КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2014 р.
Справа№ 906/196/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Пашкіної С.А.

Баранця О.М.

при секретарі: Богатчук К.І.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від прокуратури - Греськів І.І.

від відповідача 1 - не з'явився

від відповідача 2 - не з'явився

від відповідача 3 - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Прокурора Малинського району в
інтересах держави, в особі
Житомирського обласного управління
водних ресурсів, на рішення
Господарського суду міста Києва від
18.06.2014 року (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Прокурора Малинського
району в інтересах держави, в особі

Житомирського обласного
управління водних ресурсів

до 1. Селянського
(фермерського) господарства
"Йосипівське"

2. Житомирської обласної
ради

3. Житомирської обласної
державної адміністрації

про зобов'язання вчинити
певні дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 18.06.2014 року по справі №906/196/14 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
вищезазначене рішення та прийняти
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги апелянт зазначив, що при
ухваленні оскаржуваного рішення судом
першої інстанції порушено та
неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.07.2014 року
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
05.08.2014 року.

01 серпня 2014 року через відділ
документального забезпечення суду, від
представника позивача надійшла заява
про неналежність позивача.

04 серпня 2014 року через відділ
документального забезпечення суду, від
представника відповідача 2 надійшло
клопотання про розгляд справи без
участі його представника та відзив на
апеляційну скаргу.

В судове засідання 05.08.2014 року з'явився
представник прокуратури.

Представники позивача та відповідачів
не з'явилися, про причини неявки суд не
повідомили.

Відповідно до ст. 77 ГПК України
господарський суд відкладає розгляд
справи, в межах строків, встановлених
статтею 69 цього Кодексу, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму
Вищого Господарського Суду України від
26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Беручи до уваги, що представники
позивача та відповідачів повідомлені
про час та місце судового розгляду
належним чином, про що свідчать
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 184-187,195), колегія
суддів приходить до висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги у відсутність представників
позивача та відповідачів.

Представник прокуратури в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі, та просив
скасувати оскаржуване рішення
Господарського суду міста Києва від
18.06.2014 року. Проти розгляду справи у
відсутність представників позивача та
відповідачів не заперечував.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд, за наявними у справі
та додатково поданими доказами,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представника
прокуратури, перевіривши матеріали
справи та проаналізувавши, на підставі
встановлених фактичних обставин
справи, правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, апеляційний
господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в
ході перевірки додержання законів щодо
збереження і використання
меліоративних систем та
гідротехнічних захисних споруд,
прокуратурою Малинського району
встановлено, що на території
Малинського району розміщено
меліоративні системи та гідротехнічні
споруди міжгосподарської мережі,
зокрема: 4 осушувальні системи та 18
дільниць гончарного дренажу, загальною
площею 17,8 тис. га. Довжина
міжгосподарських каналів складає 343,7
км., на яких розміщено 303 гідротехнічні
споруди.

Внутрішньогосподарські меліоративні
системи становлять 205,3 км. каналів, на
яких розміщено 166 гідротехнічних
споруд, які до 2003 року перебували на
балансі господарств -
землекористувачів.

Місцевим господарським судом
встановлено, що на виконання постанови
Кабінету Міністрів України №1253 від
13.08.2003 року "Про затвердження Порядку
безоплатної передачі у комунальну
власність об'єктів соціальної сфери,
житлового фонду, у тому числі
незавершеного будівництва, а також
внутрішньогосподарських
меліоративних систем колективних
сільськогосподарських підприємств, що
не підлягали паюванню в процесі
реорганізації цих підприємств та
передані на баланс
підприємств-правонаступників" (далі -
Порядок), Указу Президента України
№187/2006 від 03.03.2006 року "Про заходи щодо
розвитку зрошуваного землеробства в
Україні" та розпоряджень голови
Обласної державної адміністрації №355
від 27.10.2003 року, №45 від 25.03.2005 року та №226
від 07.07.2006 року створену районну
комісію щодо проведення передачі на
баланс органів місцевого
самоврядування
внутрішньогосподарських
меліоративних фондів.

Згідно з п. 3 Порядку безоплатної
передачі у комунальну власність
об'єктів соціальної сфери, житлового
фонду, у тому числі незавершеного
будівництва, а також
внутрішньогосподарських
меліоративних систем колективних
сільськогосподарських підприємств, що
не підлягали паюванню в процесі
реорганізації цих підприємств та
передані на баланс
підприємств-правонаступників рішення
про передачу об'єктів соціальної сфери
та житлового фонду, у тому числі
незавершеного будівництва,
приймається відповідною сільською,
селищною, міською радою, а
внутрішньогосподарської
меліоративної системи, які передаються
у спільну власність територіальних
громад - районною, якщо об'єкт
знаходиться в межах території району,
або обласною радою, якщо об'єкт
знаходиться в межах території двох і
більше районів.

Відповідно до пункту 5 Порядку передача
здійснюється за рішення комісії з
питань передачі об'єктів у комунальну
власність. Утворює комісію і призначає
її голову стосовно передачі
внутрішньогосподарських
меліоративних систем - відповідно
районна або обласна державна
адміністрація.

В обґрунтування позовних вимог
прокурор зазначив, що відповідачами не
дотримано вимог Порядку, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№1253 від 13.08.2003 року щодо безоплатної
передачі в комунальну власність
об'єктів соціальної сфери, житлового
фонду, в тому числі незавершеного
будівництва, а також
внутрішньогосподарських
меліоративних систем колективних
сільськогосподарських підприємств, що
не підлягали паюванню в процесі
реорганізації цих підприємств та
передані на баланс
підприємств-правонаступників.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог місцевий господарський суд
виходив з того, що прокурором обрано
непередбачений законом спосіб захисту
порушеного права.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком місцевого господарського
суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: 1) визнання права; 2) визнання
правочину недійсним; 3) припинення дії,
яка порушує право; 4) відновлення
становища, яке існувало до порушення; 5)
примусове виконання обов'язку в натурі;
6) зміна правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Відповідно до п. 2. ст.20 ГК України
кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів. Права та законні
інтереси зазначених суб'єктів
захищаються шляхом: визнання наявності
або відсутності прав; визнання
повністю або частково недійсними актів
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, актів інших
суб'єктів, що суперечать законодавству,
ущемлюють права та законні інтереси
суб'єкта господарювання або
споживачів; визнання недійсними
господарських угод з підстав,
передбачених законом; відновлення
становища, яке існувало до порушення
прав та законних інтересів суб'єктів
господарювання; припинення дій, що
порушують право або створюють загрозу
його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Згідно з п. 3 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2008 року" №
01-8/482 від 13.08.2008 р. господарський суд у
розгляді справи за позовом, який не
відповідає встановленим законом або
договором способам захисту прав,
повинен відмовити у задоволенні такого
позову.

Відповідно до ст.ст. 4-7, 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
не має права з власної ініціативи
виходити за межі позовних вимог, в тому
числі й обравши інший спосіб захисту
порушеного права, ніж визначений в
позовній заяві.

Колегія суддів, оцінивши в сукупності
матеріали справи, враховуючи предмет і
підстави поданого на розгляд
господарського суду позову Прокурора
Малинського району в інтересах
держави, в особі Житомирського
обласного управління водних ресурсів,
прийшла до висновку, що а ні ст. 16 ЦК
України, а ні ст. 20 ГК України, не
передбачений такий спосіб захисту
порушеного права, як зобов'язання
розглянути питання щодо прийняття
рішення та зобов'язання створити
комісію та призначити її голову.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого господарського суду, що
вимоги прокурора про зобов'язання
Житомирської обласної ради розглянути
питання щодо прийняття рішення про
передачу Моствинської осушувальної
системи, площа земельної ділянки, якої
становить 2254 га., вартістю 1984112,00 грн. до
спільної власності територіальних
громад районів Житомирської області та
включити до переліку об'єктів спільної
власності територіальних громад
Житомирської області не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
Правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

В силу ст.ст. 12, 14 Цивільного кодексу
України особа здійснює свої цивільні
права вільно, на власний розсуд. Особа
не може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Статтею 15 ЦК України закріплено право
кожної особи на захист свого права у
разі його порушення, невизнання або
оспорювання, а також на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1
Господарського процесуального кодексу
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи,
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.
Статтею 2 даного Кодексу передбачено,
що господарський суд порушує справи за
позовними заяви прокурорів та їх
заступників, які звертаються до
господарського суду в інтересах
держави. При цьому згідно з вимогами
частини третьої статті 2 ГПК прокурор,
який звертається до господарського
суду в інтересах держави, у позовній
заяві самостійно визначає, у чому
полягає порушення інтересів держави,
та вибирає спосіб такого захисту, при
цьому обґрунтовуючи необхідність їх
захисту, а також вказує орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

Колегія суддів приймає до уваги
пояснення представника Житомирського
обласного управління водних ресурсів,
що прокуратурою Малинського району
невірно визначено позивача
(Житомирське обласне управління водних
ресурсів), оскільки згідно з Положенням
про Житомирське обласне управління
водних ресурсів затвердженого наказом
Держводагенства України №134 від 15.08.2011
року управління забезпечує вирішення
питань щодо експлуатації державних
(міжгосподарських) меліоративних
систем, а порушене в суді питання
стосується внутрішньогосподарських
меліоративних систем.

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи
спір, судам належить з'ясувати
наявність порушеного права позивача та
відповідність обраного ним способу
захисту порушеного права способам,
визначеним у законодавстві.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого господарського суду, що
обставини, на які посилається прокурор,
не свідчать про наявність у нього
порушеного суб'єктивного права з боку
Селянського (фермерського)
господарства "Йосипівське".

Статтями 33, 34, 43 ГПК України
передбачено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності, сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
господарський суд приходить до
висновку, що судом першої інстанції
повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано
обставини справи, ухвала винесена
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
відсутні підстави для задоволення
апеляційної скарги Прокурора
Малинського району в інтересах
держави, в особі Житомирського
обласного управління водних ресурсів
та скасування рішення Господарського
суду міста Києва від 18.06.2014 року.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокурора
Малинського району в інтересах
держави, в особі Житомирського
обласного управління водних ресурсів
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
18.06.2014 року по справі №906/196/14 - без змін.

Матеріали справи №906/196/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя
Л.Г. Сітайло

Судді
С.А. Пашкіна

О.М. Баранець

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 06.08.2014 року