ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2014 р.
Справа № 914/804/14

Позивач: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Бренд-С" (юридична
адреса: 80381, вул. Вокзальна, 11, м. Дубляни,
Жовківський район, Львівська область;
ідентифікаційний код 33622074; фактична
адреса: 79035, вул. Бузкова, 2, м. Львів)

Відповідач: фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер НОМЕР_1)

про стягнення заборгованості у сумі
2540,94грн.,

суддя Фартушок Т.Б.

секретар Полюхович Х.М.

Представники:

Позивача: Бредіхіна Н.О. - представник,
довіреність в матеріалах справи;

Відповідача: не з'явився.

Суть спору:

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Бренд-С" заявлено
позов до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 з вимогою стягнення 2812,32грн.
боргу, що виник у зв'язку з порушенням
Відповідачем грошових зобов'язань (з
оплати за поставлену продукцію),
передбачених умовами Договору №13-133
від 03.05.2013р.

Крім цього, заявлено вимогу про
стягнення з Відповідача 35,37грн. 3%
річних від простроченого платежу,
153,25грн. пені та 3000,00грн. витрат на
юридичні послуги.

13.03.2014р. ухвалою Господарського суду
Львівської області порушено
провадження у справі та розгляд справи
призначено на 15год. 15хв. 25.03.2014р. Розгляд
справи відкладався з причин та підстав,
зазначених в ухвалі Господарського
суду Львівської області по даній
справі від 25.03.2014р. та 01.04.2014р. в тому
числі у зв'язку з неявкою Відповідача
та невиконанням вимог ухвали
господарського суду по даній справі
щодо надання відзиву та інших
документів, що витребовувались судом. В
судовому засіданні 14.04.2014р.
оголошувалась перерва в межах дня
слухання справи.

14.04.2014р. представником Позивача подано
через канцелярію суду заяви про
зменшення розміру позовних вимог,
відповідно до яких, Позивач просить
стягнути з Відповідача 2352,32грн.
основного боргу, 153,25грн. пені та 35,37грн.
3% річних, та відмовляється від
стягнення витрат на юридичну допомогу,
які прийняті судом, про що 14.04.2014р.

Протягом розгляду справи представнику
Позивача по явці оголошено права і
обов'язки, визначені ст.ст.20,22,28,38 ГПК
України. Крім того, в ухвалах
господарського суду Львівської
області по даній справі, які скеровані
Сторонам (підтвердженням чого є дані
реєстрів вихідної кореспонденції
Господарського суду Львівської
області, наявні в матеріалах справи
повідомлення про вручення поштових
відправлень, та письмові повідомлення
про відкладення розгляду справи)
зазначено, що права та обов'язки сторін
визначені ст.ст.20,22,28,38 ГПК України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове
засідання з'явився, позовні вимоги
підтримав, надав пояснення по суті
спору з обґрунтуванням наявності
підстав для стягнення з Відповідача
заборгованості.

Відповідач явку особисто чи
повноважного представника в жодне з
судових засідань не забезпечила, явка
визнавалась обов'язковою, про причини
неявки суду не повідомив, був належним
чином повідомлена про дату, час та
місце проведення судових засідань;
вимог ухвал Господарського суду
Львівської області, в тому числі щодо
надання відзиву на позовну заяву, не
виконала, про причини невиконання суду
не повідомила.

Згідно ч.1 ст.64 Господарського
процесуального кодексу України, у разі
ненадання сторонами інформації щодо їх
поштової адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

Надіслані Відповідачу за адресою:
АДРЕСА_1 конверти з ухвалами
Господарського суду Львівської
області по даній справі, в тому числі
ухвалою про порушення провадження у
справі, до суду не повертались.

Проте, відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців серії АГ
№№90 станом на 03.03.2014р.,
місцезнаходженням Відповідача є:
АДРЕСА_1.

Крім того, у витязі з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців серії АГ
№098048 станом на 03.03.2014р. зазначено про
відсутність відомостей про припинення
підприємницької діяльності фізичної
особи-підприємця особи Відповідача.

З врахуванням вищенаведеного суд
зазначає, що ухвали суду по даній
справі, в тому числі про порушення
провадження у справі, вручені
Відповідачу належним чином.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.
3 ст. 43 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд
створює сторонам та іншим особам, які
беруть участь у справі, необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу,
в ухвалі господарського суду
Львівської області про порушення
провадження у справі (на необхідність
виконання вимог якої зазначалось в
ухвалах про відкладення розгляду
справи), окрім подання відзиву на
позовну заяву, сторін зобов'язувалось
надати всі докази в обґрунтування
правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності; сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 (витребування
доказів) Господарського
процесуального кодексу України (якою, в
тому числі, передбачені права сторін,
про що зазначалось в кожній з ухвал
господарського суду по даній справі),
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів; у разі задоволення клопотання
суд своєю ухвалою витребовує необхідні
докази. Зі змісту наведеної статті
вбачається, що протягом розгляду
справи суд позбавлений можливості
самостійно збирати докази, і вправі
витребовувати такі виключно за
клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає,
що судом, згідно вимог Господарського
процесуального кодексу України,
надавалась в повному обсязі можливість
Учасникам процесу щодо обґрунтування
їх правової позиції по суті спору та
подання доказів, чим забезпечено
принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7
Господарського процесуального кодексу
України судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув
оригінали документів, долучених до
матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
у ній матеріалами відповідно до ст.75
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи в їх
сукупності, дослідивши матеріали
справи та оцінивши докази в їх
сукупності, заслухавши пояснення
представника Позивача, суд встановив
наступне.

Щодо стягнення 2352,32грн. основного
боргу.

03.05.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Бренд-С"
(Постачальник) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець)
укладено договір №13-133 (надалі Договір),
відповідно до якого (п.1), Постачальник
зобов'язується поставити (продати), а
Покупець зобов'язується прийняти
(купити) продовольчі товари.
Найменування, асортимент, кількість,
ціна та сума кожної поставки
передбачається в накладній, яка
являється невід'ємною частиною
Договору.

У п.2 Договору зазначено, що терміном
поставки вважається дата отримання
продукції Покупцем. Прийомка продукції
здійснюється: на складі Постачальника -
при отриманні (вивозі) продукції
Покупцем; на складі (магазині) Покупця -
при поставці (централізованому завозі)
продукції Постачальником в момент
вивантаження товару з автомашини.

Приписами п.3 Договору встановлено, що
Постачальник поставляє (продає)
продукцію по цінах домовленості, з
врахуванням ПДВ. Відпуск продукції
здійснюється без попередньої оплати
при наступному порядку розрахунків:
Покупець зобов'язується забезпечити
поступлення коштів на розрахунковий
рахунок Постачальника протягом 6
календарних днів від дати отримання
продукції.

Відповідно до п.7 Договору, усі
суперечки по договору вирішуються між
сторонами. Якщо сторони не дійшли
згоди, спір вирішується в
Господарському суді.

У п.8.1 Договору зазначено, що термін дії
договору - з моменту укладення
(підписання) договору та до 31.12.2013р.
(загальний строк поставок). Закінчення
строку дії договору не звільняє
Покупця від зобов'язання оплатити
Постачальнику у повному обсязі
заборгованості за отриману продукцію
та санкції, передбачені в п.4.2 Договору.

На виконання умов Договору та для
підтвердження прийняття зобов'язань за
Договором Позивачем поставлено в строк
до 05.09.2013р. Товар, який Відповідачем
оплачено повністю, що підтверджує
Позивач та про що зазначено у
підписаному Сторонами акті звіряння
взаємних розрахунків станом на 09.04.2014р.

Також, після 05.09.2013р. на виконання умов
Договору та для підтвердження
прийняття зобов'язань за Договором
Позивачем поставлено, а Відповідачем
отримано Товар за видатковими
накладними №Л-000046593 від 13.09.2013р. на суму
2008,73грн. з ПДВ; №Л-000046801 від 14.09.2013р. на
суму 1358,17грн. з ПДВ; №Л-000049795 від 27.09.2013р.
на суму 745,42грн. з ПДВ; №Л-000049830 від
27.09.2013р. на суму 235,80грн. з ПДВ; всього на
загальну суму 4348,12грн.

При цьому підписання покупцем
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розумінні Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" і яка
відповідає вимогам, зокрема ст. 9
названого Закону і Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України.
(Інформаційний лист Вищого
господарського суду України від
17.07.2012р. №01-06/928/2012).

04.12.2013р. Позивачем направлено на адресу
Відповідача вимогу про оплату боргу,
яка повернулась з відміткою органу
поштового зв'язку: "за закінченням
терміну зберігання".

Зазначені поставки Відповідачем
оплачені частково, - на загальну суму
1995,80грн.

З врахуванням вищенаведеного суд
зазначає, що борг Відповідача станом на
час вирішення спору складає 2352,32грн.
(4348,12-1995,80).

При цьому суд також зазначає, що
вказані поставки, здійснені часткові
оплати та суму боргу в розмірі 2352,32грн.
Відповідач підтвердив і шляхом
підписання акту звірки взаємних
розрахунків станом на 09.04.2014р. (станом
на час розгляду справи в суді).

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії , а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу
України передбачено, що господарські
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів і договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог , що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; договір є відплатним, якщо
інше не встановлено договором, законом
або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства.
Статтею 525 Цивільного кодексу України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України
передбачено, що боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного
кодексу України).

У відповідності до ч. 1 ст. 712 ЦК України,
за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України, ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом,
застосовуються ціни (тарифи, ставки
тощо), які встановлюються або
регулюються уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування

Згідно ст.655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частиною 1 статті 691 ЦК України
передбачено, що Покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу, або, якщо
вона не встановлена у договорі і не
може бути визначена виходячи з його
умов, - за ціною, що визначається
відповідно до статті 632 цього Кодексу, а
також вчинити за свій рахунок дії, які
відповідно до договору, актів
цивільного законодавства або вимог, що
звичайно ставляться, необхідні для
здійснення платежу

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 599 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

З врахуванням наведеного, в тому числі
того, що матеріалами справи доведено, а
Відповідачем не спростовано порушення
зобов'язання щодо оплати за отриманий
згідно Договору Товар, в тому числі те,
що станом на час вирішення спору по
суті в матеріалах справи відсутні,
Сторонами не наведені доводи та не
представлені докази відсутності боргу
Відповідача перед Позивачем в розмірі
2352,32грн., суд приходить до висновку про
наявність правових підстав до
задоволення позовних вимог в частині
стягнення 2352,32грн. основного боргу.

Щодо стягнення 153,25грн. пені.

Позивач просить також стягнути 153,25грн.
пені за період з 04.10.2013р. по 05.03.2014р.

У п.4.2 Договору зазначено, що у випадку
порушення терміну оплати Покупець,
відповідно до ст.ст.549-551 ЦК України та
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", зобов'язаний сплатити
Постачальнику суму заборгованості з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також пеню у розмірі 0,5% від суми
заборгованості за кожний день
прострочення, включно по день оплати,
але не більше подвійної облікової
ставки НБУ.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 Цивільного
кодексу України, ст.230 Господарського
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки;
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання;
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання;
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу
України визначено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін;
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Перевіривши правильність розрахунку
пені суд зазначає, що такий розраховано
Позивачем не вірно, оскільки взято до
уваги суму боргу станом на 05.03.2014р., а з
04.10.2013р. по 05.03.2014р. сума боргу була
більшою та поступово (по мірі
здійснення часткових проплат)
зменшувалась. Внаслідок перевірки
проведеного розрахунку суд дійшов
висновку, що сума пені за період, який
вказує Позивач, є більшою, аніж
заявлено до стягнення. Проте, за
відсутності клопотання, передбаченого
п.2 ст.83 ГПК України, суд не вправі вийти
за межі позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, беручи до
уваги доводи мотивувальної частини
рішення щодо стягнення основного
боргу, перевіривши правильність
проведеного розрахунку пені, суд
приходить до висновку про наявність
правових підстав для задоволення
позову в частині стягнення з
Відповідача на користь Позивача пені в
розмірі 153,25грн.

Щодо стягнення 35,37грн. 3% річних.

В прохальній частині позовної заяви
Позивач також просить стягнути з
Відповідача 35,37грн. 3% річних, які
розраховує за період з 04.10.2013р. по
05.03.2014р.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання;
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Перевіривши правильність розрахунку 3%
річних суд зазначає, що такий
розраховано Позивачем не вірно,
оскільки взято до уваги суму боргу
станом на 05.03.2014р., а з 04.10.2013р. по 05.03.2014р.
сума боргу була більшою та поступово
(по мірі здійснення часткових проплат)
зменшувалась. Внаслідок перевірки
проведеного розрахунку суд дійшов
висновку, що сума 3% річних за період,
який вказує Позивач, є більшою, аніж
заявлено до стягнення. Проте, за
відсутності клопотання, передбаченого
п.2 ст.83 ГПК України, суд не вправі вийти
за межі позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене,
перевіривши правильність розрахунку 3%
річних, суд приходить до висновку, що в
частині стягнення 3% річних у сумі
35,37грн. позовні вимоги підлягають до
задоволення.

Відповідно до вимог ст.4.-7
Господарського процесуального кодексу
України судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто
відповідності висновків, викладених у
судовому акті, дійсним обставинам
справи реалізується також положеннями
ст.43 Господарського процесуального
кодексу України, згідно з якою
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

14.04.2014 року у відповідності до вимог
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошено вступну та
резолютивну частини рішення, про що
зазначено в протоколі судового
засідання. Повний текст рішення
виготовлений та підписаний 18.04.2014р.

На підставі ст.49 Господарського
процесуального кодексу України, беручи
до уваги результати розгляду справи,
враховуючи також те, що спір виник з
вини Відповідача, судові витрати у
справі слід покласти на Відповідача.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4
ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-5,
4-7, 33, 38, 43, 49, 75, 82-87, 115-116 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Бренд-С"
(80381, вул. Вокзальна, 11, м. Дубляни,
Жовківський район, Львівська область;
ідентифікаційний код 33622074) 2352,32грн.
основного боргу, 153,25грн. пені, 35,37грн. 3%
річних та 1827грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному та касаційному порядку.

Суддя
Фартушок Т.Б.