м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Приватного
акціонерного товариства «Дніпровська
до Компанії «Актсіасельтс КХ
Енергія-Консульт» («Aktsiaselts KH Energia-Konsult»)
про визнання договору
Головуючий суддя Ломака В.С.
Судді Босий В.П.
Представники сторін:
від позивача: Бондар А.І. за
довіреністю б/н від 25.02.2014 р.;
від відповідача: Михайлова В.В. за
довіреністю № 907 від 08.08.2014 р.
В судовому засіданні присутній вільний
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне акціонерне товариство
«Дніпровська пристань» (далі - позивач)
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Компанії
«Актсіасельтс КХ Енергія-Консульт»
(«Aktsiaselts KH Energia-Konsult») (далі - відповідач)
про визнання недійсним укладеного між
сторонами Договору комісії на
виконання будівельних робіт від 01.10.2009
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що оспорюваний договір
є удаваним правочином, який вчинено для
приховування іншого правочину -
договору генерального підряду, у
зв'язку з чим до спірних правовідносин
мають застосовуватись положення щодо
генерального підряду в капітальному
будівництві. При цьому, позивач
наголошував на тому, що відповідач не
має ліцензії на будівельну діяльність,
а отже, не має права проводити
діяльність, пов'язану з виконанням
будівельних робіт. Також, позивач
зазначав, що усвідомлюючи при
укладенні договору неспроможність
його виконання з боку відповідача,
сторони фактично уклали правочин без
наміру створення правових наслідків,
які ним обумовлені, що свідчить про
фіктивність Договору, при цьому
спірний Договір суперечить ч. 2 ст. 877 ЦК
України, оскільки не містить
визначення складу і змісту
проектно-кошторисної документації, а
також зобов'язаної за її надання
сторони, строку її надання тощо. Крім
того, позивач посилався на те, що
сторони незаконно встановили обов'язок
виконання грошових зобов'язань за
Договором в іноземній валюті.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 19.12.2013 р. було порушено
призначено її до розгляду на 20.05.2014 р.
При цьому, вирішено направити копію
нотаріально посвідченого перекладу
позовної заяви та ухвали
господарського суду міста Києва про
порушення провадження у справі
мові для вручення в порядку,
передбаченому Договором між Україною
та Естонською Республікою про правову
допомогу та правові відносини у
цивільних та кримінальних справах,
який підписано 15.02.1995 р., через
Міністерство юстиції Естонської
м. Таллінн, Тинісмяги 5а), зобов'язано
позивача в строк до 14.01.2014 р. надати
господарському суду міста Києва
належним чином нотаріально засвідчені
копії перекладу позовної заяви та
ухвали господарського суду міста Києва
про порушення провадження у справі
російську мову у трьох примірниках.
Приймаючи вказану позовну заяву до
розгляду, господарський суд міста
Києва врахував, що п. 8.2. оспорюваного
Договору його сторони визначили, що
якщо спір неможливо вирішити шляхом
переговорів, сторони передають його
для розгляду та остаточного вирішення
до Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України.
Місце розгляду спору - Київ, мова
розгляду спору - російська. Під час
розгляду спору застосовується
матеріальне та процесуальне право
України, розгляд спору здійснюється у
відповідності до Регламенту
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України.
Відповідно до п. 5 Роз'яснення Вищого
господарського суду України № 04-5/608 від
31.05.2002 р. «Про деякі питання практики
розгляду справ за участю іноземних
підприємств і організацій»
господарським судам слід враховувати,
що сторони зовнішньоекономічного
договору мають право передбачити у
ньому або шляхом укладення окремої
угоди (арбітражна умова, арбітражне
застереження) передачу спорів, що
виникають з такого договору, на
вирішення третейського суду (постійно
діючого або створеного для вирішення
конкретного спору - ad hoc).
При цьому господарським судам слід
враховувати, що звернення до арбітражу
- це право, а не обов'язок сторони
(стаття 12 ГПК), яке реалізовується у
встановленому порядку (стаття 8 Закону
України «Про міжнародний комерційний
арбітраж»), а підсудність суду справи
з іноземним елементом визначається на
момент відкриття провадження у справі,
незважаючи на те, що в ході провадження
у справі підстави для такої
підсудності відпали або змінилися,
крім випадків, передбачених у статті 76
Закону України «Про міжнародне
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону
України «Про міжнародне приватне
право» суди можуть приймати до свого
провадження і розглядати будь-які
справи з іноземним елементом у таких
випадках, якщо дія або подія, що стала
підставою для подання позову, мала
місце на території України.
В даному випадку оспорюваний Договір,
який на думку позивача суперечить
законодавству України, було укладено у
місті Києві (Україна), і при цьому, окрім
не відповідності його змісту
законодавству, позивач в тому числі
обґрунтовує заявлений позов не
одержанням позивачем на території
України ліцензії на здійснення
господарської діяльності у
Враховуючи зазначене, судом було
вирішено прийняти вказаний позов до
При цьому, судом також враховано, що
відповідно до статті 8 Закону України
«Про міжнародний комерційний
арбітраж» суд, до якого подано позов
з питання, що є предметом арбітражної
угоди, повинен, якщо будь-яка із
сторін просить про це не пізніше
подання своєї першої заяви по суті
спору, припинити провадження у
справі і направити сторони до
арбітражу, якщо не визнає, що ця
арбітражна угода є недійсною,
втратила чинність або не може бути
Відповідно до п. 4.2.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
№ 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України»
провадження у справі підлягає
припиненню з посиланням на пункт 1
частини першої статті 80 ГПК, якщо при
розгляді справи буде встановлено, що є
письмова угода сторін про передачу
спору на вирішення третейського суду (
пункт 5 частини першої статті 80 ГПК).
Таку угоду сторони вправі укласти як
до, так і після порушення провадження у
справі. В останньому випадку
провадження підлягає припиненню з
посиланням на зазначену норму ГПК. Якщо
ж таку угоду укладено до порушення
провадження у справі, то:
- у разі коли відповідач не заперечує
проти розгляду справи саме
господарським судом, спір підлягає
- у випадку якщо відповідач з
посиланням на згадану угоду, яка є
чинною, не визнавалася недійсною і може
бути виконана, наполягає на вирішенні
спору саме третейським судом,
господарський суд має припинити
провадження у справі на підставі
пункту 5 частини першої статті 80 ГПК.
14.01.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
позивачем було подано витребувані
ухвалою господарського суду міста
Києва про порушення провадження у
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.01.2014 р. було вирішено
направити судове доручення про
вручення судових документів,
провадження у справі зупинено.
17.02.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
Міністерством юстиції Республіки
Естонія було надано інформацію про
вручення відповідачу судових
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.05.2014 р. поновлено
провадження у справі.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.05.2014 р. розгляд справи, у
зв'язку з неявкою представників сторін,
відкладено на 10.06.2014 р.
10.06.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи та
клопотання про фіксування судового
процесу технічними засобами
У судовому засіданні 10.06.2014 р. від
представника позивача надійшли
додаткові документи у справі.
Представник відповідача заявив
клопотання про продовження строку
вирішення спору на 15 днів.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 10.06.2014 р. на підставі
клопотання представника відповідача
було продовжено строк вирішення спору
на 15 днів та в судовому засіданні
оголошено перерву до 24.06.2014 р.
20.06.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача надійшла заява про
застосування строків позовної
давності та відзив на позовну заяву, в
якому він проти позову заперечує,
вказуючи на те, що оспорюваний договір
не може вважатись фіктивним, оскільки
сторони виконували зобов'язання за ним
і він був спрямований на реальні
наслідки, ним передбачені. Також,
відповідач вказує на те, що спірний
Договір є саме договором комісії, а не
договором підряду, що підтверджується
його змістом, так як відповідач залучав
до виконання відповідних робіт інших
суб'єктів господарювання саме за
рахунок позивача. Крім того, відповідач
звертає увагу на те, що удаваність
правочину не може бути підставою для
визнання його недійсним. Що стосується
грошової одиниці для розрахунків -
долару США, то відповідач вказує на
приписи ст. 7 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» № 15-93 від 19.02.1993 р., якою
визначено, що у розрахунках між
резидентами і нерезидентами в межах
торговельного обороту
використовується як засіб платежу
іноземна валюта та грошова одиниця
23.06.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача надійшло клопотання про
припинення провадження у справі з
огляду на наявність у Договорі
арбітражного застереження.
У судовому засіданні 24.06.2014 р. від
представника позивача надійшли
додаткові документи у справі.
У судовому засіданні 24.06.2014 р. судом
було оголошено перерву до 01.07.2014 р.
Розгляд клопотань відповідача про
застосування строків позовної
давності та припинення провадження у
справі відкладено.
У судовому засіданні 01.07.2014 р. від
представника позивача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи, яке судом залишено без
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.07.2014 р. було вирішено
призначити колегіальний розгляд
справи.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 01.07.2014 р. справу
суддів: Головуючий суддя Ломака В.С.,
судді Івченко А.М., Спичак О.М.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.07.2014 р. вказаною колегією
до свого провадження та призначено її
до розгляду на 30.07.2014 р.
30.07.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшли письмові
заперечення на клопотання відповідача
про припинення провадження у справі,
мотивовані тим, що відповідач заявив
його вже після першої своєї заяви по
суті спору, якою є відзив на позовну
Від відповідача 30.07.2014 р. через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 30.07.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 12.08.2014 р.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 12.08.2014 р., у зв'язку
з перебуванням суддів Івченка А.М. та
передано на розгляд колегії суддів:
Головуючий суддя Ломака В.С., судді
Босий В.П., Марченко О.В.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.08.2014 р. вказаною колегією
до свого провадження та призначено її
до розгляду на 12.08.2014 р.
У судовому засіданні 12.08.2014 р.
представником відповідача подано
заяву, яка за своїм змістом є заявою про
відмову від клопотання про припинення
провадження у справі, у зв'язку з чим
судом вирішено розглядати даний спір
У судовому засіданні 12.08.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -
01.10.2009 р. між позивачем (пойменований
замовником) та відповідачем
(пойменований виконавцем) було
укладено Договір комісії на виконання
будівельних робіт, відповідно до п. 1.1.
якого замовник на умовах Договору
доручив виконавцю забезпечити на
належному замовнику об'єкті
будівництва (2-га черга будівництва
житлових будинків з об'єктами
соціально-культурного та побутового
призначення, транспортної розв'язки та
тягової підстанції по проспекту
Генерала Ватутіна в Дніпровському та
Деснянському районах міста Києва,
Україна - торгово-розважальний центр),
виконання будівельних робіт,
визначених договором, включаючи
поставку матеріалів для таких робіт, а
замовник зобов'язався прийняти
виконані по Договору роботи, виплатити
виконавцю винагороду та компенсувати
всі витрати, пов'язані з виконанням
Відповідно до п. 1.2. Договору для
забезпечення виконання робіт
виконавець зобов'язується самостійно,
покладаючись на свій професійний
досвід та знання, обирати
спеціалізованих виконавців робіт та
постачальників матеріалів, визначати
умови договорів з ними, від свого імені
та за рахунок замовника укладати з ними
договори на виконання робіт, в тому
числі на забезпечення матеріалами для
виконання таких робіт, своєчасно
передавати замовнику все виконане по
Згідно з п. п. 3.1.3., 3.1.4. Договору було
визначено, що на виконавця
покладається обов'язок укладати від
свого імені необхідну кількість
договорів зі спеціалізованими
виконавцями робіт; укладати договори
на виконання робіт на умовах, найбільш
вигідних для замовника та у
відповідності з вказівками замовника.
Відповідно до п. 5.1. Договору вартість
робіт по даному Договору, включаючи
вартість матеріалів, з урахуванням ПДВ,
має складати не більше 4 408 000, 00 дол.
Згідно з п. 5.2. Договору, якщо виконавець
укладе договори зі спеціалізованими
виконавцями робіт на більш вигідних
для замовника умовах, чим це визначено
сторонами в даному Договорі, вся
додатково отримана вигода належить
Винагорода виконавця складає 160 000, 00
дол. США (п. 5.4. Договору).
Відповідно до п. 5.5. Договору його ціна
визначається як сума максимальної
вартості робіт по Договору та
відповідної винагороди виконавця.
Згідно з п. 6.1. Договору визначено, що
замовник сплачує виконавцю винагороду
по Договору, включаючи суми додаткової
вигоди виконавця, а також компенсує
виконавцю всі витрати по виконанню
Договору протягом 25 днів після
прийняття замовником робіт по Договору
шляхом підписання відповідних актів та
отримання замовником від виконавця
документів, які підтверджують витрати
виконавця на виконання Договору в
порядку, визначеному Договором.
Розрахунки по Договору здійснюються в
доларах США, в безготівковій формі,
шляхом перерахування відповідної суми
на банківський рахунок виконавця,
зазначений в Договорі (п. 6.3. Договору).
Відповідно до п. 9.1. Договору він
вважається укладеним та вступає в силу
з моменту його підписання сторонами і
скріплення печатками сторін та діє до
повного виконання сторонами своїх
Як зазначалось вище, звертаючись з
даним позовом до суду, позивач вказує
на те, що спірний договір є удаваним
правочином, який вчинено для
приховування іншого правочину -
договору генерального підряду, у
зв'язку з чим до спірних правовідносин
мають застосовуватись положення щодо
генерального підряду в капітальному
будівництві; відповідач не має
ліцензії на будівельну діяльність, а
отже, не має права проводити
діяльність, пов'язану з виконанням
будівельних робіт; усвідомлюючи при
укладенні договору неспроможність
його виконання з боку відповідача,
сторони фактично уклали правочин без
наміру створення правових наслідків,
які ним обумовлені, що свідчить про
фіктивність Договору; спірний Договір
суперечить ч. 2 ст. 877 ЦК України,
оскільки не містить визначення складу
і змісту проектно-кошторисної
документації, а також зобов'язаної за
її надання сторони, строку її надання
тощо; сторони незаконно встановили
обов'язок виконання грошових
зобов'язань за Договором в іноземній
У свою чергу, відповідач проти вказаних
доводів заперечує, посилаючись на те,
що зі змісту Договору чітко вбачається,
що він є договором комісії, сторони
виконували його і відповідно про
фіктивність такого правочину не може
йти мова. Крім того, відповідач звертає
увагу на те, що він безпосередньо не
виконував будівельних робіт, а тому не
потребував ліцензування своєї
діяльності. Також, зазначає, що є
нерезидентом, а отже, за спірною угодою
допускається проведення розрахунків в
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
Так, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
правових наслідків встановлені ст. ст.
215, 216 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203
цього Кодексу, відповідно до яких,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Як наголошено в Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 р. «Про деякі питання
практики розгляду справ, пов'язаних з
визнанням правочинів (господарських
договорів) недійсними», вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.
Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.
Під час розгляду даної справи судом не
встановлено, а позивачем не доведено
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, та
настання відповідних наслідків щодо
оспорюваного Договору.
При цьому, обставини, на які
посилається позивач, звертаючись до
господарського суду з позовом про
визнання договору недійсним, не
свідчать про наявність підстав та умов
для визнання укладеного між сторонами
договору недійсним, оскільки є
надуманими та не узгоджуються з
приписами чинного законодавства та
матеріалами справи.
Так, договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК
Відповідно до частини 3 ст. 6 ЦК України
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.
Як вбачається зі змісту оспорюваного
Договору, він за своєю правовою
природою є договором комісії.
Зокрема, слід звернути увагу на те, що
за змістом п. 1.2. Договору визначено, що
для забезпечення виконання робіт
виконавець зобов'язується самостійно
обирати спеціалізованих виконавців
робіт та постачальників матеріалів,
визначати умови договорів з ними, від
свого імені та за рахунок замовника
укладати з ними договори на виконання
робіт, в тому числі на забезпечення
матеріалами для виконання таких робіт.
Також, умовами Договору (п. 5.1.)
визначено окремо вартість робіт по
даному Договору, включаючи вартість
матеріалів, з урахуванням ПДВ, в межах
якої мали бути профінансовані та
виконані відповідні роботи, та окремо
визначено винагороду виконавця (п. 5.4.
Договору) за надані ним послуги з
укладання від свого імені та за рахунок
замовника зі спеціалізованими
виконавцями робіт та постачальниками
матеріалів, договорів, в тому числі на
виконання робіт та забезпечення
Відповідно до ст. 1011 ЦК України за
договором комісії одна сторона
(комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
Комітент повинен виплатити
комісіонерові плату в розмірі та
порядку, встановлених у договорі
комісії (ч. 1 ст. 1013 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1014 ЦК України
комісіонер зобов'язаний вчиняти
правочини на умовах, найбільш вигідних
для комітента, і відповідно до його
вказівок. Якщо у договорі комісії таких
вказівок немає, комісіонер
зобов'язаний вчиняти правочини
відповідно до звичаїв ділового обороту
або вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 1014 ЦК України, якщо
комісіонер вчинив правочин на умовах
більш вигідних, ніж ті, що були
визначені комітентом, додатково
одержана вигода належить комітентові.
Зазначені приписи чинного
законодавства відображені сторонами в
п. п. 4.1.1., 3.1.4., 5.2. Договору.
Таким чином, суд відхиляє доводи
позивача про те, що оспорюваний Договір
є удаваним і відноситься до договору
генерального підряду, оскільки такі
висновки позивача суперечать змісту
За таких обставин суд також не приймає
до уваги доводи позивача про те, що
спірний договір не містить визначення
складу і змісту проектно-кошторисної
документації, а також зобов'язаної за
її надання сторони, строку її надання
При цьому, суд звертає увагу позивача
на те, що відсутність в договорі
істотної умови є підставою для
висновку про його неукладеність, що
виключає можливість визнання його
недійсним. Водночас, спірний Договір є
договором комісії і необхідності
дотримання приписів ст. 877 ЦК України у
Також, з урахуванням зазначеного суд
визнає безпідставними посилання
позивача щодо відсутності у
відповідача ліцензії на провадження
господарської діяльності з виконання
При цьому, суд в тому числі звертає
увагу позивача на те, що незалежно від
того, яким за правовою природою є
оспорюваний Договір, законодавство про
ліцензування певних видів
господарської діяльності передбачає
необхідність ліцензування саме
діяльності господарюючих суб'єктів (що
опосередковується укладенням
договорів), а не самого укладення
певних видів правочинів (правова
позиція Вищого господарського суду
України, викладена в постанові від
01.09.2009 р. у справі № 4/414/08).
За змістом оспорюваного Договору його
укладення та виконання (незалежно від
особи, що реально виконає конкретний
вид робіт) для відповідача
господарською діяльністю у сфері
будівельної діяльності, що підлягає
Також, суд погоджується з
запереченнями відповідача на висновки
позивача про неможливість здійснення
між сторонами розрахунків в іноземній
валюті, оскільки спірний Договір
укладено між резидентом та
нерезидентом, а відповідно до статті 7
Декрету Кабінету Міністрів України від
19.02.1993 р. №15-93 «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» у
розрахунках між резидентами і
нерезидентами в межах торговельного
обороту використовуються як засіб
платежу іноземна валюта та грошова
одиниця України - гривня.
Згідно зі статтею 1 Закону України № 959
від 16 квітня 1991 р. «Про
зовнішньоекономічну діяльність» під
товаром слід розуміти будь-яку
продукцію, послуги, роботи, права
інтелектуальної власності та інші
немайнові права, призначені для
продажу (оплатної передачі).
Суд також відхиляє доводи позивача
відносно того, що оспорюваний Договір є
Так, відповідно до підпункту 3.11 пункту 3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» фіктивний правочин (стаття
234 ЦК України) є недійсним незалежно від
мети його укладення, оскільки сторони
не мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
В даному випадку, суд позбавлений
правових підстав для висновку про
фіктивність оспорюваного Договору,
оскільки жодним з учасників судового
процесу не представлено доказів того,
що сторони такого Договору не мали
наміру створити обумовлені ним правові
наслідки на момент його вчинення.
Більше того, як слідує із змісту
позовної заяви, а також доданих до неї
матеріалів (Акт приймання-здачі робіт
№ 080-VK від 05.04.2010 р.), спірний Договір
виконувався сторонами.
Згідно зі статтею 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 ГПК України господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств і організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Тобто,
підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
Захист цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
дається в ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
Положеннями ст. 16 ЦК України
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
В даному випадку, позивач, звернувшись
з позовом про визнання недійсним
Договору, укладеного між сторонами, не
лише не довів його обставин, на які він
посилався, але й не обґрунтував
належним чином, чим саме такий Договір
порушує його права та законні інтереси.
Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.
Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів
відносно оспорюваного Договору, у
зв'язку з чим позовні вимоги не можна
вважати обґрунтованими.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не
встановлено наявність обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочину недійсним, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Що стосується заявленого відповідачем
клопотання про застосування строків
позовної давності, суд його відхиляє,
оскільки правила про позовну давність
мають застосовуватися лише тоді, коли
буде доведено існування самого
суб'єктивного права. У випадку
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а у зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Так, відповідно до п. 2.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, судові витрати
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15.08.2014 р.

Головуючий суддя
В.С. Ломака

Судді
В.П. Босий

О.В. Марченко