ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2014 р.Справа № 911/2406/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання
Савукова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства
"Фармація" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спрінт ЛТД", м. Харків
про стягнення 27488,26 грн. боргу. за
участю представників сторін:

позивача - Нескей І.Г. за довіреністю
№404 від 08.01.2014р;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Фармація"
звернулось до господарського суду
Київської області з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спрінт ЛТД" про
стягнення 26767,75 грн. Судові витрати
позивач просить суд покласти на
відповідача. Позовні вимоги
обґрунтовує неналежним виконанням
відповідачем умов договору постачання
№ ДП-6 від 18.10.2011 року щодо поставки
товару.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 20.06.2014 року матеріали
позовної заяви № 911/2406/14 було
направлено за підсудністю до
господарського суду Харківської
області.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 02 липня 2014 року
було прийнято вказану позовну заяву,
порушено провадження у справі та
призначено її розгляд на 21 липня 2014
року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 21.07.2014 року від
позивача надійшла заява (вх. № 24846) про
долучення до матеріалів справи
документів разом із розрахунком ціни
позову.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 05.08.2014 року від
позивача надійшла уточнена позовна
заява (вх. № 26979), в якій позивач просить
суд стягнути з відповідача 23170,69 грн.
суми заборгованості, 1521,53 грн. суми
пені, 270,43 грн. суми 3% річних, 2525,61 грн.
суми інфляційних витрат.

Cуд, дослідивши уточнену позовну заяву,
зазначає, що як вбачається зі змісту
вказаної заяви дане уточнення
стосується збільшення позовних вимог,
у зв`язку з чим, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач
вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи
по суті позивач має право змінити
предмет або підставу позову шляхом
подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.10. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року №18
зазначено, що передбачені частиною
четвертою статті 22 ГПК права
позивача збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитись від позову
можуть бути реалізовані до прийняття
рішення судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві. Згідно з частиною третьою статті
55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже,
у разі прийняття судом зміни (в бік
збільшення або зменшення)
кількісних показників, у яких
виражається позовна вимога, має місце
нова ціна позову, виходячи з якої й
вирішується спір, - з обов'язковим
зазначенням про це як у вступній,
так і в описовій частині рішення. При
цьому питання щодо повернення зайво
сплаченої суми судового збору у зв'язку
із зменшенням позовних вимог
вирішується господарським судом на
загальних підставах і в порядку,
визначеному законодавством. Якщо ж до
заяви про збільшення розміру позовних
вимог не додано доказів сплати суми
судового збору у встановленому
порядку та розмірі (з урахуванням
такого збільшення), то відповідна
заява повертається господарським
судом на підставі пункту 4 частини
першої статті 63 ГПК, а у разі якщо
відповідні недоліки виявлено після
прийняття господарським судом заяви
про збільшення розміру позовних вимог,
суд стягує несплачені в установленому
порядку та розмірі суми судового
збору за результатами розгляду справи
на підставі статті 49 ГПК.

Відповідно до п. 3.11. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року №18
передбачено, що ГПК, зокрема статтею 22
цього Кодексу, не передбачено права
позивача на подання заяв (клопотань)
про "доповнення" або "уточнення"
позовних вимог, або заявлення
"додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в
разі надходження до господарського
суду однієї із зазначених заяв
(клопотань) останній, виходячи з її
змісту, а також змісту раніше поданої
позовної заяви та конкретних обставин
справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь - якому з таких випадків
позивачем має бути додержано правил
вчинення відповідної процесуальної
дії, а недотримання ним таких правил
тягне за собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
постанові.

Як вбачається зі змісту наданої заяви
позивача подана у відповідності до ст.
22 ГПК України, у зв»язку з чим суд
приймає її до розгляду та подальший
розгляд справи ведеться з урахуванням
цієї заяви.

Представник відповідача в судове
засідання 18.08.2014 року не з'явився,
документів, витребуваних судом та
відзиву на позовну заяву, не надав, про
час та місце проведення судового
засідання повідомлений належним чином,
про, що свідчить поштове повідомлення,
яке повернулося на адресу суду з
відміткою про отримання.

Присутній в судовому засіданні 18
серпня 2014 року представник позивача
підтримав позовні вимоги та вважає за
можливе розглянути справу по суті в
даному судовому засіданні без участі
представника відповідача, пояснив, що
ним надані всі документи, які необхідні
для розгляду справи по суті.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
ратифікованою Верховною Радою України
( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР
), кожній особі гарантовано право на
справедливий і відкритий розгляд при
визначенні її громадських прав і
обов'язків впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 21 липня 2014 року
сторони попереджені про розгляд справи
за наявними в ній матеріалами у разі
неявки представників сторін у судове
засідання та ненадання витребуваних
судом документів. Враховуючи це,
враховуючи також достатність часу,
наданого сторонам для підготовки до
судового засідання та підготовки
витребуваних судом документів,
приймаючи до уваги принципи
змагальності та диспозитивності
господарського процесу, закріплені п.4
ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та
ст. 33 ГПК України, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
йому повноважень сторонам створені усі
належні умови для надання доказів у
справі та є підстави для розгляду
справи за наявними у справі
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
уповноваженого представника позивача,
судом встановлено наступне.

18.10.2011 року між Комунальним
підприємством «Фармація» (позивач) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Спрінт ЛТД»
(відповідач) було укладено договір
поставки № ДП-6.

Відповідно до п. 1 даного договору
предметом поставки за цим договором є
лікарські засоби та предмети медичного
призначення, найменування, кількість,
ціна та асортимент яких визначаються
видатковими накладними відповідача і
які є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 3.1 договору в
замовленні на поставку, сторони
узгоджують асортимент, кількість та
суму кожної партії товару.

Відповідно до п. 3.2 договору строк
виконання відповідачем протягом 3
робочих днів з моменту отримання
відповідачем замовлення позивача.
Відповідач має виконати поставку
партії товару на адресу вказану в
замовленні.

Відповідно до п. 4.6 договору у випадку
невикористання товару, термін
придатності якого складає не менше 30
календарних днів, та/або товару,
перереєстрація якого не планується або
затримується, а також при виявленні у
партії поставленого товару неякісних,
фальсифікованих лікарських засобів,
щодо якої одержано припис про заборону
реалізації, позивач має право за своїм
вибором:

- відмовитися від товару та
вимагати повернення сплаченої на товар
грошової суми;

- вимагати заміни товару.

Відповідно до п. 6.3 договору остаточно
узгоджена ціна товару, який входить у
партію поставки, також вказується
сторонами у видатковій накладній на
поставку партії товару.

Відповідно до п. 7.1 договору позивач
оплачує товар протягом 60 календарних
днів з моменту отримання партії товару
за видатковою накладною від
відповідача.

За вимогами ч. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України, до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю - продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів
справи, в процесі виконання даного
договору позивачем у відповідності до
п. 4.6 договору було здійснено
повернення товару відповідачу, у
зв'язку з його не використанням на суму
31908,76 грн., що підтверджується видатково
- поворотною накладною № 1-000098 від 26.02.2014
року (а.с. 15-19).

У зв'язку з частковим поверненням
позивачем товару, у нього уторилась
різниця в сумі 8738,07 грн., що
підтверджується видатковими
накладними та видатково - поворотними
накладними, що наявні в матеріалах
справи, які були зараховані позивачем
за надходження нового товару від
відповідача.

В порушення умов, укладеного між
сторонами договору, відповідач кошти
за отриманий товар в сумі 23170,69 грн.
позивачу не повернув.

Внаслідок неналежного виконання
відповідачем своїх зобов'язань, у нього
виникла заборгованість в сумі 23170,69 грн.
(основна заборгованість), що й стало
підставою для звернення позивача до
суду.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить із
наступного.

Згідно зі ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України, яка містить
аналогічні положення, зобов`язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Відповідно до ч.1 ст. 1213 ЦК України,
набувач зобов'язаний повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
в натурі.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526
ЦК України та ст. 193 ГК України
зобов"язання повинні виконуватись
сторонами у встановлених договором або
законом порядку і строках, приймаючи до
уваги викладені обставини; доведеність
з боку позивача факту порушення
відповідачем умов договору та діючого
законодавства, - суд визнає вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
заборгованості за договором поставки
№ ДП6 від 18.10.2011 року у розмірі 23170,69 грн.
обґрунтованими та такими що
підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача,
нарахованих позивачем 270,43 грн. 3% річних
та 2525,61 грн. суми інфляційних витрат,
суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Приймаючи до уваги встановлений факт
прострочення відповідачем виконання
основного грошового зобов'язання,
вимоги про стягнення 3% річних в сумі
270,43 грн. та інфляційних витрат в сумі
2525,61 грн. заявлені позивачем
обґрунтовано, доведені матеріалами
справи, вірно нараховані та підлягають
задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги в частині
стягнення 1521,53 грн. пені, суд, визнав їх
необгрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, оскільки,
встановив відсутність угоди сторін про
неустойку на випадок порушення
зобов"язань з боку відповідача. Правові
наслідки порушення зобов'язання
встановлені статтею 611 Цивільного
кодексу України. Відповідно до частини
1 вказаної статті, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом. Письмового договору між
сторонами укладено не було, а Закон
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов"язань" регулює договірні
правовідносини між платниками та
одержувачами грошових коштів щодо
відповідальності за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань та
встановлює лише обмеження розміру
такої неустойки, яка встановлюється за
згодою сторін. Крім того, ч.3 п.2. ст. 231
Господарського кодексу України, як
підстава стягнення неустойки, не
приймається до уваги, оскільки
зазначена норма встановлює лише розмір
такої неустойки, який нараховується та
стягується, відповідно до тлумачення ч.
5 зазначеної статті, лише у випадку
встановлення сторонами угоди про
неустойку.

Крім того, суд не приймає посилання
позивача на п. 8.6 договору, як підставу
для стягнення неустойки (пені),
оскільки даним пунктом договору
передбачено відшкодування збитків
стороною, яка порушила зобов'язання за
договором, які в даному випадку є
окремим видом відповідальності.

У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що
позивачем не може бути нараховано
відповідачу пеню, відповідно до ст. 549
ЦК України з посиланням на п. 8.6
договору.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даній справі
покладається пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Отже, з
відповідача підлягають стягненню
витрати зі сплати судового збору в сумі
1725,87 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України;
ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 712 Цивільного
кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193
Господарського кодексу України; ст.ст.
1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спрінт ЛТД» (61103, м.
Харків, проспект Леніна, 86, кв. 36, р/р
0101 в ЗАТ «Альфа - Банк» м. Київ, МФО
300346, ) на користь
Комунального підприємства «Фармація»
(01030, вул. Івана Франко, 38-Б, п/р 701 в
ПАТ КБ «Хрещатик» м. Києва, МФО 300670, ) 23170,69 грн. заборгованості,
270,43 грн. суми 3% річних, 2525,61 грн. суми
інфляційних витрат та 1725,87 грн. витрат
зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В частині стягнення 1521,53 грн. суми пені -
відмовити.

Повне рішення складено 20.08.2014 р.

Суддя Н.С. Добреля