кодексі є формою грошового
визначення вартості продукції (робіт,
послуг), яку реалізують суб'єкти
господарювання. Ціна є істотною умовою
господарського договору. Ціна
зазначається у договорі в гривнях.

Відповідно до статті 691 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу, або, якщо
вона не встановлена у договорі і не
може бути визначена виходячи з його
умов, - за ціною, що визначається
відповідно до статті 632 цього Кодексу, а
також вчинити за свій рахунок дії, які
відповідно до договору, актів
цивільного законодавства або вимог, що
звичайно ставляться, необхідні для
здійснення платежу. Якщо договором
купівлі-продажу встановлено, що ціна
товару підлягає зміні залежно від
показників, що зумовлюють ціну товару
(собівартість, затрати тощо), але при
цьому не визначено способу її
перегляду, ціна визначається виходячи
із співвідношення цих показників на
момент укладення договору і на момент
передання товару.

Нормами ст.627 Цивільного кодексу
України встановлено, що сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (частина 1
статті 628 Цивільного кодексу України).

Стаття 524 Цивільного кодексу України
визначає, що зобов'язання має бути
виражене у грошовій одиниці України -
гривні. Сторони можуть визначити
грошовий еквівалент зобов'язання в
іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 Цивільного кодексу
України грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом. Зазначена
норма кореспондується із нормами ч.2
ст.198 Господарського кодексу України.

Отже, норми чинного законодавства не
містять заборони на вираження у
договорі грошових зобов'язань в
іноземній валюті, визначення грошового
еквівалента зобов'язання в іноземній
валюті, а також на здійснення
перерахунку грошового зобов'язання у
випадку зміни НБУ курсу національної
валюти України по відношенню до
іноземної валюти.

За статтею 632 Цивільного кодексу
України ціна в договорі встановлюється
за домовленістю сторін; зміна ціни
після укладення договору допускається
лише у випадках та на умовах,
встановлених договором або законом.

Отже, сторонам надано право визначати
зокрема, у договорі, грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті, що дає можливість учасникам
цивільного обороту уникнути впливу
інфляційних процесів на суму грошових
зобов'язань.

Згідно з п.5.1. договору покупець
здійснює оплату партії товару за ціною,
вказаною в додатках, що є невід'ємною
частиною цього договору. Відповідно до
ч.2 ст.524 ЦК України сторони дійшли
згоди, що ціна на товар та загальна сума
договору зазначається у додатках і
визначені у національній валюті
України в сумі, еквівалентно курсу
долара США на міжбанківському
валютному ринку України до гривні на
день підписання даного договору. Товар
оплачується на розрахунковий рахунок
продавця в національній валюті, за
цінами, вказаними у відповідних
додатках до договору та скоригованими
пропорційно зміні курсу долара США на
міжбанківському валютному ринку
України до гривні на дату оплати товару
(п.5.2. договору).

Сторони уклали додаток №1 до договору,
де визначили суму оплати за формулою в
залежності від курсу долара США до
гривні на міжбанківському валютному
ринку України.

Згідно з п.4 наказу Міністерства
фінансів України від 10.08.2000 р. № 193 "Про
затвердження Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку "Вплив змін
валютних курсів" курсова різниця - це
різниця між оцінками однакової
кількості одиниць іноземної валюти при
різних валютних курсах.

Оскільки сторонами у належній формі
досягнуто згоди щодо можливості зміни
обумовленої ціни у визначених ними
випадках та визначено спосіб перегляду
ціни відповідно до формули, за якою
вираховується зміна ціни (п.5.2. договору
№ 101/Н від 8 квітня 2013 р. та додаток № 1
від 8 квітня 2013 р. до договору договору
№ 101/Н від 8 квітня 2013 р.), і така
домовленість відповідає вищенаведеним
нормам чинного законодавства, з огляду
на значне збільшення курсу продажу
іноземних валют до гривні у період
існування боргу, позовна вимога про
відшкодування втрат, пов'язаних зі
зміною курсу гривні до її грошового
еквіваленту в іноземній валюті (дол.
США ), - курсової різниці - є підставною.

Перевіривши поданий позивачем
розрахунок курсової різниці в сумі
56767,25 грн., колегія суддів дійшла
висновку, що позовна вимога про
стягнення курсової різниці в цій сумі є
підставною, а тому рішення суду першої
інстанції в цій частині прийняте з
неправильним застосуванням наведених
вище норм законодавства, а відтак
підлягає скасуванню.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести
належними та допустимими у справі
доказами ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 32 ГПК, доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
або відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін.

Таким чином, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду прийшла до
висновку про необхідність задоволення
апеляційної скарги Приватного
підприємства "Адлєр" щодо часткового
скасування рішення господарського
суду Житомирської області від 13.05.14 р. у
справі №906/513/14 у частині відмови у
стягненні 56767,25 грн. курсової різниці.
Крім того, рішення суду першої
інстанції в частині стягнення з
відповідача 9120,88 грн.
інфляційних втрат також підлягає
скасуванню.

Відповідно до пункту 4.6. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду від
26.12.11 р. №18 "Про деякі питання практики
застосування ГПК України судами першої
інстанції" зменшення розміру позовних
вимог, згідно з пунктом 1 частини першої
статті 7 Закону України "Про судовий
збір", є підставою для повернення
відповідної суми судового збору.

Відтак, судовий збір у розмірі 1526,90 грн.,
сплачений позивачем за платіжним
дорученням № 1178 від 15.04.2014 підлягає
поверненню Приватному підприємству
"Адлєр"у зв'язку із зменшенням позовних
вимог.

Крім того, з матеріалів апеляційної
скарги вбачається, що Приватним
підприємством "Адлєр" при поданні
апеляційної скарги сплачено судовий
збір згідно платіжного доручення № 1395
від 27.05.2014 р. в сумі 914,00 грн., однак,
розмір судового збору, який підлягав до
сплати позивачем за подання
апеляційної скарги на рішення
господарського суду Житомирської
області від 13.05.2014 р. у справі № 906/513/14
становив 913,50 грн., тобто скаржником
надлишково сплачено 50 коп. судового
збору, який колегія суддів вважає за
необхідне йому повернути на підставі
ст.7 Закону України "Про судовий збір",
про що винести відповідну ухвалу.

Судові витрати з вирішення справи
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог
відповідно до ст.49 ГПК України.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на відповідача належить
покласти витрати за розгляд
апеляційної скарги, у зв'язку з її
задоволенням.

Керуючись ст.ст. 49, 99,101,103-105 ГПК України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Адлєр"на рішення
господарського суду Житомирської
області від 13.05.2014 р. у справі № 906/513/14
задоволити.

2. Рішення господарського суду
Житомирської області від 13.05.2014 р. у
справі №906/513/14 скасувати в частині
стягнення 9120,88 грн. інфляційних та
відмови в стягненні 56767,25 грн. курсової
різниці. Викласти резолютивну частину
рішення в такій редакції:

"Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фермерського господарства
"Пролісок Агро" (13326, Житомирська обл.,
Бердичівський р-н., с. Скаківка, вул.
Леніна, буд.20, ід. код 36532963) на користь
Приватного підприємства "Адлєр" (10007,
м.Житомир, вул. Авіаторів,9, ід. код 35954742):

- 111100,54 грн. (сто одинадцять тисяч сто
гривень 54 коп.) основного боргу;

- 23584,79 грн. (двадцять три тисячі п'ятсот
вісімдесят чотири гривні 79 коп.) 20%
річних;

- 15861,54 грн. (п'ятнадцять тисяч вісімсот
шістдесят одна гривня 54 коп.) пені;

- 22220,11 грн. (двадцять дві тисячі двісті
двадцять гривень 11 коп.) штрафу;

- 56767,25 грн. (п'ятдесят шість тисяч сімсот
шістдесят сім гривень 25 коп.) курсової
різниці;

а також витрат по сплаті судового збору
в сумі 4590,68 грн.

3. В задоволенні позовних вимог в
частині стягнення 9120,88 грн. (дев'ять
тисяч сто двадцять гривень 88 коп.)
інфляційних втрат - відмовити.

4. Повернути Приватному підприємству
"Адлєр" (10007, Житомирська обл., м.Житомир,
вул.Авіаторів, буд.9, ід. код 35954742) з
Державного бюджету України 1526,90
грн. судового збору, сплаченого ним за
платіжним дорученням № 1178 від 15.04.2014".

5. Стягнути з Фермерського господарства
"Пролісок Агро" (13326, Житомирська обл.,
Бердичівський р-н., с. Скаківка, вул.
Леніна, буд.20, ід. код 36532963) на користь
Приватного підприємства "Адлєр" (10007,
м.Житомир, вул. Авіаторів,9, ід. код 35954742)
913,5 грн. (дев'ятсот тринадцять гривень 50
коп.) витрат зі сплати судового збору за
подання апеляційної скарги.

6. Ухвалою суду повернути Приватному
підприємству "Адлєр" (10007, Житомирська
обл., м.Житомир, вул.Авіаторів, буд.9, ід
код 35954742) з Державного бюджету України
50 коп. надлишково сплаченого
судового збору за подання апеляційної
скарги згідно платіжного доручення №
1395 від 27.05.2014 р.

7. Господарському суду
Житомирської області видати накази на
виконання цієї постанови.

8. Матеріали справи № 906/513/14 повернути
до господарського суду Житомирської
області.

9. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Миханюк М.В.

Суддя
Гудак А.В.

Суддя
Павлюк І. Ю.