ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"04" серпня 2014 р.
Справа № 911/3172/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз», м.
Сімферополь

до Приватного акціонерного товариства
«Пласт», м. Миронівка

про визнання договору недійсним

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - Плечун В.В. предст. дов. №11/68
від 27.02.14р.;

відповідач - Попова Т.Д. предст. дов. № 2
від 08.01.2014р.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство
«Державне акціонерне товариство
«Чорноморнафтогаз» (позивач)
звернулося до господарського суду
Київської області з позовом до
Приватного акціонерного товариства
«Пласт» (відповідач) про визнання
недійсним договору про спільну
діяльність від 05.03.2014р. № 272-14.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що спірний договір
укладений з порушенням норм чинного
законодавства, зокрема, ст. 5 Закону
України «Про управління об'єктами
державної власності від 21.09.2006р. № 185-V
та Порядку укладення державними
підприємствами, установами,
організаціями, а також господарськими
товариствами, у статутному капіталі
яких держави перевищує 50 відсотків,
договорів про спільну діяльність,
договорів комісії, доручення та
управління майном № 296 від 11 квітня 2012
р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 29.07.2014р. було порушено
провадження у справі, розгляд справи
призначено на 04.08.2014р.

Через канцелярію суду 01.08.2014р.
відповідачем було подано відзив, у
якому він заперечує проти позову та
просить суд відмовити у задоволенні
позовних вимог. Зазначений відзив
прийнятий судом до розгляду та
залучений до матеріалів справи.

04.08.2014р. через канцелярію суду
позивачем було подано клопотання про
відкладення розгляду справи.

Проте, присутній в судовому засіданні
представник позивача не наполягав на
даному клопотанні, просив залишити
його без розгляду та розглядати справу
по суті.

Згідно ч. 2 ст. 82 ГПК України, рішення
приймається господарським судом за
результатами оцінки доказів, поданих
сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Відповідно до ч. 1 статі 85 ГПК України,
прийняте рішення оголошується
господарським судом у судовому
засіданні після закінчення розгляду
справи.

В судовому засіданні 04.08.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд -

встановив:

05.03.2014р. між Публічним акціонерним
товариством «Державне акціонерне
товариство «Чорноморнафтогаз»
(позивач) та Приватним акціонерним
товариством «ПЛАСТ» (відповідач)
укладено договір про спільну
діяльність № 272-14, відповідно до умов
якого, сторони зобов'язалися спільно
діяти без створення юридичної особи
шляхом об'єднання своїх вкладів та
зусиль в сфері видобутку постачання і
транспортування нафти, газу і газового
конденсату для досягнення наступних
спільних господарських цілей:
кооперації і координації спільних
зусиль в здійсненні заходів щодо
геологічного вивчення нафтогазоносних
надр, дослідно-промислової та
промислової розробки родовищ нафти і
газу, видобутку та переробки нафти,
газу і газового конденсату, реалізації
газу, газового конденсату, а також з
метою об'єднання матеріальних,
фінансових, інтелектуальних та інших
ресурсів сторін, направлених на
використання передових технологічних
засобів, для інтенсифікації видобутку
і експлуатації родовищ, забезпечення
виконання вимог безпеки праці, охорони
надр і навколишнього середовища;
одержання прибутку.

Пунктом 2.2 договору № 272-14 передбачено,
що спільна діяльність сторін буде
здійснюватися відповідно до програми
спільної діяльності та бюджету
спільної діяльності, в яких сторони
визначатимуть детальний зміст,
порядок, строки та інші умови спільної
діяльності.

В п. 4.1 договору № 272-14 вказано, що для
досягнення цілей, що є предметом цього
договору спільної діяльності, учасники
роблять внески в спільну діяльність в
формі грошей, майна, прав користування
майном, професійних і інших знань,
навичок і умінь, а також ділової
репутації та ділових зв'язків.

Пунктом 4.2 договору № 272-14 встановлено,
що відповідач (сторона-1 за договором)
вносить у спільну діяльність грошовий
внесок; вартість внеску відповідача в
період дії даного договору на цілі
спільної діяльності складає 71 640 000,00
грн.

В п. 4.3 договору № 272-14 зазначено, що
позивач (сторона-2 за договором) вносить
у спільну діяльність право
користування об'єктами
Архангельського газового родовища -
виробничий комплекс «Блок-кондуктор-1»,
виробничий комплекс «Центральна
технологічна платформа-7», а також
право користування об'єктами
Стрілкового газового родовища;
вартість внеску позивача в період дії
даного договору на цілі спільної
діяльності складає 47 760 000,00 грн., з
урахуванням вартості свердловин.

Пунктами 4.4, 4.5 договору № 272-14
передбачено, що частка відповідача
складає 60% та частка позивача складає
40%.

Згідно з актом №1 від 05.03.2014р. про внески
в спільну діяльність до договору про
спільну діяльність від 05.03.2014р. № 272-14,
сторони внесли до спільної діяльності
наступні внески: відповідач вніс до
спільної діяльності грошові внески в
розмірі 71 640 000,00 грн., позивач вніс до
спільної діяльності право
користування об'єктами
Архангельського газового родовища:
виробничий комплекс «Блок-кондуктор-1»,
виробничий комплекс «Центральна
технологічна платформа-7» та об'єкти
Стрілкового газового родовища
вартістю 47 760 000,00 грн.

Як стверджує позивач у своїй позовній
заяві, договір про спільну діяльність
№ 272-14 підлягає визнанню недійсним
відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, у
зв'язку з тим, що цей договір укладений
з порушенням вимог ст. 5 Закону України
«Про управління об'єктами державної
власності» та положень Порядку
укладення державними підприємствами,
установами, організаціями, а також
господарськими товариствами, у
статутному капіталі яких частка
держави перевищує 50%, договорів про
спільну діяльність, договорів комісії,
доручення та управління майном,
затвердженого постановою КМУ від
11.04.2012р. № 296, оскільки його укладення
не було погоджено з Кабінетом
Міністрів України.

Проте, суд зазначає, що відповідні
обставини не можуть бути підставою для
визнання договору про спільну
діяльність № 272-14 від 05.03.2014р. недійсним
з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» від 21.09.2006р. № 185-V (далі -
Закон № 185-V), Кабінет Міністрів України
є суб'єктом управління, що визначає
об'єкти управління державної
власності, стосовно яких виконує
функції з управління, а також об'єкти
управління державної власності,
повноваження з управління якими
передаються іншим суб'єктам
управління, визначеним цим Законом.

Підпунктом «л» п.18 ч. 2 ст. 5 Закон № 185-V
передбачено, що здійснюючи управління
об'єктами державної власності, Кабінет
Міністрів України визначає порядок
укладення державними підприємствами,
установами, організаціями, а також:
господарськими товариствами, у
статутному капіталі яких частка
держави перевищує 50%, договорів про
спільну діяльність, договорів комісії,
доручення та управління майном.

Відповідно до п. 1 Порядку укладення
державними підприємствами, установами,
організаціями, а також господарськими
товариствами, у статутному капіталі
яких частка держави перевищує 50%,
договорів про спільну діяльність,
договорів комісії, доручення та
управління майном, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 11.04.2012р. № 296, (далі - Порядок № 296),
цей Порядок визначає механізм
укладення державними підприємствами,
установами, організаціями, а також
господарськими товариствами, у
статутному капіталі яких частка
держави перевищує 50 відсотків,
договорів про спільну діяльність,
договорів комісії, доручення та
управління майном.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 25 травня 1998 року № 747 (далі -
Постанова № 747) утворено Національну
акціонерну компанію «Нафтогаз
України» у формі відкритого
акціонерного товариства.

Згідно з додатком 1 «Перелік державних
підприємств, на базі яких утворюються
державні акціонерні товариства, 100
відсотків акцій яких передаються до
статутного фонду Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» до Постанови № 747, 100% акцій
позивача передані до статутного
капіталу НАК «Нафтогаз України».

Частиною 1 ст. 79 ГК України визначено, що
господарськими товариствами
визнаються підприємства або інші
суб'єкти господарювання, створені
юридичними особами та/або громадянами
шляхом об'єднання їх майна і участі в
підприємницькій діяльності товариства
з метою одержання прибутку. У випадках,
передбачених цим Кодексом,
господарське товариство може діяти у
складі одного учасника.

Згідно з ч. 1 ст. 167 ГК України,
корпоративні права - це права особи,
частка якої визначається у статутному
капіталі (майні) господарської
організації, що включають
правомочності на участь цієї особи в
управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
акціонерні товариства» визначено, що
корпоративні права - це сукупність
майнових і немайнових прав акціонера -
власника акцій товариства, які
випливають з права власності на акції,
що включають право на участь в
управлінні акціонерним товариством,
отримання дивідендів та активів
акціонерного товариства у разі його
ліквідації відповідно до закону, а
також інші права та правомочності,
передбачені законом чи статутними
документами.

Відповідно до ст. 172 ГК України
відносини, пов'язані з управлінням
корпоративними правами держави,
регулюються Законом України «Про
управління об'єктами державної
власності», іншими законами України та
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них.

В ст. 3 Закону України «Про управління
об'єктами державної власності»
визначено, що об'єктами управління
державної власності є, зокрема,
корпоративні права, що належать
державі у статутних капіталах
господарських організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 ГК України, сума
вкладів засновників та учасників
господарського товариства становить
статутний капітал товариства.

Отже, зі змісту вищезазначених норм
чинного законодавства вбачається, що
господарське товариство вважається
таким, у статутному капіталі якого є
корпоративні права держави, лише у
випадку якщо держава є акціонером
(учасником) такого товариства та їй
належать акції (частка) у статутному
капіталі цього господарського
товариства.

Частиною 2 ст. 80 ГК України встановлено,
що акціонерним товариством є
господарське товариство, яке має
статутний капітал, поділений на
визначену кількість акцій однакової
номінальної вартості, і несе
відповідальність за зобов'язаннями
тільки майном товариства, а акціонери
несуть ризик збитків, пов'язаних із
діяльністю товариства, в межах
вартості належних їм акцій.

Згідно зі ст. 152 ЦК України, ст. 3 Закону
України «Про акціонерні товариства»,
акціонерне товариство - це
господарське товариство, статутний
капітал якого поділено на визначену
кількість часток однакової
номінальної вартості, корпоративні
права за якими посвідчуються акціями.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про
цінні папери та фондовий ринок»
визначено, що акція - це іменний цінний
папір, який посвідчує майнові права
його власника (акціонера), що
стосуються акціонерного товариства,
включаючи право на отримання частини
прибутку акціонерного товариства у
вигляді дивідендів та право на
отримання частини майна акціонерного
товариства у разі його ліквідації,
право на управління акціонерним
товариством, а також немайнові права,
передбачені Цивільним кодексом
України та законом, що регулює питання
створення, діяльності та припинення
акціонерних товариств.

Частиною 7 ст. 6 Закону України «Про
цінні папери та фондовий ринок»
передбачено, що прості акції надають їх
власникам право на отримання частини
прибутку акціонерного товариства у
вигляді дивідендів, на участь в
управлінні акціонерним товариством, на
отримання частини майна акціонерного
товариства у разі його ліквідації та
інші права, передбачені законом, що
регулює питання створення, діяльності
та припинення акціонерних товариств.
Прості акції надають їх власникам
однакові права.

Відповідно до ст. 85 ГК України, ч. 1 ст. 115
ЦК України, господарське товариство є
власником: майна, переданого йому у
власність засновниками і учасниками як
внески (вклад до статутного капіталу);
продукції, виробленої в результаті
господарської діяльності товариства;
доходів, одержаних від господарської
діяльності товариства; іншого майна,
набутого товариством на підставах, не
заборонених законом.

Статтею 155 ЦК України встановлено, що
статутний капітал акціонерного
товариства утворюється з вартості
вкладів акціонерів, внесених внаслідок
придбання ними акцій.

З аналізу вищезазначених норм Законів
вбачається, що акціонерне товариство,
як суб'єкт господарювання, утворюється
на майновій основі, що складається з
вкладів акціонерів у його статутний
капітал, а відтак таке майно належить
самому акціонерному товариству на
праві власності. Засновники
акціонерного товариства з моменту
передачі товариству майнових внесків
перестають бути власниками майна, що
становить їх внески, здобуваючи у
власність замість цього майна акції,
емітовані товариством, та відповідно
корпоративні права щодо цього
товариства.

Відповідно до п.п. 27, 28, 29 Статуту
Публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України», майно компанії
складається з основних засобів,
обігових коштів, акцій (часток, паїв) у
статутному (складеному) капіталі
господарських товариств, а також інших
активів, відображених у його
бухгалтерському балансі компанії.
Майно компанії формується за рахунок: 1)
майна, переданого засновником; 2)
кредитів, позик; 3) доходів, отриманих у
результаті провадження господарської
діяльності; 4) дивідендів за акціями,
які належать компанії; 5) продукції,
виробленої компанією у результаті
провадження господарської діяльності;
6) коштів, майнових і немайнових прав,
цінних паперів, іншого майна, що
надходять від оплати акцій; 7) доходів,
отриманих від реалізації цінних
паперів; 8) надходжень від провадження
господарської діяльності дочірніх
підприємств; 9) іншого майна, набутого
на законних підставах. Здійснюючи
право власності, компанія володіє,
користується та розпоряджається
належним їй майном і вчиняє стосовно
нього будь-які дії, що не суперечать
закону та меті діяльності компанії.

В п. 30 Статуту НАК «Нафтогаз України»
зазначено, що компанія використовує
державне майно, що не підлягає
приватизації, відповідно до
законодавства. Майно, що є державною
власністю і надане НАК «Нафтогаз
України» у користування, включається
до її активів.

Таким чином, оскільки НАК «Нафтогаз
України» є акціонерним товариством, в
якому 100% акцій товариства у державній
власності, то держава, набувши
корпоративні права, має право брати
участь в управлінні НАК «Нафтогаз
України» та отримання дивідендів від
його діяльності, однак, при цьому
власником майна, яке передано до
статутного капіталу НАК «Нафтогаз
України», є остання, а не держава, окрім
майна, яке передано державою у
користування і не увійшло до
статутного капіталу товариства.

Аналогічна правова позиція також
відображена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від 31
січня 2007 року у справі №3/151 (к/с №7309/06).

Окрім цього, акціонерне товариство за
своєю організаційно-правовою формою не
може бути одночасно і акціонерним
товариством, і державним підприємством
(установою, організацією), адже чинним
законодавством України для кожного з
цих форм підприємств визначені свої
індивідуальні ознаки. Виходячи з того,
що позивач є публічним акціонерним
товариством слідує, що він не є
державним підприємством, установою або
організацією, оскільки не має ознак,
встановлених в ст. 73 ГК України.

Згідно з п. 7.1 Статуту позивача,
акціонером товариства є Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України». Акціонеру товариства
належить 100% акцій.

Статутний капітал товариства
становить 376 515 500 грн. часток,
корпоративні права за якими
посвідчуються простими іменними
акціями номінальною вартістю 1 гривня
кожна. (п.п. 5.1, 6.1 Статуту позивача).

Таким чином, майно, що увійшло до
статутного капіталу позивача, а також
майно, яке придбане, виготовлене та
отримане ним з інших джерел є власністю
позивача, а НАК «Нафтогаз України» в
свою чергу належать лише акції
(корпоративні права) у статутному
капіталі Позивача.

При цьому, корпоративні права відносно
позивача належать саме НАК «Нафтогаз
України», а не державі, оскільки як вже
було зазначено вище, згідно з додатком 1
до Постанови № 747 100% акцій позивача
передані державою до статутного
капіталу НАК «Нафтогаз України» та є
власністю останньої.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов
висновку, що у статутному капіталі
позивача наявні корпоративні права
виключно НАК «Нафтогаз України», а
відтак позивач не є господарською
організацію чи товариством, у
статутному капіталі якої є
корпоративні права держави, тому на
позивача не поширюється дія Закону
України «Про управління об'єктами
державної власності» та Порядку № 296.

Відтак, доводи позивача про те, що
спірний договір про спільну діяльність
№ 272-14 підлягає погодженню Кабінетом
Міністрів України є безпідставними та
не ґрунтуються на матеріалах справи і
нормах чинного законодавства.

Враховуючи викладене, судом
встановлено, що позивач не зобов'язаний
погоджувати з Кабінетом Міністрів
України укладання спірного договору
про спільну діяльність або змін до
нього.

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного
Кодексу України, підставою недійсності
правочину є недотримання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою,
п'ятою-шостою статті 203 цього Кодексу.
Також, вказаною статтею встановлено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного Кодексу України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29.05.2013р. №11
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
визначено, що вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на це, суд прийшов до висновку,
що позивачем відповідно до ст. 33 ГПК
України не доведено, що договір про
спільну діяльність № 272-14 від 05.03.2014р.
укладений з порушенням норм чинного
законодавства України, у зв'язку з чим
підстави для визнання його недійсним
відсутні, а відтак, позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір при відмові в задоволенні
позову покладається на позивача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 44, 49, 82-84 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд,-

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

Дата підписання повного тексту
рішення:12.08.2014р.

Суддя
Щоткін О.В.