КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2014 р. Справа№ 910/21887/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Пашкіної С.А.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Публічного акціонерного
товариства «Укртрансгаз»

на рішення Господарського суду м. Києва

від 01.07.2014

у справі № 910/21887/13 (суддя - Капцова Т.П.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до Публічного акціонерного товариства
«Укртрансгаз», м. Київ,

про стягнення 466 290,71 грн

за участю представників:

від позивача: Кость О.Г. - представник
(довіреність №14-105 від 18.04.2014);

від відповідача: Печерний С.Л. -
представник (довіреність №2-13 від
13.01.2014);

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» (надалі - НАК
«Нафтогаз України») звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Укртрансгаз» (надалі - ПАТ
«Укртрансгаз») про стягнення 466 290,71 грн
заборгованості, з яких 432 445,55 грн
основного боргу, 17 717,68 грн 3% річних, 8
084,74 грн пені та 8 042,75 грн інфляційних
втрат, посилаючись на невиконання
відповідачем зобов'язань щодо
здійснення повної та своєчасної оплати
за спожитий газ за договором
купівлі-продажу природного газу
№ від 27.09.2011.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 01.07.2014 у справі №910/21887/13 позовні
вимоги задоволено частково, стягнуто з
ПАТ «Укртрансгаз» на користь НАК
«Нафтогаз України» 17 717,68 грн 3% річних, 4
581,93 грн пені та 9 094,90 грн судового
збору. Провадження у справі в частині
стягнення з ПАТ «Укртрансгаз» на
користь НАК «Нафтогаз України» 432 445,55
грн припинено. В іншій частині позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, НАК
«Нафтогаз України» звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду м. Києва
від 01.07.2014 у справі № 910/21887/13 в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 17 717,68 грн 3% річних, 4 581,93 грн
пені та прийняти в цій частині нове
рішення, яким відмовити повністю в
задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
апеляційною скаргою, скаржник послався
на неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків, викладених
у рішенні обставинам справи, а також
неповне з'ясування таких обставин, що
мають значення для справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.07.2014
апеляційна скарга прийнята до
провадження у складі колегії суддів:
головуючий суддя - Мальченко А.О., судді
Жук Г.А., Суховий В.Г. та призначена до
розгляду на 18.08.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 18.08.2014 у зв'язку
з перебуванням Сухового В.Г. у
відпустці для розгляду справи № 910/21887/13
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя - Мальченко А.О., судді
- Жук Г.А., Пашкіна С.А.

В судовому засіданні 18.08.2014
представник скаржника підтримав
вимоги апеляційної скарги, просив
рішення суду скасувати та прийняти
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Представник позивача проти доводів
апеляційної скарги заперечив, вважає
рішення законним та обґрунтованим,
просив відмовити у задоволенні
апеляційної скарги та залишити
оскаржуване рішення без змін.

18.08.2014 в судовому засіданні колегією
суддів було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови
господарського суду апеляційної
інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
вислухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи
та дослідивши докази, проаналізувавши
на підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги, з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 27.09.2011 між НАК
«Нафтогаз України» (в тексті договору -
продавець) та ДК «Укртрансгаз» НАК
«Нафтогаз України» (в тексті договору -
покупець) було укладено договір
купівлі-продажу природного газу
№ (надалі - договір), за умовами
якого продавець зобов'язався передати
у власність покупця з 01.10.2011 по 31.12.2012
природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД
2711 21 00 00, ввезений на митну територію
України ПАТ НАК «Нафтогаз України»), а
покупець зобов'язався прийняти та
оплатити газ на умовах цього договору
(п. 1.1).

Відповідно до п.1.2 договору газ, що
продається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для подальшої реалізації установам і
організаціям, які фінансуються з
державного і місцевих бюджетів, крім
обсягів природного газу, що
використовується як пальне для
забезпечення горіння Вічного вогню.

Згідно п. 2.1. договору продавець передає
покупцеві з 01.10.2011 по 31.12.2012 газ в обсязі
до 2 596,830 тис. куб. м.

Відповідно до п. 2.1.1. договору обсяги
газу, що планується передати за цим
договором можуть змінюватись
сторонами протягом місяця продажу в
установленому порядку.

Згідно п. 3.3. договору
приймання-передача газу продавцем
покупцеві у відповідному місяці
продажу оформлюється актом
приймання-передачі газу.

Ціна (граничний рівень ціни) на
природний газ установлюється НКРЕ.
Ціна за 1000 куб.м. природного газу на
момент укладення цього договору
становить 3 023,50 грн без врахування ПДВ,
збору у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу за
регульованим тарифом (п.п. 5.1, 5.2
договору).

Відповідно до п. 5.4 договору загальна
сума вартості природного газу за цим
договором складається із сум вартості
місячних поставок газу. Загальна сума
вартості природного газу за цим
договором складає 7 851 515,51 грн, крім того
ПДВ 20%, всього з ПДВ - 9 421 818,61 грн.

Пунктом 6.1. договору визначено, що
оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки.

Згідно п. 6.2. договору, оплата за газ
здійснюється з поточного рахунка із
спеціальним режимом використання
покупця на поточний рахунок із
спеціальним режимом використання
продавця відповідно до вимог Закону
України «Про засади функціонування
ринку природного газу» кожного
банківського дня розрахункового
місяця згідно з алгоритмом розподілу
коштів, установленим відповідною
постановою НКРЕ, та зараховується як
оплата за газ, поставлений продавцем
покупцю в тому ж місяці, у якому
надійшли кошти. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 10 числа наступного за місяцем
поставки газу з поточних рахунків
покупця.

Пунктом 11.1. визначено, що цей договір
набуває чинності з 01.10.2011 і діє в
частині реалізації газу до 31.12.2012, а в
частині проведення розрахунків за газ -
до повного погашення заборгованості.

30.09.2011 сторонами укладено додаткову
угоду №1 до договору, відповідно до
якої розділ 5 договору викладено у
новій редакції, зокрема, встановлено,
що ціна за 1000 м куб. газу з 01 жовтня 2011
року установлюється на рівні
граничного рівня ціни на природний газ
для промислових споживачів та інших
суб'єктів господарювання без
урахування податку на додану вартість,
збору до затвердженого тарифу на
природний газ у вигляді цільової
надбавки, тарифів на транспортування,
розподіл і постачання природного газу
за регульованим тарифом, затвердженого
Національною комісією, що здійснює
державне регулювання у сфері
енергетики (НКРЕ). Крім того, до ціни на
газ включається податок на додану
вартість. Визначені таким чином ціна на
газ, її складові застосовуються
сторонами при складанні актів
приймання-передачі газу та розрахунках
за газ, отриманий згідно з умовами
цього договору (п. 5.1 договору).

Відповідно до п. п. 5.2., 5.3. договору в
редакції вказаної додаткової угоди
ціна на газ та її складові, визначені в
пункті 5.1. цього договору, змінюються за
рішенням уповноважених органів,
зокрема Національною комісією, що
здійснює державне регулювання у сфері
енергетики (НКРЕ), та є обов'язковим для
сторін за цим договором з моменту
введення їх в дію і додатково
письмового погодження сторін не
потребують. У разі необхідності
сторони здійснюють перерахунок за
отриманий газ за новими цінами на газ
та її складовими. Загальна сума цього
договору складається з вартості
фактично переданого за цим договором
газу.

На виконання розпорядження Кабінету
Міністрів України «Про реорганізацію
дочірніх компаній Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» від 13.06.2012 №360-р та наказу
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України «Про
реорганізацію Дочірньої компанії
«Укртрансгаз» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» від 18.07.2012 №530 було припинено
діяльність ДК «Укртрансгаз» НАК
«Нафтогаз України» внаслідок її
реорганізації шляхом перетворення в
ПАТ «Укртрансгаз».

Відповідно до п. 1.1 Статуту Публічного
акціонерного товариства «Укртрансгаз»
(рішення від 25.12.2012 року), ПАТ
«Укртрансгаз» є правонаступником усіх
майнових та немайнових прав та
обов'язків ДК «Укртрансгаз» НАК
«Нафтогаз України».

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та вбачається з
матеріалів справи, на виконання умов
договору позивач поставив відповідачу
протягом жовтня-грудня 2011 року та
січня-грудня 2012 року природний газ в
обсязі 2 406,702 тис. куб. м. на загальну
суму 10 030 647,76 грн, що підтверджується
наступними актами приймання-передачі
газу: від 31.10.2011 на суму 486 520,99 грн; від
30.11.2011 на суму 1 047 412,16 грн; від 31.12.2011 на
суму 1 222 077,59 грн; від 31.01.2012 на суму 1 360
837,92 грн; від 29.02.2012 на суму 1 781 804,23 грн;
від 31.03.2012 на суму 933 534,36 грн; від 30.04.2012
на суму 359 669,69 грн; від 31.05.2012 на суму 1
086,38 грн; від 30.06.2012 на суму 501,08 грн; від
31.07.2012 на суму 517,93 грн; від 31.08.2012 на суму
442,14 грн; від 30.09.2012 на суму 602,15 грн; від
31.10.2012 на суму 350 763,85 грн; від 30.11.2012 на
суму 908 273,77 грн; від 31.12.2012 на суму 1 576 603,52
грн (а.с. 14-28, т.1), підписаними
представниками обох сторін, підписи
яких засвідчені печатками юридичних
осіб.

Однак, як стверджує позивач та
вбачається з матеріалів справи,
відповідач свої обов'язки за договором
в частині своєчасної оплати вартості
поставленого газу належним чином не
виконував.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, на час звернення позивача з
позовом до суду відповідачем було
сплачено за поставлений природний газ 9
598 202,21 грн, що підтверджується Реєстром
прийнятих платежів на користь НАК
«Нафтогаз України» від ПАТ
«Укртрансгаз» за період з 28.01.2011 по
13.03.2013, засвідченим Акціонерним
товариством «Ощадбанк» (а.с. 47-63, т.1).

Враховуючи те, що позивачем поставлено
відповідачу природний газ на загальну
суму 10 030 647,76 грн, а відповідачем
оплачено 9 598 202,21 грн, на час звернення
позивача з позовом до суду вартість
неоплаченого відповідачем природного
газу за договором купівлі-продажу
природного газу № від 27.09.2011
склала 432 445,55 грн.

З огляду на те, що вказана
заборгованість відповідача з оплати
поставленого товару погашена не була,
позивач був вимушений звернутися з
даним позовом до суду.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом, між сторонами у
справі виникли правовідносини, які
мають ознаки договору купівлі-продажу,
за яким, відповідно до ст. 655 Цивільного
кодексу України, одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Отже, укладення НАК «Нафтогаз України»
та ПАТ «Укртрансгаз» договору
купівлі-продажу природного газу
№ від 27.09.2011 було спрямоване на
отримання останнім природного газу і
одночасного обов'язку по здійсненню
його оплати.

Положеннями статті 691 та частини 1
статті 692 Цивільного кодексу України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу. Покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України закріплено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 6.1. договору сторони погодили,
що оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки. При цьому, згідно п. 6.2
договору сторони визначили, що
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 10 числа
наступного за місяцем поставки газу з
поточних рахунків покупця.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем у встановлений договором
строк зобов'язання по оплаті
поставленого природного газу в повному
обсязі не виконано.

Разом з тим, як вірно встановлено
місцевим господарським судом, після
порушення провадження у справі, а саме,
28.11.2013 відповідачем згідно платіжного
доручення №13194 від 27.11.2013 (а.с. 129, т.1)
було перераховано відповідачу 432 445,55
грн.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що на час
розгляду справи, оплата отриманого
відповідачем газу проведена в повному
обсязі, у зв'язку з чим, заборгованість
відповідача перед позивачем відсутня.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

Згідно роз'яснень, викладених у
постанові Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» №18
від 26.12.2011, припинення провадження у
справі на підставі зазначеної норми
ГПК можливе в разі, коли предмет спору
існував на момент виникнення
останнього та припинив існування в
процесі розгляду справи. Якщо ж він був
відсутній і до порушення провадження у
справі, то зазначена обставина тягне за
собою відмову в позові.

Враховуючи те, що відповідачем
сплачено суму заборгованості в процесі
розгляду даної справи, колегія суддів
апеляційного господарського суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції про припинення провадження
у справі в частині стягнення з
відповідача основного боргу в сумі 432
445,55 грн на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК
України.

Крім того, у зв'язку з несвоєчасним
виконанням відповідачем грошових
зобов'язань за договором, позивачем
заявлено до стягнення з відповідача
пені, 3% річних та інфляційні втрати.

Задовольняючи частково вказані
позовні вимоги НАК «Нафтогаз України»,
місцевий господарський суд виходив з
того, що нарахування позивачем пені, 3%
річних та інфляційних є правомірним,
оскільки позивач виконав своє
зобов'язання щодо поставки газу, а
відповідач зобов'язаний, прийнявши
вказаний газ, виконати своє зустрічне
зобов'язання щодо його оплати. При
цьому, доводи боржника про
неможливість виконання грошового
зобов'язання через відсутність
необхідних коштів та відсутність його
вини судом відхилено.

Як під час розгляду справи судом першої
інстанції, так і в апеляційній скарзі
відповідач наголошував на тому, що
господарська діяльність компанії
здійснюється відповідно до річних
планів, які затверджуються засновником
- НАК «Нафтогаз України», а тому при
здійсненні фінансово-господарської
діяльності, в тому числі при виконанні
договору купівлі-продажу природного
газу № від 27.09.2011, ПАТ
«Укртрансгаз» повинно було
використовувати власні кошти, в
порядку, встановленому законодавством,
її статутом та затвердженими НАК
«Нафтогаз України» фінансовими
планами на 2011, 2012, 2013 роки. Однак,
оскільки фінансовий план відповідача
на 2013 затверджений не був, на думку
відповідача це позбавило його
можливості здійснити оплату
придбаного за договором природного
газу.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції, а
доводи скаржника вважає
безпідставними та надуманими, з огляду
на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 96 ЦК юридична особа
самостійно відповідає за своїми
зобов'язаннями, а статтями 525, 526 ЦК і
статтею 193 ГК встановлено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України, суб'єкт
господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа,
яка порушила зобов'язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов'язання, якщо вона
доведе, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили. Не вважається випадком, зокрема,
недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Відповідно до п.1.10. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, за
загальним правилом, закріпленим у
частині першій статті 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
через відсутність у нього необхідних
коштів, оскільки згадане правило
обумовлено замінністю грошей як їх
юридичною властивістю. Тому у випадках
порушення грошового зобов'язання суди
не повинні приймати доводи боржника з
посилання на неможливість виконання
грошового зобов'язання через
відсутність необхідних коштів (стаття
607 ЦК України) або на відсутність вини
(статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК
України).

З огляду на викладене, місцевий суд
обґрунтовано відхилив твердження
відповідача про відсутність
прострочення виконання його
зобов'язань у зв'язку з недостатнім
реальним фінансуванням видатків
відповідача на 2011- 2012 роки, не
затвердженням плану фінансування ДК
«Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України»
на 2013 рік. Відсутність фінансування не
виправдовує бездіяльність відповідача
і не є підставою для звільнення від
обов'язку оплати та відповідальності
за порушення договірного зобов'язання.

Аналогічну правову позицію викладено у
постанові Верховного Суду України від
15.05.2012 у справі №11/446.

Крім того, місцевий господарський суд
обґрунтовано відхилив посилання
відповідача на те, що зобов'язання не
були виконані в строк внаслідок вини
позивача, у зв'язку з тим, що останнім не
було затверджено помісячні фінансові
плани ДК «Укртрансгаз» та не було
затверджено фінансовий план ДК
«Укртрансгаз» на 2013 рік, оскільки,
відповідно до умов договору поставка
природного газу здійснювалась у 2011-2012
роках і фінансові плани на відповідні
роки були затверджені у встановленому
порядку.

При цьому, доводи відповідача про
неможливість виконання зобов'язання по
оплаті поставленого за договором
природного газу за відсутності
погодженого фінансового плану на 2013
рік спростовуються фактичною оплатою
відповідачем заборгованості за
поставлений позивачем природний газ,
проведеною відповідно до платіжного
доручення №13194 від 27.11.2013 після
порушення провадження у справі.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частинами 1 та 2 ст. 612 Цивільного
кодексу України визначено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов'язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за неможливість
виконання, що випадково настала після
прострочення.

Враховуючи прострочення відповідачем
виконання грошового зобов'язання
позивачем заявлено до стягнення з
відповідача 8 084,74 грн пені, нарахованої
на суму боргу (з урахуванням часткових
оплат) за зобов'язаннями листопада 2012
року за період з 10.12.2012 по 19.12.2012 та на
суму боргу за зобов'язаннями грудня 2012
року за період з 10.01.2013 по 09.07.2013.

Положеннями статті 611 ЦК України
визначено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно вимог статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання,
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського
кодексу України встановлено, що у разі,
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» вiд
22.11.1996 №543/96-ВР платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено,
що розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до п.7.2.Договору, у разі
невиконання покупцем умов п.6.1. цього
договору покупець зобов'язується (крім
суми заборгованості) сплатити пеню в
розмірі 0,01 відсотка від несвоєчасно
сплаченої суми за кожен день
прострочення платежу, але не більше 1-го
відсотка від несвоєчасно сплаченої
суми. Неустойка нараховується
продавцем протягом шести місяців, що
передують моменту звернення з вимогою,
претензією, позовом.

Разом з цим, згідно з частиною 6 статті
232 Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, якщо інше не встановлено
законом або договором.

Місцевим господарським судом
обґрунтовано відхилено посилання
відповідача на умови п. 7.2 договору,
згідно якого сторони узгодили, що
неустойка нараховується продавцем
протягом шести місяців, що передують
моменту звернення з позовом,
враховуючи наступне.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту ч. 6 ст.232 ГК України,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли зобов'язання мало бути
виконано. Нарахування санкцій триває
протягом шести місяців. Проте законом
або договором можуть бути передбачені
інші умови нарахування.

Однак, як вірно зазначено місцевим
господарським судом, положення пункту
7.2 договору, в якому сторони фактично
змінили порядок обчислення позовної
давності за вимогами про стягнення
пені за прострочену суму, і встановили,
що нарахування неустойки починає свій
перебіг не з моменту прострочення
платежу, а з дати, що визначається
шляхом зворотнього відрахунку шести
місяців від дати звернення виконавця з
позовом, суперечать вимогам частини
другої статті 260, статті 261 ЦК України та
частини шостої статті 232 ГК України.

Аналогічна правова позиція визначена в
постанові Верховного суду України від
04.12.2012 у справі №17/034-11.

Перевіривши здійснений позивачем
уточнений розрахунок пені (а.с.117-118, т.2),
колегія суддів вважає, що він є
арифметично вірним, а саме, розмір пені
за Актом приймання-передачі природного
газу від 30.11.2012 за заявлені позивачем
періоди склав 257,47 грн; розмір пені за
Актом приймання-передачі природного
газу від 31.12.2012 за заявлений позивачем
період склав 7 827,26 грн, а разом 8 084,73 грн.

Разом з тим, з огляду на те, що сума пені
7 827,26 грн, нарахована за Актом
приймання-передачі природного газу від
31.12.2012 з суми боргу 432 445,55 грн є більшою,
ніж 1 % від несвоєчасно сплаченої суми,
то відповідно до п. 7.2. договору, пеня за
вказаним актом має бути обмежена 1% від
несвоєчасно сплаченої суми, що
становить 4 324,46 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційного господарського суду
погоджується з висновком місцевого
господарського суду, що позовні вимоги
в частині стягнення з відповідача пені
підлягають частковому задоволенню в
розмірі 4 581,93 грн (4 324,46 грн + 257,47 грн). В
іншій частині цієї позовної вимоги, а
саме, у стягненні 3 502,81 грн (8 084,74 грн - 4
581,93 грн) необхідно відмовити.

Крім того, позивачем заявлено до
стягнення з відповідача 3% річних в
розмірі 17 717,68 грн та інфляційні втрати
в розмірі 8 042,75 грн, нараховані за
період з 10.11.2011 по 08.11.2013 за кожним
окремим Актом приймання-передачі
природного газу.

Як визначено частиною 2 статті 625
Цивільного кодексу України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до п. 4.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013,
сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

Отже, позивач має право вимагати сплати
боргу з урахування індексу інфляції та
трьох процентів річних, що є способом
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредитору.

Перевіривши здійснений позивачем
уточнений розрахунок 3% річних (а.с. 111-118,
т.2), місцевий господарський суд дійшов
вірного висновку, що загальний розмір 3%
річних за заявлені позивачем періоди
становить 17 753,20 грн.

Разом з тим, враховуючи приписи п. 2 ст. 83
ГПК, колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду та вважає, що вимога в частині
стягнення 3% річних підлягає
задоволенню відповідно до заявленої
позивачем суми в розмірі 17 717,68 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача інфляційних витрат,
місцевий господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
її задоволенні, з огляду на наступне.

Як передбачено п. 2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права» сума боргу з урахуванням
індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція). При застосуванні
індексу інфляції слід мати на увазі, що
індекс розраховується не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць і
здійснюється шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення платежу.

При цьому, сума боргу, яка сплачується з
1 по 15 день відповідного місяця,
індексується з врахуванням цього
місяця, а якщо сума боргу сплачується з
16 по 31 день місяця, розрахунок
починається з наступного місяця.
Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця. Вказана
правова позиція також відображена у
листі Верховного Суду України
«Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ» № 62-97р від
03.04.1997.

Як зазначено в п. 3.2. постанови пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013,
згідно з Законом України «Про
індексацію грошових доходів
населення» індекс споживчих цін
(індекс інфляції) обчислюється
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади в галузі
статистики і не пізніше 10 числа місяця,
що настає за звітним, публікується в
офіційних періодичних виданнях. На
даний час індекс інфляції
розраховується Державною службою
статистики України і щомісячно
публікується, зокрема, в газеті
«Урядовий кур'єр». Отже, повідомлені
друкованими засобами масової
інформації з посиланням на зазначений
державний орган відповідні показники
згідно з статтями 17, 18 Закону України
«Про інформацію» є офіційними і можуть
використовуватися господарським судом
і учасниками судового процесу для
визначення суми боргу. Індекс інфляції
- це показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць. Розмір боргу з урахуванням
індексу інфляції визначається
виходячи з суми боргу, що існувала на
останній день місяця, в якому платіж
мав бути здійснений, помноженої на
індекс інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому, в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Дослідивши подані позивачем
розрахунки, місцевий господарський суд
встановив, що позивачем не вірно
визначено періоди нарахування
інфляційних втрат, з огляду на
наступне.

Так, розрахунок інфляційних втрат за
Актом приймання-передачі природного
газу від 30.10.2012р. з суми боргу 486 520,99 грн,
здійснений позивачем за листопад 2011
року є невірним, оскільки, позивачем не
враховано, що відповідно до умов п. 6.2.
договору, остаточний розрахунок за
фактично переданий газ здійснюється до
10 числа наступного за місяцем поставки
газу та не враховано зменшення суми
заборгованості 21.11.2011 та 28.11.2011
внаслідок здійснення відповідачем
оплати заборгованості.

Крім того, позивачем не враховано, що
розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається, виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою за період
прострочення, починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція.

Інші періоди, за які позивачем
здійснено інфляційні нарахування
розраховано таким же не вірним
способом, який зазначено вище.

Перевіряючи правильність розрахунку
суми інфляційних втрат, враховуючи
дату погашення заборгованості по
кожному акту приймання-передачі
природного газу та умови договору про
здійснення остаточного розрахунку до 10
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу, місцевий господарський
суд вірно встановив, що при нарахуванні
інфляційних втрат позивачем не
враховано тривалість існування сум
заборгованості, яка повинна
проіснувати не менш як один місяць з
моменту її виникнення, тобто позивачем
при проведенні розрахунку залишено
поза увагою те, що відповідачем
частково сплачувалася заборгованість
протягом місяця, а тому, розрахунок не
узгоджується із приписами п.3.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» №14 від
17.12.2013.

З урахуванням викладеного, місцевий
господарський суд дійшов вірного
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог про стягнення з
відповідача інфляційних втрат у
розмірі 8 042,75 грн.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів погоджується з рішенням суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог частково у сумі 22 299,61
грн, з яких 4 581,93 грн пені, 17 717,68 грн 3%
річних та про припинення провадження у
справі в частині 432 445,55 грн та відмову у
задоволенні іншої частини позову.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
Господарського суду міста Києва від
01.07.2014 у справі №910/21887/13 прийнято
відповідно до вимог чинного
законодавства, з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги законних та
обґрунтованих висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається, відповідно, апеляційна
скарга ПАТ «Укртрансгаз» має бути
залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної
скарги у зв'язку з відмовою в її
задоволенні на підставі статті 49 ГПК
України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Укртрансгаз»
на рішення Господарського суду міста
Києва від 01.07.2014 у справі №910/21887/13
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 01.07.2014 у справі №910/21887/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21887/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

С.А. Пашкіна