м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Житло-буд"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мега Сейф"
про визнання договорів недійсними
Суддя Цюкало Ю.В.
У засіданні брали участь:
від позивача: не з'явились;
від відповідача: Ястрембович А.А.
В судовому засіданні 18 серпня 2014 року,
відповідно до положень ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України, було оголошено вступну та
резолютивну частину рішення.
03.06.2014 до канцелярії Господарського
суду міста Києва надійшла позовна
заява б/н від 03.06.2014 Товариства з
обмеженою відповідальністю "Житло-буд"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мега Сейф" про
визнання договорів недійсними.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.06.2014 суддею Цюкало Ю.В.
прийнято позовну заяву до розгляду та
порушено провадження у справі. Розгляд
справи призначено на 07.07.2014.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.07.2014 відкладено розгляд
справи у судовому засіданні на 30.07.2014.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.07.2014 продовжено строк
розгляду спору на 15 днів на підставі
статті 69 Господарського
процесуального кодексу України;
відкладено розгляд справи у судовому
засіданні на 18.08.2014.
В судове засідання, призначене на
18.08.2014, з'явився представник
відповідача, надав усні пояснення по
суті спору, відповів на запитання суду,
щодо задоволення позовних вимог
Представник позивача в судове
засідання не з'явився, причини неявки
суд не повідомив, про дату, час та місце
судового засідання повідомлений
За приписами ст. 65 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається учасникам судового
процесу за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
Відповідно до п. 11 Листа № 01-8/123 від
15.03.2007 Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році"
до повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.
З огляду на неявку представника
позивача в судове засідання,
господарський суд враховує, що за
змістом ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
прийняття участі у судовому засіданні
є правом сторони. При цьому, норми
вказаної статті зобов'язують сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами.
За приписами ст. 69 Господарського
процесуального кодексу України спір
має бути вирішено господарським судом
у строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви. У виняткових
випадках за клопотанням сторони, з
урахуванням особливостей розгляду
спору, господарський суд ухвалою може
продовжити строк розгляду спору, але не
більш як на п'ятнадцять днів.
Статтею 77 зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст. 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи вищенаведене,
керуючись принципами розумності
строків судового провадження, за
висновками суду, у матеріалах справи
достатньо документів, які мають
значення для правильного вирішення
спору, внаслідок чого справа може бути
розглянута за наявними у ній
документами відповідно до вимог ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, а неявка представника
позивача не перешкоджає вирішенню
справи по суті.
07.08.2014 до канцелярії Господарського
суду міста Києва надійшло клопотання
відповідача про здійснення фіксації
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
№42 від 30.07.2014, однак в судовому
засіданні 18.08.2014 представник
відповідача відмовився від здійснення
фіксації, про що свідчить відповідна
розписка, наявна в матеріалах справи. У
зв'язку з викладеним, розгляд справи
здійснювався без застосування засобів
технічної фіксації судового процесу у
відповідності до статті 811
Господарського процесуального кодексу
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, суд, -
07.06.2007 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Житло-Буд» (далі за
текстом - ТОВ «Житло-Буд») та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Мега Сейф» (далі за
текстом - ТОВ «Мега Сейф») було укладено
договори №№56-95 про передачу майнових
прав на об'єкт нерухомості, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Відповідно до п.1.1. вищезазначених
договорів, позивач зобов'язаний
організувати будівництво об'єкта
будівництва та передати позивачу
майнові права на об'єкт нерухомості, а
відповідач зобов'язався оплатити ці
об'єкти на умовах передбачених
В позовній заяві позивач зазначає, що
зазначені договори є однотипними,
містять ідентичні умови, різняться
виключно змістом положень п.п. 1.2. - 2.2.
договору, відповідно до яких
визначається загальна сума грошових
коштів, яку відповідач має сплатити
позивачу у зв'язку з передачею йому
майнових прав на об'єкт нерухомості.
Позивач в обґрунтування позовних вимог
наголошує на тому, що всі договори від
імені позивача були укладені
генеральним директором ОСОБА_2 з
перевищенням повноважень щодо
укладання договорів з відповідачем і
не отримано згоди загальних зборів
учасників, що є підставою, на думку
позивача, для визнання вказаних
договорів недійсними.
Також, позивач зазначає, що всі
договори спрямовані на виконання
зобов'язань шляхом передачі об'єкта
(частини об'єкта) житлового
Позивач вказує на те, що кошти
відповідач перерахував до введення
об'єкта в експлуатацію, що на думку
позивача є фінансуванням будівництва,
та відповідно до закону має
здійснюватись виключно через фонди
фінансування будівництва, фонди
операцій з нерухомістю, інститути
спільного інвестування.
На підставі викладеного, позивач
звернувся до суду за захистом
порушених прав та просить суд визнати
недійсними договори, що були укладені
між ТОВ «Житло-Буд» та ТОВ «Мега Сейф»,
а саме: договір №56 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №57 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №58
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №59 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №60 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №61
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №62 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №63 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №64
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №65 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №66 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №67
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №68 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №69 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №70
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №71 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №72 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №73
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №74 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №75 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №76
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №77 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №78 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №79
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №80 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №81 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №82
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №83 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №84 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №85
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №86 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №87 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №88
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №89 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №90 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №91
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №92 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008;
договір №93 від 07.06.2007 та додаткову
угоду до нього від 29.09.2008; договір №94
від 07.06.2007 та додаткову угоду до нього
від 29.09.2008; договір №95 від 07.06.2007 та
додаткову угоду до нього від 29.09.2008.
Відповідач не погоджується з
обставинами, викладеними у позові,
вважає позовні вимоги
необґрунтованими та безпідставними, з
огляду на що, керуючись правом, наданим
чинним законодавством України,
звернувся до суду із відзивом,
відповідно до якого просить суд
відмовити у задоволенні позовних
вимог. Відповідач зазначає, що при
укладенні договорів №№56-95 від 07.06.2007 та
додатків до них були додержані
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
передбачені ст. 203 Цивільного кодексу
України, зазначені договори були
підписані уповноваженою особою із
необхідним обсягом повноважень,
відповідно до статуту товариств та
чинного законодавства України, договір
виконаний сторонами, між сторонами
досягнуто згоди стосовно всіх істотних
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.
Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу
України передбачає, що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
Згідно ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.
Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного
кодексу України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.
Як вбачається з матеріалів справи та не
спростовується сторонами, 07.06.2007 між
ТОВ «Житло-Буд» та ТОВ «Мега Сейф» було
укладено договори №№56-95 про передачу
майнових прав на об'єкт нерухомості, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
У відповідності до умов вказаних
договорів, позивач зобов'язаний був
організувати будівництво об'єкта
будівництва та передати позивачу
майнові права на об'єкт нерухомості, а
відповідач зобов'язався оплатити ці
об'єкти на умовах передбачених
Спір у справі виник внаслідок того, що
ну думку позивача, вказані договори
укладені з порушенням норм чинного
законодавства України, на підставі
чого підлягають визнанню недійсними.
Положеннями ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України визначено, що одним із
способів захисту цивільного права може
бути зокрема, визнання правочину
Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.
Вимогами ст. 203 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Так, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
правових наслідків встановлені ст. ст.
215, 216 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до
яких, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
Згідно з ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу
України, правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.
Посилання позивача на те, що вказані
договори укладено генеральним
директором ОСОБА_2 з перевищенням
повноважень спростовуються наявними
матеріалами справи, оскільки з
наданого Статуту ТОВ «Житло-Буд» не
вбачається будь-яких обмежень
повноважень генерального директора.
Вказані договори скріплені підписами
та печатками сторін.
Таким чином, при укладанні спірних
договорів та додатків до них, сторони
мали необхідний обсяг цивільної
дієздатності, а волевиявлення ТОВ
«Мега Сейф» та ТОВ «Житло-Буд» як
учасників правочину було вільним і
відповідало їх внутрішній волі, що
підтверджується наявними матеріалами
справи та не спростовано сторонами.
Щодо посилань позивача на порушення ст.
4 Закону України «Про інвестиційну
діяльність» при укладенні спірних
договорів, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
Згідно статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного
Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст.ст. 331, 382 Цивільного
кодексу України встановлено, що
квартирою є ізольоване помешкання в
житловому будинку, призначене та
придатне для постійного у ньому
проживання, право власності на яке
виникає з моменту завершення
будівництва, прийняття новоствореного
об'єкта в експлуатацію та його
державної реєстрації.
З аналізу наведених норм слідує, що
об'єкт будівництва набуває статусу
новоствореного нерухомого майна лише
після прийняття в експлуатацію та
здійснення державної реєстрації права
Відповідно до ст. 177 Цивільного кодексу
України об'єктам цивільного права є в
тому числі і майнові права.
Як зазначено у ст. 656 Цивільного кодексу
України, предметом договору
купівлі-продажу можуть бути майнові
Таким чином, з наведеного слідує, що
законодавець не обмежує власника
майнових прав на нерухоме майно в
здійсненні будь-яких не заборонених
законом операцій щодо цих прав, в тому
числі купівлі-продажу таких майнових
Як наголошено в Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 р. «Про деякі питання
практики розгляду справ, пов'язаних з
визнанням правочинів (господарських
договорів) недійсними», вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.
Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.
Під час розгляду даної справи судом не
встановлено, а позивачем не доведено
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, та
настання відповідних наслідків щодо
оспорюваного Договору.
При цьому, обставини, на які
посилається позивач, звертаючись до
господарського суду з позовом про
визнання договору недійсним, не
свідчать про наявність підстав та умов
для визнання укладеного між сторонами
договору недійсним, оскільки є
надуманими та не узгоджуються з
приписами чинного законодавства та
матеріалами справи.
Так, договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626
Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 3 ст. 6 Цивільного
кодексу України сторони в договорі
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.
Відповідно до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.
Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів
відносно оспорюваних договорів, у
зв'язку з чим позовні вимоги не можна
вважати обґрунтованими.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов
до висновку, що при укладенні вказаних
договорів не було порушено норми
чинного законодавства України,
сторонами договори виконано, зокрема
відповідачем було сплачені грошові
кошти, а позивачем були передані
відповідні квартири після введення
житлового комплексу в експлуатацію та
оформлені відповідні нотаріальні
договори купівлі-продажу
квартир/машиномісць.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не
встановлено наявність обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочину недійсним, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, судові витрати
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Житло-буд" -
відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.08.2014 р.

Суддя

Ю.В. Цюкало