м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_1до Приватного підприємства
"Інтерпласт"простягнення 28 040,00 грн.
Суддя Літвінова
Представники сторін:
від позивача: ОСОБА_1;
від відповідача: не зявились.
У судовому засіданні 18.08.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до господарського
суду міста Києва з позовом до
Приватного підприємства "Інтерпласт"
про стягнення заборгованості за надані
послуги за договором №050813 від 05.08.2013 у
розмірі 28 040,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 09.07.2014 порушено провадження
по справі № 910/13587/14, розгляд справи
призначено на 30.07.2014.

Ухвалою від 30.07.2014, в порядку ст. 77 ГПК
України, розгляд справи відкладено на
18.08.2014.

Відповідач явку своїх уповноважених
представників в судові засідання не
забезпечив, витребуваний судом відзив
на позов не надав, про дату та час
розгляду справи повідомлений належним
чином, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення, які долучені до
матеріалів справи.

24.07.2014 позивач звернувся до суду із
заявою про збільшення позовних вимог, в
якій просить суд стягнути суму
основного боргу у розмірі 28 040,00 грн.,
пеню - 2 188,00 грн., 3 % річних - 361,00 грн. та
інфляційні втрати - 3 336,00 грн.

Однак, дослідивши подану заяву, суд
дійшов наступного висновку.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається.

У разі подання позивачем заяви,
направленої на одночасну зміну
предмета і підстав позову,
господарський суд повинен відмовити в
задоволенні такої заяви і, приєднавши
її до матеріалів справи та зазначивши
про цю відмову в описовій частині
рішення (або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи),
розглянути по суті раніше заявлені
позовні вимоги, якщо позивач не
відмовляється від позову. Позивач при
цьому не позбавлений права звернутися
з новим позовом у загальному порядку (п.
3.12 постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Враховуючи все вищенаведене, зі змісту
прохальної частини заяви про
збільшення позовних вимог вбачається,
що додатково до суми основного боргу
заявленої при поданні позову, позивач
просить стягнути пеню, 3 % річних та
інфляційні втрати, які не заявлялись до
стягнення при зверненні з позовом, тому
слід зазначити, що заява направлена на
одночасну зміну підстав та предмету
позову.

Тому в задоволенні заяви про
збільшення позовних вимог слід
відмовити.

Однак, суд зазначає, що позивач не
позбавлений права звернутись з
окремими позовом.

В судовому засіданні 18.08.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача,
господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України договір - є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

05.08.2013 між позивач (перевізник за
договором) та відповідачем (замовник за
договором) укладено договір №050813
перевезення вантажів автомобільним
транспортом (далі - Договір), за умовами
якого, замовник зобов'язується
передати для перевезення вантаж і
оплатити послуги по перевезенню, а
перевізник - забезпечити доставку
вантажу в пункт призначення.

Відповідно до п. 2.9 Договору,
підтвердження виконаних робіт наданих
по договору, оформляється актом
приймання-передачі виконаних робіт,
підписаного сторонами.

Згідно п. 4.1 Договору, розмір плати за
послуги з перевезення вантажу та інші
послуги пов'язані з перевезенням і
терміни розрахунків між сторонами
передбачені сторонами в додатку №1 до
Договору або в заявці на перевезення.
Розрахунки між замовником та
перевізником здійснюються у
відповідності із строками погодженими
сторонами.

Відповідно до п. 7.1 Договору, строк дії
договору з 05.08.2013 по 31.12.2013.

Вразі, якщо сторони не пізніше ніж за 30
днів до закінчення дії договору не
повідомлять один одного про розірвання
договору, то договір вважається
продовженим на наступний календарний
рік (п. 7.2 Договору).

Доказів розірвання Договору сторони
суду не надали.

В додатку №1 до Договору сторони
погодили вартість транспортних послуг
в грн./ год.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог, позивач зазначив, що в порушення
умов Договору відповідач не здійснив в
повному обсязі оплату наданих
позивачем послуг на суму 143 240,00 грн., в
результаті чого виникла
заборгованість у розмірі 28 040,00 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Як визначено абз. 1 ч. 1 ст.193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання
-відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Як визначено ч. 2 ст. 193 Господарського
кодексу України, кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим кодексом, іншими законами або
договором.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

На підтвердження надання послуг з
перевезення позивач надав суду
видаткові накладні, торо-транспортні
накладні (з відмітками про передачу,
отримання товару), акти приймання
виконаних послуг з перевезення вантажу
та рахунки-фактури на оплату наданих
послуг.

Крім того, надані суду
товаро-транспортні накладні містять
печатку та підпис особи, яка передала
товар для перевезення позивачу.

Судом встановлено, що надані позивачем
акти приймання наданих послуг не
підписані з боку відповідача, на що
позивач пояснив суду, що акти
передавались відповідачу позивачем
особисто, однак відповідач залишив їх
без підпису та не надав відмови від їх
підписання.

Передача рахунків-фактур
здійснювалась позивачем під розписку
відповідача, які містяться в
матеріалах справи.

Відповідно до розписки, яка долучена до
матеріалів справи, відповідач отримав
на оплату наступні рахунки-фактури: 331,
332, 333, 334, 335, 335-А, 336, 337, 339, 340, 341, 342, 343, 345, 346,
347/12, 348, 349, 351, 352, 353, 354, 355, 358, 359, 360, 361, 362, 363,
364, 365, 366, 367, 368, 369, 370, 371, 372, 376, 377, 378, 379, які
не були оплачені відповідачем, доказів
протилежного суду не надано.

В матеріалах справи наявні
рахунки-фактури номера яких
співпадають з номерами які відображені
в розписках, Однак, номера рахунків які
долучені до матеріалів справи
складаються з номера та через косу
лінію 12.

Враховуючи, що між сторонами даного
спору відсутні інші договірні
відносини, а протилежного суду не
надано, тому суд дійшов висновку, що
долучені до матеріалів справи та
відображені в розписках номера
рахунків є одними і тими ж.

Спростування, щодо не отримання послуг
з перевезення за Договором за грудень
2013 року відповідачем не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім того, в додатку №1 до Договору,
сторони передбачили, що оплата
здійснюється протягом 7 днів після
одержання рахунку.

Таким чином, рахунки №№335-а, 336, 339, 340, 341,
342, 343 на суму 5 490,00 грн. отримані
відповідачем 11.12.2013, а рахунки №№345, 346
на суму 1300,00 грн. - 22.12.2013, рахунки №№347,
348, 349, 351, 352, 353, 354, 355, 358, 359, 360, 361, 362, 363, 364,
365, 366, 367, 368, 369, 370, 371, 372, 376, 377, 378, 379 на суму
21 250,00 грн. - 30.12.2013, тобто рахунки, які
отримані 11.12.2013 повинні були оплачені з
12.12.2013 по 18.12.2013 включно, рахунки, що
отримані 22.12.2013 - з 23.12.2013 по 30.12.2013
включно (враховуючи, що сьомий день
припадає на неділю), рахунки, що
отримані відповідачем 30.12.2013 - з 01.01.2014
по 07.01.2014 включно.

Тобто, враховуючи наведене, строк
оплати за вказаними рахунками у
відповідача є таким, що настав, а
доказів оплати послуг з перевезення
вантажу за Договором у розмірі
заявленому до стягнення - 28 040,00 грн., до
матеріалів справи не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Таким чином, судом встановлено, що
заборгованість відповідача перед
позивачем становить 28 040,00 грн.

Відповідачем не спростовано належними
засобами доказування обставин, на які
посилається позивач в обґрунтування
своїх позовних вимог.

Відтак, заявлені позовні вимоги є
законними та обґрунтованими, а тому
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Судові витрати в порядку ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 33, 49, 82-85, 121 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Приватного підприємства
"Інтерпласт" (03028, м. Київ, вул.
Малокитаївська, 3, кв. 59, код 32798474) на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) суму
основного боргу у розмірі 28 040,00 грн.
(двадцять вісім тисяч сорок гривень 00
коп.) та 1 827,00 грн. (одна тисяча вісімсот
двадцять сім гривень 00 коп.) судового
збору.

3.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

4.Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 21.08.2014.

Суддя

М.Є. Літвінова