ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2014 р.Справа № 922/2726/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сандора", с.
Миколаївське до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Лікон-Трейд", м. Харків, Третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Карпос", м. Харків.
про стягнення коштів в розмірі 463024,80
грн. за участю представників сторін:

Представник позивача - Лемента Я.О., дов.
№ 10-05-1727 від 19.08.2013р.;

Представник відповідача - не з"явився.

Третя особа - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сандора", с.
Миколаївське, звернувся до
господарського суду з позовом до
відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лікон-Трейд", м.
Харків, в якому просить суд стягнути на
свою користь заборгованість в розмірі
463024,80 грн., яка виникла внаслідок
неналежного виконання відповідачем
своїх зобов"язань за договором
поставки від 15.04.2009р.

Ухвалою господарського суду від
04.07.2014р. прийнято вказану позовну заяву
до розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її до розгляду у
відкритому судовому засіданні на
04.08.2014р. о 10:45 год.

Ухвалою господарського суду від
04.08.2014р. залучено до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Товариство з
обмеженою відповідальністю "Карпос", м.
Харків. Розгляд справи відкладено на
21.08.2014р. об 11:15 год.

У призначеному судовому засіданні
21.08.2014р. представник позивача позов
підтримав, наполягав на його
задоволенні. Через канцелярію суду
надав додаткові докази по справі (вх. №
29236), які судом долучені до матеріалів
справи.

Представник відповідача в судове
засідання 21.08.2014р. не з"явився, про
розгляд справи господарським судом
повідомлений належним чином, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
повідомлення про отримання
відповідачем ухвал господарського
суду.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, не скористався, процесуальне
право на участь у судовому засіданні не
реалізував.

Представник третьої особи в судове
засідання 21.08.2014р. не з"явився, про
причину неявки суд не повідомив, вимог
ухвали суду від 04.08.2014р. не виконав.

Представник позивача, присутній в
судовому засіданні 21.08.2014р., пояснив, що
ним надані всі необхідні докази для
розгляду справи докази та вважає за
можливе розглянути справу по суті в
даному судовому засіданні без участі
представників відповідача та третьої
особи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
ратифікованою Верховною Радою України
( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР
), кожній особі гарантовано право на
справедливий і відкритий розгляд при
визначенні її громадських прав і
обов'язків впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
представника позивача, судом
встановлено наступне:

15.04.2009р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Карпос" (покупець,
третя особа) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сандора"
(постачальник) було укладено Договір
поставки № S-11-1172, згідно п. 1.1. якого
постачальник зобов'язався в порядку та
строки, встановлені даним договором,
передати у власність покупцю товар, у
визначеній кількості, відповідної
якості та за узгодженою ціною, а
покупець зобов'язався прийняти товар
та оплатити його на умовах, визначених
даним договором.

27.02.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сандора" (позивачем),
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Карпос" (третя особа)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Лікон-Трейд"
(відповідачем) було укладено договір
про заміну сторони у Договорі поставки
№ S-11-1172 від 15.04.2009р.

Ціна на поставлений товар за договором,
відповідно до п. 5.1., є договірною та
вказується в накладних на кожну партію
товару та може бути змінена виключно за
згодою сторін.

Відповідно до п. 5.4 договору поставки, з
урахуванням протоколу розбіжностей, а
також видаткових накладних на
продукцію, оплата за продукцію
здійснюється протягом 30 календарних
днів з моменту поставки товару, шляхом
перерахування грошових коштів на
банківський рахунок постачальника.

Згідно з п. 7.2. договору поставки, за
несвоєчасну оплату продукції покупець
сплачує постачальнику пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ з
простроченої суми за кожний день
прострочення оплати.

Відповідно до п. 1 вищевказаного
Договору про заміну сторони, всі права
та обов'язки сторони покупця в Договорі
поставки № S-11-1172 від 15.04.2009р. після
набрання чинності цього Договору про
заміну сторони - переходять від
первинного покупця (ТОВ "Карпос") до
нового покупця (ТОВ "Лікон-Трейд").

Згідно п. 1.4., Договір про заміну сторони
набирає чинності з 01 січня 2013р.

Відповідно до пп. 1.5. Договору про
заміну сторони, на момент підписання
цього договору, первинний покупець та
постачальник підтверджують, що
заборгованість первинного покупця за
поставленій товар у рамках договору
поставки складає 284569,05 грн. Новий
покупець підтверджує, що з моменту
набрання чинності цього договору до
нього переходить обов'язок щодо сплати
постачальнику вищенаведеної
заборгованості.

Заборгованість у розмірі 284569,05 грн., в
рамках даного договору, перед
постачальником відповідачем погашена.

Як свідчать матеріали справи, за період
з 06.04.2013р. по 19.09.2013р. позивачем було
поставлено відповідачу товар на
загальну суму 467138,28 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи видатковими накладними.

Однак, в порушення умов договору
поставки, відповідач частково
розрахувався за поставлений товар в
сумі 33283,41 грн.

Враховуючи несплату відповідачем суми
заборгованості за поставлений товар за
договором поставки в розмірі 433854,87 грн.,
відповідач, за прострочення виконання
зобов"язання за договором поставки,
нарахував відповідачу пеню, яка, станом
на 09.06.2014р., становить 29169,93 грн.

Так, на момент подання позовної заяви
розмір заборгованості відповідача за
поставлений товар за договором
поставки від 15.04.2009р., становить 463024,80
грн., що підтверджується підписаним
сторонами актом звірки
взаєморозрахунків за період з 06.04.2013р.
по 19.09.2013р.

На час розгляду справи, матеріали
справи не містять доказів сплати
відповідачем зазначеної суми
заборгованості в добровільному
порядку.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 Господарського
кодексу України та ст. 509 Цивільного
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст.6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв діловою
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179
Господарського кодексу України,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу
України, частиною 2 статті 20
Господарського кодексу України, одним
із способів захисту права є примусове
виконання обов'язку в натурі
(присудження до виконання обов'язку в
натурі).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно статті 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений іншій строк оплати
товару.

Так, відповідно до наданих до
матеріалів справи видаткових
накладних відповідач (покупець) за
період з 06.04.2013р. по 19.09.2013р. отримав
товар на загальну суму 467138,28 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи видатковими накладними. Проте,
всупереч вимогам договору поставки від
15.04.2009р., свої зобов"язання щодо
своєчасної оплати за отриманий товар
виконав не в повному обсязі та не надав
суду доказів на підтверження оплати
суми боргу в розмірі 433854,87 грн.

Відповідно до ст. 520 Цивільного кодексу
України, боржник в зобов"язанні може
бути замінений іншою особою
(переведення боргу) лише за згодою
кредитора.

Так, відповідно до матеріалів справи, в
зв"язку з укладенням між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Сандора"
(позивачем), Товариством з обмеженою
відповідальністю "Карпос" (третя особа)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Лікон-Трейд"
(відповідачем) договору про заміну
сторони у Договорі поставки № S-11-1172 від
15.04.2009р. всі права та обов'язки сторони
покупця в Договорі поставки № S-11-1172 від
15.04.2009р. після набрання чинності цього
Договору про заміну сторони -
переходять від первинного покупця (ТОВ
"Карпос") до нового покупця (ТОВ
"Лікон-Трейд").

Отже, враховуючи вищевикладене,
відповідач - ТОВ "Лікон-Трейд",
визнається судом таким, що прострочив
виконання зобов'язання з оплати товару
за договором поставки від 15.04.2009р.

Відповідно статей 55 Конституції
України, статей 15, 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
сторони користуються рівними
процесуальними правами. Сторони мають
право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526
Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 198
Господарського кодексу України,
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і у встановлений строк
відповідно до умов і порядку
укладеного між сторонами договору та
згідно з вимогами закону, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, приймаючи до уваги
викладені обставини, та враховуючи те,
що відповідач не надав суду жодного
документу, який би спростовував
позовні вимоги, суд визнає вимогу
позивача щодо стягнення з відповідача
433854,87 грн. заборгованості за договором
поставки від 15.04.2009р., належно
обґрунтованою, доведеною матеріалами
справи та такою, що підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 230, 231
Господарського кодексу України,
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання. Законом щодо окремих
видів зобов'язань може бути визначений
розмір штрафних санкцій, зміна якого за
погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 Цивільного
кодексу України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Згідно з п. 7.2. договору поставки, за
несвоєчасну оплату продукції покупець
сплачує постачальнику пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ з
простроченої суми за кожний день
прострочення оплати.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського
кодексу України прямо зазначається, що
пеня за прострочку платежу
встановлюється за згодою сторін
господарських договорів, але її розмір
не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Враховуючи невиконання відповідачем
взятих на себе зобов"язань за договором
поставки від 15.04.2009р., позивач нарахував
відповідачеві пеню, яка, станом на
09.06.2014р., складає 29169,93 грн., розрахунок
якої перевірено судом.

Наведені законодавчі приписи та
установлені фактичні дані, зокрема й
щодо вини в невиконанні взятих на себе
зобов'язань по сплаті грошових коштів у
строк, встановлений договором, дають
підстави для висновку суду про
правомірність нарахування позивачем
пені в розмірі 29169,93 грн.

Як визначено у Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 року "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд вважає
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сандора"
обгрунтованими, доведеними
матеріалами справи та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати в даній справі покладаються на
відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 55
Конституції України; ст.ст. 3, 509, 520, 526,
530, 548, 549, 610, 611, 625, 629, 692, 712 Цивільного
кодексу України; ст. ст. 193, 198, 225, 230, 231, 232,
343 Господарського кодексу України; ст.
ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 65, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лікон-Трейд" (61052,
м.Харків, вул.Малиновського, буд. 3; ; р/р 3067 в ХФ ПАТ
"Укрексімбанк", МФО 351618) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сандора" (57262,
Миколаївська область, Жовтневий район,
с.Миколаївське; ; р/р
5300 в АТ "УкрСиббанк" м.Харків, МФО
351005) - суму заборгованості в загальному
розмірі 463024,80 грн., з яких: 433854,87 грн.
основного боргу, 29169,93 грн. пені; а також
9260,50 грн. витрат з оплати судового
збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 22.08.2014 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2726/14