ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2014 р.
Справа № 922/1898/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя
Шевель О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Литвиновій К.О.,

за участю представників сторін:

відповідача - Колесник Л.О. за
довіреністю № 06-01/892 від 25.07.2014р.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача -
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Харкові МГУ Міндоходів,
м. Харків, (вх.№ 2002Х/2-7) на рішення
господарського суду Харківської
області від 18.06.2014 року по справі №
922/1898/14,

за позовом - Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові МГУ
Міндоходів, м. Харків,

до Публічного акціонерного товариства
"АКБ "Базис", м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача -Національний банк
України, м. Київ,

про розгляд, акцепт та визнання
кредиторських вимог, зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського
суду Харківської області з позовною
заявою до ПАТ "АКБ "Базис", в якій просив
розглянути, акцептувати та визнати у
повному обсязі кредиторські вимоги
СДПІ ОВП у м. Харкові МГУ Міндоходів до
банку на суму 86 623,08 грн.; зобов'язати
ліквідатора ПАТ "АКБ "Базис" включити
акцептовані вимоги СДПІ РОВП у м.
Харкові МГУ Міндоходів до переліку
акцептованих вимог для їх затвердження
Національним банком України.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 18.06.2014 р. (суддя
Доленчук Д.О.) у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись з рішенням
місцевого господарського суду від
18.06.2014р., звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати вказане рішення суду та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог апелянт
посилається на те, що місцевий
господарський суд у порушення приписів
статті 129 Конституції України щодо
законності судового рішення
припустився помилки у застосуванні
положень пункту 25 частини 1 статті 1,
пункту 8 частини1 статті 91, частини 2
статті 92 Закону України "Про банки та
банківську діяльність".

Апелянт вважає, що він має
документально підтверджені вимоги
грошових зобов'язань до боржника.
Проте, судом першої інстанції залишено
поза увагою доводи податкового органу
щодо недотримання ліквідатором банку
приписів абз.2 п.9.3 глави 9 Положення про
застосування НБУ заходів впливу за
порушення банківського законодавства,
затвердженого постановою правління
НБУ № 369 від 28.08.2001 року, де передбачено,
що з дня отримання рішення про своє
призначення ліквідатор зобов'язаний
уживати заходів щодо максимального
задоволення вимог кредиторів
відповідно до своїх повноважень,
законодавства України, у т.ч. цього
Положення.

Також, на думку апелянта, ліквідатор
фактично обмежує право СДПІ -
кредитора, що передбачене п.8 ч.1. ст.91
Закону України "Про банки та банківську
діяльність", оскільки дана норма
передбачає можливість визнання вимог,
поданих у межах ліквідаційної
процедури.

Відповідач, ПАТ "АКБ "Базис", подав
заперечення на апеляційну скаргу
позивача, в яких просить суд відмовити
СДПІ повністю у задоволенні
апеляційної скарги щодо визнання
кредиторських вимог у сумі 86623,08 грн.,
акцептування та зобов'язання
ліквідатора включити акцептовані
вимоги СДПІ до переліку акцептованих
вимог для їх затвердження Національним
банком України на загальну суму 86623,08
грн. та залишити у силі рішення суду
першої інстанції по справі як рішення,
що прийнято у повній відповідності до
норм діючого законодавства.

З-я особа -Національний банк
України, надала відзив на апеляційну
скаргу, в якому просить залишити
рішення господарського суду
Харківської області від 18.06.2014 року у
даній справі - без змін, а апеляційну
скаргу позивача - без задоволення,
вважаючи вимоги апелянта
необґрунтованими.

У судовому засіданні позивач та
третя особа не з'явились, про причини
неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
апелянта, заслухавши пояснення
представника відповідача, перевіривши
правильність застосування
господарським судом Харківської
області норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлених обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та,
повторно розглянувши справу у порядку
статті 101 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Національним банком України 15.04.1992 р.
зареєстровано Комерційний банк "Базис".

22.09.1995 року назву банку змінено на -
Акціонерний комерційний банк "Базис".

29.09.2009р. назву банку змінено на Публічне
акціонерне товаристо «АКБ «Базис».

Банківська ліцензія № 34 від 20.10.2011
року, видана Національним банком
України, надавала право ПАТ "АКБ "Базис"
( надалі Банк) здійснювати банківську
діяльність.

Генеральна ліцензія на здійснення
валютних операцій від 20.10.2011 року № 34
та додаток до неї надавали право Банку
здійснювати валютні операції.

Постановою правління Національного
Банку України № 357 від 23.08.2012 року
відкликано банківську ліцензію та
призначено ліквідатора ПАТ "АКБ "Базис"
Ладоненко В.М.

В офіційному друкованому виданні
"Урядовий кур*єр" № 161 від 30.08.2012 року
опубліковано оголошення про
відкликання ліцензії та відкриття
ліквідаційної процедури ПАТ "АКБ
"Базис". В оголошенні також вказано, що
кредитори мають право заявити
ліквідатору про свої вимоги до банку
протягом одного місяця з дня
опублікування оголошення про
відкриття ліквідаційної процедури.

14.03.2014 року позивачем на адресу Банку
направлено заяву (вих. №
1328/10/10-12) з вимогами до боржника.
Ліквідатор Банку, в свою чергу, листом
№01/437 від 04.04.2014 року повідомив позивача
про неможливість акцептувати вказані
вимоги, посилаючись на п.9.4 Глави 9
розділу 6 положеня № 369.

Звертаючись до суду з даним позовом
про акцептування кредиторських вимог,
СДПІ з обслуговування великих
платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів до банку на суму 86623,08 грн. та
включення їх до акцептованих вимог для
затвердження НБУ, позивач зазначив, що
заявляє вимоги до боржника за
несплачені самостійно визначені
грошові зобов'язання з податку на
додану вартість та орендної плати за
землю з юридичних осіб за січень 2014р.

Вказані вимоги є поточною
заборгованістю відповідача згідно
податкових декларацій з податку на
додану вартість, податкових декларацій
з плати за землю.

18.06.2014 року прийнято оскаржуване
судове рішення. При цьому, відмовляючи
СДПІ у позові, суд виходив з того, що до
реєстру вимог кредиторів вимоги по
поточним зобов'язанням, що виникають в
межах ліквідаційної процедури, не
включаються. Інші поточні зобов'язання
в процедурі ліквідації, у тому числі
податкові, діючим законодавством не
передбачені.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком місцевого господарського
суду, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством.

За приписами частини 4 статті 110
Цивільного кодексу України
особливості ліквідації банків
встановлюються Законом України "Про
банки і банківську діяльність".

Згідно частини 3 статті 88 цього
Закону (в редакції, чинній на момент
виникнення даних правовідносин)
законодавство України про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом при розгляді
судом справи про визнання банку
неплатоспроможним застосовується в
частині, що не суперечить нормам цього
Закону. Отже, вказаний Закон є
спеціальним, яким врегульовані
відносини, що виникають в процедурі
ліквідації банку, інші законодавчі
норми можуть бути застосовані в
частині, що не суперечать йому.

Приписи пункту 8 статті 91, положення
абз.25 статті 2 спеціального Закону
України "Про банки та банківську
діяльність", у редакції на той час, слід
розглядати у взаємозв'язку з нормами
статей 2, абз.27,89,92,93,96 цього ж Закону,
якими визначено, що ліквідаційна маса
складається з усіх видів майнових
активів (майно та майнові права банку),
які належать йому на праві власності на
день відкриття ліквідаційної
процедури та виявлені в ході
ліквідації; з відкликанням банківської
ліцензії та призначенням ліквідатора
банку строк виконання всіх його
грошових зобов'язань, в т. ч. зобов'язань
по сплаті податків та зборів,
вважається таким, що настав; кредитори,
без винятків щодо податкових органів,
мають право подати заяви про майнові
вимоги до банку ліквідатору в місячний
строк з дня публікації оголошення про
відкриття процедури ліквідації; до
повноважень ліквідатора серед інших
визначено формування ліквідаційної
маси, за рахунок якої ліквідатор у
визначеній черговості задовольняє
своєчасно заявлені вимоги кредиторів,
які виникли станом на день відкриття
ліквідаційної процедури, внесені до
реєстру вимог кредиторів; ліквідатор
припиняє прийняття вимог кредиторів
після закінчення одного місяця з дня
опублікування оголошення про початок
ліквідаційної процедури, протягом
трьох місяців з дня публікації
оголошення про початок ліквідаційної
процедур визначає суму заборгованості
кожному кредитору та відносить вимоги
до певної черги погашення, відхиляє
вимоги у разі їх не підтвердження,
складає перелік акцептованих ним вимог
для затвердження Національним банком
України, сповіщає кредиторів про
акцептування вимог; кредитори мають
право надіслати ліквідатору свої
заперечення щодо визнаних ним вимог
протягом одного місяця з дня отримання
повідомлення та звернутися до суду зі
скаргою на дії ліквідатора; вимоги,
заявлені після закінчення строку,
встановленого для їх подання,
ліквідатором не розглядаються і
вважаються погашеними.

Частиною 1 статті 91 Закону України
"Про банки та банківську діяльність" з
дня прийняття рішення про відкликання
ліцензії та призначення ліквідатора:
банківська діяльність банку
завершується закінченням
технологічного циклу конкретних
операцій у разі, якщо це сприятиме
збереженню або збільшенню
ліквідаційної маси.

Частиною 2 статті 96 цього Закону
встановлено, що оплата витрат,
пов'язаних із здійсненням
ліквідаційної процедури, здійснюється
позачергово протягом усієї процедури
ліквідації банку в межах кошторису
витрат, затвердженого Національним
банком України. До цих втрат, зокрема,
належать: оплата державного мита;
витрати на опублікування оголошення
про ліквідацію банку; витрати на
публікацію інформації про порядок
продажу майна банку; витрати
ліквідатора, пов'язані з утриманням і
збереженням активів банку; витрати на
оцінку та продаж майна; витрати на
проведення аудиту; витрати на оплату
роботи ліквідатора (включаючи
залучених для забезпечення здійснення
повноважень ліквідатора осіб); витрати
на виплату вихідної допомоги
звільненим працівникам банку; оплата
кредиту, отриманого для виплати
вихідної допомоги. Майно банку, що є
предметом застави, включається до
складу ліквідаційної маси, але
використовується виключно для
позачергового задоволення вимог
заставодержателя. Заставодержатель
має право за погодженням з
ліквідатором здійснити реалізацію
заставленого майна у порядку,
встановленому чинним законодавством
або договором застави, та отримати
задоволення своїх вимог повністю або
частково. У разі недостатності коштів
від реалізації заставленого майна для
задоволення визнаних ліквідатором
кредиторських вимог заставодержателя
не задоволені вимоги підлягають
задоволенню в порядку черговості,
встановленої цим Законом. Вимоги
кожної наступної черги
задовольняються в міру надходження на
рахунок коштів від продажу майна банку
після повного задоволення вимог
попередньої черги.

Законодавство України про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом при розгляді
судом справи про визнання банку
неплатоспроможним застосовується в
частині, що не суперечить нормам Закону
України про банки. При цьому, єдиним
питанням, що приймається до розгляду
судом у справі про ліквідацію банку, є
висновок Національного банку України
щодо доцільності ліквідації банку та
відповідність застосування процедури
ліквідації з боку Національного банку
України вимогам Закону про банки.

Згідно з пунктом 7.3 глави 7 розділу УІ
Положення про застосування заходів
впливу за порушення банківського
законодавства, затвердженого
постановою правління НБУ № 369 від 28.08.2001
року, з дня отримання рішення про своє
призначення ліквідатор зобов'язаний
уживати заходів щодо ефективної
ліквідації банку та максимального
задоволення вимог кредиторів
відповідно до своїх повноважень,
законодавства України, у тому числі
цього Положення. З метою забезпечення
ліквідаційної процедури ліквідатор
відкриває накопичувальний рахунок
банку в територіальному управлінні
Національного банку України в
операційному управління Національного
банку України.

Згідно із пунктом 6.3 глави 6 розділу
УІ Положення № 369 ліквідатор здійснює
витрати на ліквідацію банку за рахунок
коштів банку в межах кошторису витрат
ліквідатора; пункту 6.10 глави 6 розділу
УІ цього Положення встановлено
обов'язок ліквідатора використовувати
кошти ліквідаційної маси на
задоволення вимог кредиторів банку та
забезпечення ліквідаційної процедури.

Таким чином, кошти, які надходять на
накопичувальний рахунок банку, не є
доходом у розумінні чинного
законодавства України, за їх рахунок
утворюється ліквідаційна маса для
задоволення вимог кредиторів по
зобов'язанням, що виникли станом на
день відкриття ліквідаційної
процедури, здійснюється оплата витрат
ліквідатора для проведення
ліквідаційної процедури.

Відповідно до абз. 2 п.9.3 глави Положення
№ 369 ліквідатор зобов'язаний вживати
заходів щодо максимального
задоволення вимог кредиторів,
зобов'язання по яким виникли до
відкриття ліквідаційної процедури з
23.08.2012 року.

Враховуючи, що для здійснення
процедури ліквідації банку оплата
витрат здійснюється позачергово в
межах затвердженого Національним
банком України кошторису витрат,
вичерпний перелік яких містить частина
2 статті 96 Закону про банки, тобто до
реєстру вимог кредиторів вимоги по
поточним зобов'язанням, що виникають в
межах ліквідаційної процедури, не
включаються. Отже, включення інших
поточних зобов'язань банку в процедурі
ліквідації, в тому числі податкових,
діючим законодавством не передбачено.

Окрім того, слід зазначити, що
відповідно статті 15.1 Податкового
кодексу України платниками податків
визнаються юридичні особи, які мають,
одержують (передають) об*єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об*єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

Відповідно до статті 22.1 Податкового
кодексу України об*єктом оподаткування
можуть бути майно, товари, дохід
(прибуток) або його частина, обороти з
реалізації товарів (робіт, послуг),
операції з постачання товарів (робіт,
послуг) та інші об*єкти, визначені
податковим законодавством, з наявністю
яких податкове законодавство пов*язує
виникнення у платника податного
обов'язку. Варто звернути увагу на те,
що процедура ліквідації банку
здійснюється відповідно до положень
Закону України "Про банки і банківську
діяльність" № 2121-ІІІ від 07.12.2000 року в
редакції, що діяла до 22.09.2012 року, який є
спеціальним законом, та інших законів
України, в частині, що не суперечить
нормам цього закону. З вищенаведеного
слідчить, що позивач втратив ознаки
платника податку. За приписами статті
37.3 Податкового кодексу України
підставами для припинення податкового
обов'язку, крім його виконання, є
ліквідація юридичної особи, втрата
особою ознак платника податку, які
визначені цим Кодексом, скасування
податкового обов'язку у передбачений
законодавством спосіб

Згідно з пунктом 1.3 статті 1
Податкового кодексу України, даний
Кодекс не врегульовує питання
погашення податкових зобов'язань чи
стягнення податкового боргу з осіб, на
які поширюються норми розділу У
"Тимчасова адміністрація та ліквідація
банків" Закону про банки.

Водночас приписи даного Кодексу не
звільняють банки, щодо яких розпочата
процедура ліквідації, від обов'язку
надавати податкову звітність.

За таких підстав, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що
акцептування поточних вимог позивача у
сумі 86623,08 грн. у ліквідаційній
процедурі банку є безпідставним та
таким, що суперечить інтересам
конкурсних кредиторів банку та нормам
чинного законодавства.

З огляду на викладені обставини
справи та норми права, колегія суддів
приходить до висновку, що під час
розгляду справи господарським судом
фактичні обставини справи встановлені
на основі повного, всебічного і
об*єктивного дослідження поданих
доказів і вірно застосовані норми
права, а доводи скаржника не
спростовують законності прийнятого у
справі судового акту.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право залишити рішення
місцевого господарського суду без
змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційна скарга залишається без
задоволення, коли суд визнає, що
рішення місцевого господарського суду
прийнято з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права,
з*ясуванням всіх обставин, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Таким чином, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновками господарського суду
Харківської області, які відповідають
матеріалами справи та чинному
законодавству, у зв'язку з чим підстав
для скасування чи зміни оскаржуваного
судового акту не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 99, 101, п.1. ч.1 ст. 103, ст. 105,
Харківський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Межрегіонального головного
управління Міндоходів залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 18.06.2014 року у
справі №922/1898/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 07.08.14

Головуючий суддя
О.А.Пуль

суддя
О.В.Шевель

суддя
В.С.Хачатрян