ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" серпня 2014 р.Справа № 922/2299/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання
Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел", с.
Комунар до Фірми "Немо - ЛТД"
Товариства з обмеженою
відповідальністю, м. Харків про
стягнення 10381,49 грн. за участю
представників:

позивача - Сімакович П.Ю., довіреність
б/н від 20.05.2014 року;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел", с. Комунар
(позивач) звернулось до господарського
суду Харківської області з позовом до
відповідача - Фірми "Немо - ЛТД"
Товариства з обмеженою
відповідальністю, м. Харків про
стягнення 6078,56 грн. В обґрунтування
своїх позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання з
боку відповідача покладених на нього
обов'язків за договором поставки №
200/2010 від 20.09.2010 року, з урахуванням чого
просить суд стягнути з відповідача
заборгованість в розмірі 5850,16 грн. та 3 %
річних в розмірі 228,40 грн. Також до
стягнення заявлені судові витрати.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 12 червня 2014
року було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі № 922/2299/14 та призначено її
розгляд у відкритому судовому
засіданні на 01 липня 2014 року об 11:40.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 01 липня 2014 року
розгляд справи відкладено на 11 серпня
2014 року об 11:40, відповідно до приписів
ст. 77 ГПК України.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 11 серпня 2014
року заяву про збільшення позовних
вимог (вх. № 27863) повернуто позивачу без
розгляду та розгляд справи відкладено
на 19 серпня 2014 р. о 10:40, відповідно до
приписів ст. 77 ГПК України.

19 серпня 2014 року через канцелярію суду,
до матеріалів справи від позивача
надійшла заява про збільшення позовних
вимог (вх. № 29031/14), в якій позивач
просить суд стягнути з відповідача
10381,49 грн., з яких: 5850,16 грн. основного
боргу, 2088,82 грн. 24 % річних, 1270,48 грн. пені
та 1172,03 грн. 20 % штрафу. Також до
стягнення заявлені судові витрати.

Позивач в призначене судове засідання
з'явився та підтримав подану раніше
заяву про збільшення позовних вимог,
яку просить суд прийняти до розгляду та
задовольнити викладені в ній
обставини.

Відповідач в призначене судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суду не повідомив, відзив на
позов та витребувані судом документи
до матеріалів справи не надав, про
розгляд справи повідомлений своєчасно
та належним чином.

Розглянувши заяву позивача про
збільшення позовних вимог (вх. № 27863),
суд виходить з наступного.

Згідно з приписами ст. 22 ГПК України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі, збільшити розмір позовних
вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених ст. 5 цього кодексу в цій
частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.11., п. 3. 12. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції",
передбачені частиною четвертою статті
22 ГПК права позивача збільшити або
зменшити розмір позовних вимог,
відмовитись від позову можуть бути
реалізовані до прийняття рішення судом
першої інстанції. Під збільшенням або
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти відповідно збільшення або
зменшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві. Згідно з частиною
третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує
позивач.

Отже, розглянувши подану представником
позивача заяву про збільшення
позовних вимог (вх. № 27863), суд приймає
її до розгляду та розглядатиме справу в
подальшому з її врахуванням.

Приймаючи до уваги принципи
змагальності та диспозитивності
господарського процесу, закріплені п. 4
ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та
ст. 33 ГПК України, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
йому повноважень сторонам створені усі
належні умови для надання доказів у
справі та є підстави для розгляду
справи за наявними у справі
матеріалами у відповідності до вимог
ст. 75 ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно та повно дослідивши
надані учасниками судового процесу
докази, судом встановлено наступне.

20 вересня 2010 року між позивачем
(постачальником) та відповідачем
(покупцем) було укладено Договір
поставки № 200/2010 (далі-Договір),
відповідно до п.1.1 якого, позивач
(постачальник) прийняв на себе
зобов'язання передати та
зобов'язується передавати в подальшому
на протязі всього строку дії цього
Договору товар окремими партіями у
власність відповідача (покупця), а
покупець (відповідач) прийняв на себе
зобов'язання прийняти та зобов'язався
приймати в подальшому від
постачальника товар за ціною та в
асортименті, які зазначені в остаточно
узгоджених накладних, які є невід'ємною
частиною цього Договору.

Відповідно до п. 2.4 вищенаведеного
Договору від 20.09.10р., зобов'язання
позивача з поставки товару вважаються
виконаними в момент передачі товару
відповідачу при доставці своїм
транспортом або передача товару на
складі позивача у випадку самовивозу.
Передача товару та супроводжувальних
документів до нього підтверджується
підписом уповноваженого представника
відповідача на видатковій накладній
або іншому документі, оформленому
сторонами на підтвердження передачі та
отримання товару.

Пунктом 3.2 Договору від 20.09.10р. сторони
погодили ціну Договору та порядок
здійснення оплати, саме, повна оплата
переданого за товарною накладною
партії товару здійснюється
відповідачем не пізніше 14
(чотирнадцяти) календарних днів з
моменту отримання партії товару.
Оплата товару здійснюється окремо
відповідно до кожної накладної на
кожну окрему партію товару, оформленої
згідно з Договором.

Як свідчать матеріали справи № 922/2299/14,
позивач свої зобов'язання за
вищевказаним Договором поставки 200/2010
від 20.09.2010р. виконав в повному обсязі та
належним чином - поставив відповідачу
товар за видатковою накладною № 5585 від
28.11.2012 року на загальну суму 7072,00 грн. з
врахуванням ПДВ 20 % (а.с. 13), відповідач
товар отримав, про що свідчить підпис
та печатка підприємства, проте, оплату
в строки, встановлені п. 3.2 спірного
Договору від 20.09.10р. своєчасно та в
повному обсязі не провів, сплативши
01.10.13р. позивачу частину суми боргу в
розмірі 1221,84 грн., у зв'язку з чим у
відповідача перед позивачем
утворилась заборгованість за
вищевказаним Договором від 20.09.10 року,
яка склала 5850,16 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач
звернувся з даним позовом, в якому
просить суд стягнути з відповідача
заборгованість за отриманий
відповідачем товар в розмірі 5850,16 грн.,
в обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на укладений між
сторонами Договір поставки 200/2010 від
20.09.2010р., видаткову накладну № 5585 від
28.11.2012 року, яка підписана відповідачем
без будь-яких зауважень та скріплена
печаткою підприємства.

Відповідач під час розгляду справи не
скористався своїми правами, наділених
його статтею 22 Господарського
процесуального кодексу України, на
участь уповноваженого представника в
судовому засіданні, на спростування
позовних вимог, не надав суду доказів
належного виконання договірних
зобов'язань, не провів звірку взаємних
розрахунків з позивачем, не надав суду
свій варіант проекту акту звірки, тощо

Таким чином, на момент прийняття
рішення у справі в матеріалах справи
відсутні будь-які докази погашення
відповідачем заборгованості в розмірі
5850,16 грн. в добровільному порядку.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам суд виходить з
наступного.

Згідно з приписами ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом або не випливає із
суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (стаття
627 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України встановлено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші, тощо) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Спірний Договір є договором поставки.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 4 ст. 692
вказаного Кодексу покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.693 цього Кодексу
якщо договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до ст. 530
цього Кодексу

Згідно ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України
кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ст. 530 ЦК України).

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599 ЦК
України).

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України, суд вважає, що
позивач надав належні докази
для підтвердження своїх вимог
стосовно суми боргу.

Враховуючи вищенаведені обставини та
приписи діючого законодавства, позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача заборгованості у розмірі
5850,16 грн. підтверджуються наявними
матеріалами справи, відповідають
вимогам діючого законодавства України,
та є такими, що не спростовані
відповідачем та підлягають до
задоволення повністю.

Окрім того, позивачем пред'явлено до
стягнення 1270,48 грн. пені та 1172,03 грн. 20 %
штрафу.

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Цивільного кодексу України. Відповідно
до частини 1 вказаної статті, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов`язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Пунктом 5.7 Договору поставки № 200/2010 від
20.09.2010р., сторони передбачили, що у разі
порушення строків оплатити товару
покупець (відповідач) у першу чергу
зобов'язаний сплатити постачальнику
(позивачу) пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми за кожен
календарний день прострочки на протязі
всього часу прострочки, а також, згідно
з ст. 625 ГК України 24 % річних від
простроченої суми на протязі всього
часу прострочки, а тоді сплатити суму
боргу. При цьому, при надходженні
грошових коштів від покупця з товар за
цим Договором, постачальник спочатку
зараховує нараховану суму пені та
річних. Крім вищезгаданих пені та
річних, у разі прострочки платежу
строком більше 30 (тридцяти) календарних
днів, покупець зобов'язаний сплатити
додатково штраф у розмірі 20 % від
простроченої суми.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши надані позивачем
нарахування пені в розмірі 1270,48 грн. та
1172,03 грн. 20 % штрафу, суд приходить до
висновку, що наданий позивачем
розрахунок суперечить вимогам чинного
законодавства, оскільки нарахована
позивачем пеня перевищує встановлений
законом шестимісячний термін, а сума
штрафу взагалі нарахована невірно,
тому, виходячи з вищевикладеного,
задоволенню підлягає сума пені в
розмірі 432,00 грн. та 20 % штрафу в розмірі
1170,03 грн., на підставі чого, в частині
стягнення 838,48 грн. пені та 2,00 грн.
штрафу суд відмовляє, у зв'язку з
невірним нарахуванням.

Щодо пред'явлених до стягнення 2088,82 грн.
24 % річних, суд зазначає про наступне.

В силу вимог частини 2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Окрім того, з огляду на умови
вищезгаданого пункту 5.7 Договору
поставки № 200/2010 від 20.09.2010р., а також
враховуючи наявні порушення з боку
відповідача щодо оплати отриманого
товару, суд визнав заявлені позивачем
до стягнення 24 % річних за прострочення
виконання зобов'язання обґрунтованими.

Перевіривши надані позивачем
нарахування 24 % річних в розмірі 2088,82
грн. суд приходить до висновку, що даний
розрахунок суперечить вимогам чинного
законодавства, оскільки нарахований
невірно, тому, виходячи з
вищевикладеного, задоволенню підлягає
сума 24 % річних в розмірі 1403,83 грн., в
частині стягнення 684,99 грн. суд
відмовляє, у зв'язку з невірним
нарахуванням.

Вищенаведені обставини є підставою для
часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується статтею 49 ГПК
України, відповідно до якої, витрати по
сплаті судового збору при частковому
задоволенні позову покладаються на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції
України, статтями 525, 530, 549, 611, 651
Цивільного кодексу України, ст.ст. 286
Господарського кодексу України,
статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фірми "Немо ЛТД" у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю, (61022, м. Харків,
Дзержинський район, проспект Правди,
буд. 7, ) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел", (62490,
Харківська область, Харківський район,
с. Комунар, вул. Озерна, буд. 5, , п/р 8001 в АТ "УкрСиббанк", МФО
351005) - 5850,16 грн. основного боргу; 432,00 грн.
пені; 1170,03 грн. штрафу; 1403,83 грн. 24 %
річних; 1558,53 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В частині стягнення 838,48 грн. пені; 2,00
грн. штрафу; 684,99 грн. 24 % річних -
відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу,
протягом десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення через місцевий
господарський суд.

Повне рішення складено 26.08.2014 р.

Суддя Є.М. Жиляєв