м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Рада - 2"
ДоКиївського міського територіального
відділення Антимонопольного комітету
України Прозупинення дії
рішення та визнання рішення недійсним
Суддя Блажівська О.Є.

Представники сторін:

Від позивача - Калашнюк О.С. за дов. б/н
від 31.12.2013 року до 31.12.2014 року.

Від відповідача - Клюсова Т.М. за дов. №
13 від 13.03.2014 року до 31.12.2014 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Рада - 2" звернулось
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Київського міського
територіального відділення
Антимонопольного комітету України про
зупинення дії рішення та визнання
рішення недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.06.2014 року порушено
провадження по справі № 910/11516/14,
розгляд справи призначено на 06.08.2014
року.

06.08.2014 року представники позивача та
відповідача у судове засідання
з'явився.

Судом оголошено про перехід розгляду
справи по суті.

Представник позивача надав суду усні
пояснення по суті позовних вимог, позов
підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача надав суду
усні пояснення по суті відзиву на
позовну заяву, поти позову заперечив у
повному обсязі.

Представник позивача надав суду
клопотання про продовження строку
розгляду справи.

Клопотання про продовження строку
розгляду справи судом задоволено.

В зв'язку з необхідністю витребування
документів по справі, відповідно до ст.
77 ГПК України, судом оголошено перерву
до 13.08.2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва 06.08.2014 року строк розгляду справи
в порядку ст. 69 ГПК продовжено на 15 днів.

13.08.2014 року представники позивача та
відповідача у судове засідання
з'явились.

Представник відповідача надав суду
усні пояснення по суті справи, проти
позову заперечив у повному обсязі.

Представник позивача надав суду усні
пояснення по суті справи, позов
підтримав у повному обсязі.

Суд оголошує перерву для дослідження
матеріалів справи.

Після перерви суд продовжує розгляд
справи.

Представник відповідача надав суду
усні пояснення по справі.

Відповідно до вимог ст.81-1 ГПК України
в судових засіданнях складені
протоколи, які долучено до матеріалів
справи.

В судовому засіданні 13.08.2014 р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у відповідності до ст.
85 ГПК України.

В судовому засіданні суд повідомив
сторони про порядок отримання повного
тексту рішення відповідно до вимог ст.
87 ГПК України.

Розглянувши надані документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням адміністративної колегії
Київського міського територіального
відділення Антимонопольного комітету
України від 24.04.2014 № 36/01-р/к у справі №
13-01/02.14 вирішено: визнати що Товариство
з обмеженою відповідальністю "Рада 2"
(ідентифікаційний код 32070519) протягом
періоду з 01.04.2012 року по 30.01.2014 року
займало монопольне (домінуюче)
становище на ринку надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій в межах
будинку за адресою: АДРЕСА_1, який
знаходиться на утриманні та
обслуговуванні товариства з обмеженою
відповідальністю "Рада 2", з часткою 100%,
оскільки на цьому ринку у нього немає
жодного конкурента; визнано дії
товариства з обмеженою
відповідальністю "Рада
2"(ідентифікаційний код 32070519), які
полягають у нарахуванні власникам
(наймачам) квартир у будинку АДРЕСА_1
плати за надані послуги з утримання
будинку і споруд та прибудинкової
території за тарифом, який не
встановлено розпорядженням
виконавчого органу Київської міської
ради (Київською міською державною
адміністрацією) для будинку,
порушенням законодавства про захист
економічної конкуренції, передбаченим
п. 2 ст. 50 та ч. 1 ст. 13 Закону України "Про
захист економічної конкуренції", у
вигляді зловживання антимонопольним
(домінуючим) становищем на ринку
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій в
межах будинку за адресою: АДРЕСА_1, який
знаходиться на утриманні та
обслуговуванні товариства, що може
призвести до ущемлення інтересів
споживачів, яке було б неможливим за
умов існування значної конкуренції на
цьому ринку та за вказане порушення
накладено штраф у розмірі 68000, 00 грн. і
зобов'язано товариство з обмеженою
відповідальністю "Рада 2" припинити
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції.

Відповідно позовної заяви позивач
зазначає, що оскаржуване рішення
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а відтак, на думку позивача, є
недійсним, зокрема, позивач зазначає,
що 17 лютого 2014 року ним було отримано
лист № 26-01/445 від 13.02.2014 року з
розпорядженням Адміністративної
колегії Київського міського
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
від13.02.2014 року № 16/01-рп/к про початок
розгляду справи №13-01/02.14 за ознаками
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції Товариством з
обмеженою відповідальністю "Рада-2"
(ідентифікаційний код 32590026).

Однак, враховуючи те, що найменуванням
позивача є Товариство з обмеженою
відповідальністю "Рада 2" та має інший
ідентифікаційний код - 32070519, а тому
дійшов висновку що зазначена справа
розглядається АМК України щодо іншої
юридичної особи.

Так відповідно до даних Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців за
ідентифікаційним кодом 32590026
зареєстроване Товариство з обмеженою
відповідальністю "Рада 6".

Згодом позивач зазначає, що отримав
лист від 08.04.2014 року № 26-01/1132 з поданням
з попередніми висновками у справі №
13-01/02.14 вже щодо позивача - Товариства з
обмеженою відповідальнісю "Рада 2"
(ідентифікаційний код 32070519), а згодом
отримало і оскаржуване рішення АМК
України від 24.04.2014 року у справі №
13-01/02.14.

На думку позивача, оскаржуване рішення
АМК України без винесення відповідного
розпорядження про початок розгляду
справи про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції саме
позивачем, або ж без прийняття
розпорядження про заміну відповідача
або про залучення позивача до участі у
справі як співвідповідача, та без
повідомлення про це позивача, прийняте
з порушенням Тимчасових правил
розгляду справ про порушення
антимонопольного законодавства та з
порушенням принципу законності,
передбаченого ст. 4 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України". Та
крім того, позивач зазначає, що
оскаржуване рішення є необгрунтованим
та недоведеним та прийняте з неповним
з'ясуванням всіх обставин, які мають
значення для справи, а відтак позивач
просить зупинити дію оскаржуваного
рішення та визнати його недійсними.

Відповідач проти позову заперечує, з
підстави викладених у відзиві на
позовну заяву, які зводяться до
наступного.

У розпорядженні адміністративної
колегії Відділення від 13.02.2014 № 16/01- рп/к
було допущено описку, а саме: замість
слів та цифр «Товариство з обмеженою
відповідальністю «Рада 2»
(ідентифікаційний код 32070519)» зазначені
слова та цифри «Товариство з обмеженою
відповідальністю «Рада-2»
(ідентифікаційний код 32590026). У зв'язку з
чим, розпорядженням адміністративної
колегії Відділення від 14.03.2014 № 25/01-рп/к
у зазначених документах було
виправлено описку, яке супровідним
листом від 17.03.2014 року № 26-01/769 було
надіслано адресу позивача.

Також відповідач зазначає, що
оспорюване рішення є обґрунтованим,
відповідає вимогам чинного
законодавства та не суперечить
процесуальним правилам встановленим
Законом України «Про захист
економічної конкуренції, а доводи
Позивача є безпідставними, такими, що
ґрунтуються на невірному тлумаченні
законодавства про захист економічної
конкуренції, тому просить в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, суд вважає, що
позовні вимоги є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню, з
наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
(надалі - ГПК України) доказами у справі
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу, господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 1 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України"
Антимонопольний комітет України є
державним органом із спеціальним
статусом, метою діяльності якого є
забезпечення державного захисту
конкуренції у підприємницькій
діяльності та у сфері державних
закупівель. Особливості спеціального
статусу Антимонопольного комітету
України обумовлюються його завданнями
та повноваженнями, в тому числі роллю у
формуванні конкурентної політики, та
визначаються цим Законом, іншими
актами законодавства і полягають,
зокрема, в особливому порядку
призначення та звільнення Голови
Антимонопольного комітету України,
його заступників, державних
уповноважених Антимонопольного
комітету України, голів територіальних
відділень Антимонопольного комітету
України, у спеціальних процесуальних
засадах діяльності Антимонопольного
комітету України, наданні соціальних
гарантій, охороні особистих і майнових
прав працівників Антимонопольного
комітету України на рівні з
працівниками правоохоронних органів, в
умовах оплати праці.

Приписами ст. 4 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України"
визначено, що Антимонопольний комітет
України будує свою діяльність на
принципах: законності; гласності;
захисту конкуренції на засадах
рівності фізичних та юридичних осіб
перед законом та пріоритету прав
споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 цього Закону
розпорядження, рішення та вимоги
органу Антимонопольного комітету
України, голови територіального
відділення Антимонопольного комітету
України, вимоги уповноважених ними
працівників Антимонопольного комітету
України, його територіального
відділення в межах їх компетенції є
обов'язковими для виконання у
визначені ними строки, якщо інше не
передбачено законом.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України"
визначено, що у сфері здійснення
контролю за дотриманням законодавства
про захист економічної конкуренції
Антимонопольний комітет України має
повноваження, в тому числі, розглядати
заяви і справи про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції та проводити
розслідування за цими заявами і
справами; приймати передбачені
законодавством про захист економічної
конкуренції розпорядження та рішення
за заявами і справами, перевіряти та
переглядати рішення у справах,
надавати висновки щодо кваліфікації
дій відповідно до законодавства про
захист економічної конкуренції;
перевіряти суб'єкти господарювання,
об'єднання, органи влади, органи
місцевого самоврядування, органи
адміністративно-господарського
управління та контролю щодо дотримання
ними вимог законодавства про захист
економічної конкуренції та під час
проведення розслідувань за заявами і
справами про порушення законодавства
про захист економічної конкуренції;при
розгляді заяв і справ про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції, проведенні перевірки та в
інших передбачених законом випадках
вимагати від суб'єктів господарювання,
об'єднань, органів влади, органів
місцевого самоврядування, органів
адміністративно-господарського
управління та контролю, їх посадових
осіб і працівників, інших фізичних та
юридичних осіб інформацію, в тому числі
з обмеженим доступом тощо.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України"
Антимонопольний комітет України
здійснює свою діяльність відповідно до
Конституції України, законів України
"Про захист економічної конкуренції",
"Про захист від недобросовісної
конкуренції", цього Закону, інших
законів та нормативно-правових актів,
прийнятих відповідно до цих законів.

Частиною 1 статті 48 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
визначено, що за результатами розгляду
справ про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції органи
Антимонопольного комітету України
приймають рішення, в тому числі про
визнання вчинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції; накладення штрафу тощо.

Пунктом 11 Положення про територіальне
відділення Антимонопольного комітету
України, затвердженого розпорядженням
Комітету від 23 лютого 2001 р. № 32-р,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 30 березня 2001 року за №
129/5482 передбачено, що діяльність щодо
виявлення, попередження та припинення
порушень законодавства про захист
економічної конкуренції здійснюється
територіальним відділенням з
додержанням процесуальних засад,
визначених законодавчими актами
України, а також Правил розгляду заяв і
справ про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції, що
затверджуються Комітетом.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
розгляд справ про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції починається з прийняттям
розпорядження про початок розгляду
справи та закінчується прийняттям
рішення у справі.

Частиною 1 статті 48 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
визначено, що за результатами розгляду
справ про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції органи
Антимонопольного комітету України
приймають рішення, в тому числі про
визнання вчинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції; накладення штрафу тощо.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 50 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" зловживання монопольним
(домінуючим) становищем є порушенням
законодавства про захист економічної
конкуренції.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
суб'єкт господарювання займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку товару, якщо: на цьому ринку у
нього немає жодного конкурента; не
зазнає значної конкуренції внаслідок
обмеженості можливостей доступу інших
суб'єктів господарювання щодо
закупівлі сировини, матеріалів та
збуту товарів, наявності бар'єрів для
доступу на ринок інших суб'єктів
господарювання, наявності пільг чи
інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається
становище суб'єкта господарювання,
частка якого на ринку товару перевищує
35 відсотків, якщо він не доведе, що
зазнає значної конкуренції.

Монопольним (домінуючим) також може
бути визнане становище суб'єкта
господарювання, якщо його частка на
ринку товару становить 35 або менше
відсотків, але він не зазнає значної
конкуренції, зокрема внаслідок
порівняно невеликого розміру часток
ринку, які належать конкурентам.

Вважається, що кожен із двох чи більше
суб'єктів господарювання займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку товару, якщо стосовно певного
виду товару між ними немає конкуренції
або є незначна конкуренція і щодо них,
разом узятих, виконується одна з умов,
передбачених частиною першою цієї
статті.

Монопольним (домінуючим) вважається
також становище кожного з кількох
суб'єктів господарювання, якщо
стосовно них виконуються такі умови:
сукупна частка не більше ніж трьох
суб'єктів господарювання, яким на
одному ринку належать найбільші частки
на ринку, перевищує 50 відсотків;
сукупна частка не більше ніж п'яти
суб'єктів господарювання, яким на
одному ринку належать найбільші частки
на ринку, перевищує 70 відсотків -і при
цьому вони не доведуть, що стосовно них
не виконуються умови частини четвертої
цієї статті.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про
захист економічної конкуренції",
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку є дії чи
бездіяльність суб'єкта господарювання,
який займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку, що призвели або
можуть призвести до недопущення,
усунення чи обмеження конкуренції, або
ущемлення інтересів інших суб'єктів
господарювання чи споживачів, які були
б неможливими за умов існування
значної конкуренції на ринку.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України
"Про захист економічної конкуренції",
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку, зокрема,
визнається:

1) встановлення таких цін чи інших умов
придбання або реалізації товару, які
неможливо було б встановити за умов
існування значної конкуренції на
ринку;

2) застосування різних цін чи різних
інших умов до рівнозначних угод з
суб'єктами господарювання, продавцями
чи покупцями без об'єктивно
виправданих на те причин;

3) обумовлення укладання угод
прийняттям суб'єктом господарювання
додаткових зобов'язань, які за своєю
природою або згідно з торговими та
іншими чесними звичаями у
підприємницькій діяльності не
стосуються предмета договору;

4) обмеження виробництва, ринків або
технічного розвитку, що завдало чи може
завдати шкоди іншим суб'єктам
господарювання, покупцям, продавцям;

5) часткова або повна відмова від
придбання або реалізації товару за
відсутності альтернативних джерел
реалізації чи придбання;

6) суттєве обмеження
конкурентоспроможності інших
суб'єктів господарювання на ринку без
об'єктивно виправданих на те причин;

7) створення перешкод доступу на ринок
(виходу з ринку) чи усунення з ринку
продавців, покупців, інших суб'єктів
господарювання.

Для виявлення ознак монопольного
становища відповідно до п. 2 Методики
визначення монопольного (домінуючого)
становища суб'єктів господарювання на
ринку, затвердженої Розпорядженням
Антимонопольного комітету України від
5 березня 2002 року № 49-р, Антимонопольний
комітет України проводить наступні
дії:

- встановлює об'єкти аналізу щодо
визначення монопольного (домінуючого)
становища, а саме суб'єкта
господарювання (групи суб'єктів
господарювання), конкретний товар
(продукцію, роботи, послуги), який
випускається, постачається,
продається, придбавається
(споживається, використовується) цим
(цими) суб'єктом (суб'єктами)
господарювання;

- складає перелік товарів (робіт,
послуг), щодо яких має визначатися
монопольне (домінуюче) становище
суб'єкта господарювання і які мають
ознаки одного товару, товарної групи;

- складає перелік основних продавців
(постачальників, виробників), покупців
(споживачів) товарів (товарних груп);

- визначає товарні межі ринку;

- визначає територіальні (географічні)
межі ринку;

- встановлює проміжок часу, стосовно
якого має визначатися становище
суб'єктів господарювання на ринку -
визначає часові межі ринку;

- визначає обсяги товару, який
обертається на ринку;

- розраховує частки суб'єктів
господарювання на ринку;

- складає перелік продавців
(постачальників, виробників), покупців
(споживачів) товару (товарної групи) -
потенційних конкурентів, покупців, які
можуть продавати (постачати,
виробляти), придбавати (споживати,
використовувати) той самий або/та
аналогічний товар (товарну групу) на
ринку;

- визначає бар'єри вступу на ринок та
виходу з ринку для суб'єктів
господарювання, які продають
(постачають, виробляють), придбавають
(споживають, використовують) або можуть
продавати (постачати, виробляти),
придбавати (споживати,
використовувати) той самий або/та
аналогічний товар (товарну групу) на
ринку.

Відповідно п.5.1 Методики, товарні межі
ринку визначаються шляхом формування
групи взаємозамінних товарів (товарних
груп), у межах якої споживач за
звичайних умов може легко перейти від
споживання одного товару до споживання
іншого. Формування групи
взаємозамінних товарів (товарних груп)
здійснюється із переліку товарів, які
мають для продавців (постачальників,
виробників), покупців (споживачів,
користувачів) ознаки одного (подібного,
аналогічного) товару (товарної групи),
за показниками взаємозамінності, якими
зокрема є: подібність призначення,
споживчих властивостей, умов
використання тощо; подібність
фізичних, технічних, експлуатаційних
властивостей і характеристик, якісних
показників тощо; наявність спільної
групи споживачів товару (товарної
групи); відсутність суттєвої різниці в
цінах; взаємозамінність товарів
(товарної групи) з точки зору їх
виробництва, тобто здатності
виробників запропонувати нові товари
на заміну існуючих. У процесі
визначення товарних меж ринку
попередньо визначена група
взаємозамінних товарів (товарних груп)
може бути поділена на декілька підгруп
або приєднана до іншої групи.

Відповідно п. 5.2 Методики, при
проведенні дослідження необхідно
враховувати, що взаємозамінні товари
належать до групи однорідних товарів
(товарних груп), які розглядаються
споживачем як один і той же товар
(товарна група), і які можуть бути
стандартизовані або диференційовані.

Згідно п. 6.1. Методики, територіальні
(географічні) межі ринку певного товару
(товарної групи) визначаються шляхом
установлення мінімальної території, за
межами якої з точки зору споживача
придбання товарів (товарної групи), що
належать до групи взаємозамінних
товарів (товарної групи), є неможливим
або недоцільним. При цьому, зокрема,
можуть враховуватися: фізичні і
технічні характеристики товару
(товарної групи); технологічні зв'язки
між виробниками і споживачами;
можливості щодо технічного,
гарантійного, абонентського
обслуговування; співвідношення цін,
зокрема рівень співвідношення цін на
певні товари (товарні групи) в межах
цього ринку, прийнятний для виробників
чи споживачів; можливості щодо
переміщення попиту на товар (товарну
групу) між територіями, які за
припущенням входять до одного
географічного ринку, зокрема
можливість збереження рівня якості і
споживчих властивостей товару
(товарної групи) при транспортуванні;
рівень транспортних витрат, включаючи
особливості транспортування товару
(товарної групи); наявність торгових,
складських приміщень, зручностей
виконання вантажно-розвантажувальних
робіт, можливостей виконання
передпродажної підготовки; наявність
знаків для товарів і послуг; наявність
на відповідній території та рівень
бар'єрів на вивезення чи ввезення
товару (товарної групи), а саме:
адміністративних бар'єрів; економічних
й організаційних обмежень; впливу
вертикальної (горизонтальної)
інтеграції; бар'єрів, що пов'язані з
ефектом масштабу виробництва; бар'єрів,
що базуються на абсолютній перевазі
рівня витрат; бар'єрів, пов'язаних з
розмірами капітальних витрат або
обсягів інвестицій, що необхідні для
вступу на певний товарний ринок;
обмежень щодо попиту; екологічних
обмежень; бар'єрів, що перешкоджають
виходу з ринку, тощо; місце
розташування специфічних груп
споживачів; рівень цін на певні товари
(товарні групи) на відповідних суміжних
територіях, можливість переміщення
пропозиції товару (товарної групи) між
цими територіями. При остаточному
визначенні територіальних
(географічних) меж ринку визначальною є
менша здатність до переміщення або
попиту, або пропозиції.

Коректність визначення територіальних
(географічних) меж товарного ринку може
бути перевірена дослідженням
відкритості ринку щодо
міжрегіональної та/або міжнародної
торгівлі. (пункт 6.2 Методики).

Згідно п. 7.1 Методики, часові межі ринку
визначаються як проміжок часу (як
правило - рік), протягом якого
відповідна сукупність
товарно-грошових відносин між
продавцями (постачальниками,
виробниками) і споживачами утворює
ринок товару із сталою структурою.

Відповідно до п. 15.1. Постанови Пленуму
ВГСУ "Про деякі питання практики
застосування конкурентного
законодавства" № 15 від 26.12.2011 року,
установлення монопольного
(домінуючого) становища суб'єкта
(суб'єктів) господарювання включає
застосування як структурних, так і
поведінкових показників, що
характеризують стан конкуренції на
ринку. При цьому застосування
структурних показників зумовлюється
встановленням об'єкта аналізу,
визначенням товарних, територіальних
(географічних), часових меж ринку на
підставі інформації, яка може бути
використана для визначення
монопольного (домінуючого) становища.

Відповідно до спірного рішення
розглядалась справа щодо порушення ТОВ
"Рада 2" ст. 13 Закону України "Про
захист економічної конкуренції" у
вигляді зловживання антимонопольним
(домінуючим) становищем на ринку
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій в
межах будинку за адресою: АДРЕСА_1, який
знаходиться на утриманні та
обслуговуванні товариства, що може
призвести до ущемлення інтересів
споживачів, яке було б неможливим за
умов існування значної конкуренції на
цьому ринку

Товарними межами ринку визначено
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій в межах
будинку за адресою: АДРЕСА_1, який
знаходиться на утриманні та
обслуговуванні Товариства.

Споживачами послуг є власники (наймачі)
квартир в будинку за адресою: АДРЕСА_1,
який знаходиться на утриманні та
обслуговуванні Товариства.

Територіальними (географічними) межами
ринку є територія будинку за адресою:
АДРЕСА_1, який знаходиться на утриманні
та обслуговуванні Товариства.

Часовими межами ринку визначено період
з 01.04.2012 по 30.01.2014 - проміжок часу,
протягом якого незмінним залишалась
структура ринку, співвідношення попиту
та пропозиції на ньому.

Аналіз структури ринку (визначення
частки на ринку) визначено відповідно
до абзацу четвертого ст. 24 Житлового
кодексу Української РСР, згідно якого
жилий будинок може обслуговуватись
тільки однією житлово-експлуатаційною
організацією. Відтак у власників
(наймачів) квартир в будинках, які
знаходяться на утриманні
(обслуговуванні) Товариства та
розташовані на території м. Києва,
відсутня альтернатива в отриманні
житлово-комунальних послуг.

Оскаржуваним рішенням встановлено, що
згідно з п. 1.1 договору про передачу на
утримання та експлуатаційне
оослуювування житлового будинку і
прибудинкової території від 14.06.2011 року
Приватне акціонерне товариство
"Позняки-Жил-Буд" (замовник) передає, а
ТОВ "Рада 2" (Виконавець) приймає
житловий будинок по АДРЕСА_1 з
вбудованими. вбудовано-прибудованими
та прибудованими нежилими
приміщеннями та прибудинковою
територією з метою забезпечення
кваліфікованого утримання ремонту та
експлуатаційного обслуговування жилих
та нежилих приміщень, інженерного
обладнання, належного санітарного
стану будинку та прибудинкової
території, надання власникам,
співвласникам, наймачам, орендарям
окремих житлових і нежитлових
приміщень послуг за відповідну оплату.

Відповідно до пункту 2.2.1 зазначеного
договору Приватне акціонерне
товариство "Позняки-Жил-Буд'' передало
ТОВ "РАДА 2" будинок за актом
приймання-передачі.

ТОВ "РАДА 2" у період з 01.04.2012 по 30.01.2014
було єдиною житлово-експлуатаційною
організацією, яка надавала послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій в межах
будинку за адресою: АДРЕСА_1, який
знаходиться на утриманні та
обслуговуванні Товариства.

Таким чином, відповідно до Методики та
статті 12 Закону України "Про захист
економічної конкуренції", ТОВ "РАДА 2"
протягом періоду з 01.04.2012 по 30.01.2014
займало монопольне (домінуюче)
становище на ринку надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій в межах
будинку за адресою: АДРЕСА_1, який
знаходиться на утриманні га
обслуговуванні Товариства, з часткою
100%, оскільки на цьому ринку у нього
немає жодного конкурента.

Статтею 1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" (далі -
Закон) визначено, що житлово-комунальні
послуги - результат господарської
діяльності, спрямованої на
забезпечення умов проживання та
перебування осіб у жилих і нежилих
приміщеннях, будинках і спорудах,
комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.

Крім зазначеного, цією ж статтею
визначено, що утримання будинків і
прибудинкових територій - це
господарська діяльність, спрямована на
задоволення погреби фізичної чи
юридичної особи щодо забезпечення
експлуатації та/або ремонту жилих та
нежилих приміщень, будинків і споруд,
комплексів будинків і споруд, а також
утримання прилеглої до них
(прибудинкової) території відповідно
до вимог, нормативів, норм, стандартів,
порядків і правил згідно із
законодавством.

Регуляторами впливу на якість,
обґрунтованість цін (тарифів), умови
тощо надання житлово-комунальних
послуг виступають відповідні державні
органи, які, в тому числі, забезпечують
контроль за дотриманням
виконавцями/виробниками вимог
стандартів, нормативів, норм, порядків
і правил та видання приписів щодо
усунення порушень у межах,
встановлених законодавством.

Статтею 19 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
передбачено, що учасниками у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник.

Згідно із статтею 1 Закону, виконавець -
це суб'єкт господарювання, предметом
діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги споживачу
відповідно до умов договору, а споживач
- фізична чи юридична особа, яка отримує
або має намір отримати
житлово-комунальну послугу.

Положеннями статті 28 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні''
передбачено, що до повноважень
виконавчих органів міських рад
належить встановлення тарифів на
комунальні послуги.

Згідно із статтею 7 Закону, до
повноважень органів місцевого
самоврядування належить встановлення
тарифів на житлово-комунальні послуги,
визначення виконавця
житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини другої статті 14
Закону, ціни/тарифи на комунальні
послуги га послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій формуються і затверджуються
органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування відповідно
до їхніх повноважень, визначених
законом.

Положеннями частини першої статті 31
Закону передбачено, що порядок
формування тарифів на кожний вид
житлово-комунальних послуг другої
групи визначає Кабінет Міністрів
України.

Механізм формування тарифів на послуги
з утримання будинків і споруд га
прибудинкових територій визначено
Порядком формування тарифів на послуги
з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 01.06.2011 № 869 (до 18.08.2011 діяв Порядок,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 20.05.2009 № 529) (далі -
Порядок).

Порядок поширюється на суб'єктів
господарювання всіх форм власності,
які надають послуги з утримання
будинків і споруд га прибудинкових
територій (виконавців), власників
(наймачів) квартир (житлових приміщень
у гуртожитках) та інших.

Відповідно до пункту 2 Порядку, тарифи
розраховуються окремо за кожним
будинком, залежно від запланованих
кількісних показників фактичного
надання послу і з урахуванням
забезпечення належного
санітарно-гігієнічного,
протипожежного, технічного стану
будинків і споруд та прибудинкових
територій з урахуванням типового
переліку послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що під
час встановлення тарифу на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, необхідно
забезпечувати прозорість визначення
вартості усіх послуг з розрахунку на 1
кв. метр загальної площі квартири.

Згідно із частиною другою статті 31
Закону, виконавці/виробники здійснюють
розрахунки економічно обґрунтованих
витрат на виробництво (надання)
житлово-комунальних послуг і подають
їх органам, уповноваженим здійснювати
встановлення тарифів.

Відповідно до частини третьої статті 31
Закону, органи місцевого
самоврядування встановлюють тарифи на
житлово-комунальні послуги в розмірі
не нижче економічно обґрунтованих
витрат на їх виробництво (надання).

У м. Києві тарифи на комунальні послуги
та послуги з утримання будинків і
споруд га прибудинкових територій
встановлюються (затверджуються)
виконавчим органом Київської міської
ради (Київською міською державною
адміністрацією) (далі - КМДА), крім
тарифів, які встановлюються
Національною комісією, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг.

За результатами аналізу матеріалів,
наданих до Відділення, з'ясовано, що ТОВ
"РАДА 2" у квітні 2013 року звернулось до
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) Департаменту економіки
га інвестицій (далі Департамент) із
заявою га доданими до заяви
розрахунковими матеріалами щодо
встановлення тарифів на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій.

Листом віл 26.07.2013 № 050/20-6429 Департамент
повідомив Товариство: "…В результаті
того, що Вами не надано ряд необхідних
документів, а дані, які внесені до
програми розрахунку тарифів не
відповідають зазначеним даним в
наданих Вами документах, провести
економічний аналіз розрахунку тарифів
не є можливим. В зв'язку з цим, для
перевірки достовірності даних,
використовувалися при розрахунку
тарифів на послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій та визначення їх економічної
обґрунтованості до Департаменту
економіки та інвестицій необхідно
надати наступні документи... А також
провести коригування даних, внесених
до програми розрахунку тарифів у
відповідності до наявних документів..."
(мовою оригіналу).

Листом від 20.01.2014 вх. № 09-8/114 Товариство
повідомило Відділення, що для будинку
тариф на послуги з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій не
затверджено відповідними
розпорядженнями КМДА.

Також, у таблиці "Інформація стосовно
надання ТОВ "РАДА 2" усіх
житлово-комунальних послуг та
додаткових послуг у 2011-2013 роках у графі
"Реквізити рішення органу місцевого
самоврядування, яким був затверджений
(погоджений) діючий тариф на послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій" у Будинку,
зазначено - затверджено по
підприємству віл 01.04 2012.

Відповідно до пункту 2 Порядку, послуги
з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій надаються з
урахуванням встановленого рішенням
органу місцевого самоврядування
тарифу, його структури, періодичності
та строків надання послуг.

Проте, тариф на послуги і утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій для Будинку не встановлений
розпорядженням КМДА, що є порушенням
вимог Порядку та статі 31 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги".

Оскаржуваним рішенням встановлено, що
за таких обставин, зазначені дії
Товариства можуть призвести до
ущемлення інтересів власників
(наймачів) квартир у Будинку, оскільки
споживачі повинні сплачувати за
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій за тарифом,
який не встановлений розпорядженням
КМДА, це визначено чинним
законодавством.

За результатами збирання та аналізу
доказів у справі № 13-01/02.14 Відділенням
складено подання з попередніми
висновками від 08.04.2014 № 26-01/1132, № 26-01/1133,
було направлено на адресу Товариства і
Заявника.

В зазначеному рішенні відповідача
зазначено, що станом на 23.04.2014
заперечень та зауважень по змісту
Подання від ТОВ "РАДА 2" та Заявника до
Відділення не надходило.

Відповідач в оскаржуваному рішенні
зазначив, що таким чином, дії
товариства з обмеженою
відповідальністю "Рада 2", які полягають
у нарахуванні власникам (наймачам)
квартир у будинку АДРЕСА_1 плати за
надані послуги з утримання будинку і
споруд та прибудинкової території за
тарифом, який не встановлено
розпорядженням виконавчого органу
Київської міської ради (Київською
міською державною адміністрацією) для
цього будинку, є порушенням
законодавства про захист економічної
конкуренції, передбаченим пунктом 2
статті 50 та частиною першою статті 13
Закону України "Про захист економічної
конкуренції", у вигляді зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій в
межах будинку за адресою: АДРЕСА_1. який
знаходиться на утриманні та
обслуговуванні Товариства, що може
призвести до ущемлення інтересів
споживачів, яке було б неможливим за
умов існування значної конкуренції на
цьому ринку.

Щодо посилань позивача на те, що в
окржуваному рішенні не зазначається, у
який саме спосіб Товариство може
призвести до ущемлення інтересів
споживача, яке було б неможливим за
умови існування значної конкуренції на
ринку, не надано жодних обгрунтувань,
що саме дії (бездіяльність) Товариства,
в який спосіб та яким саме законним
інтересам споживачів, вони можуть
завдати ущемлення, то суд зазначає
наступне.

Відповідно до пункту 14 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 № 15 «Про деякі
питання практики застосування
конкурентного зконодавства» для
кваліфікації дій суб'єктів
господарювання як зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку не є обов'язковим з'ясування
настання наслідків у формі відповідно
недопущення, усунення чи обмеження
конкуренції, ущемлення інтересів інших
суб'єктів господарювання (конкурентів,
покупців) чи споживачів, зокрема через
заподіяння їм шкоди (збитків) або
іншого реального порушення їх прав чи
інтересів, чи настання інших
відповідних наслідків.

Оскаржуваним рішенням встановлено
факт вчинення позивачем дій,
визначених законом як зловживання
монопольним (домінуючим) становищем.

Щодо тверджень позивача про те, що
відсутні будь-які дії власне з боку
споживачів, що свідчили б про
можливість ущемлення їх інтересів, то
доказом такої незгоди мешканців
зазначеного будинку з тарифами за
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій є факт
звернення із відповідною заявою до
Відділення, зокрема, гр. ОСОБА_3 від
13.11.2013 року, копія якої залучена до
матеріалів справи. Крім того, мешканці
зазначеного будинку звертались з
колективною заявою від 02.10.2013 року до
Прокуратури Дарницького району м.
Києва, а також мешканка зазначеного
будинку - ОСОБА_3 зверталась з
відповідною заявою до генерального
директора ТОВ «РАДА 2», копії
перелічених заяв долучені до
матеріалів справи.

Відповідно до податкової декларації
платника єдиного податку - Товариства з
обмеженою відповідальністю "Рада 2"
загальна сума доходу за 2013 рік
становить 2340,036 тис. гривень.

При визначенні розміру штрафу
враховано наступні обставини:
порушення вчинене на соціально
важливому ринку; порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції у вигляді зловживання
монопольним (домінуючим) становищем в
діях ТОВ "Рада 2" виявлено не вперше;
період вчинення порушення був тривалим
в часі; порушення не визнане.

Таким чином, розмір штрафу в сумі 68000,00
грн., накладений на позивача згідно з
Рішенням, не перевищує розміру,
визначеного частиною першою статті 52
Закону України «Про захист від
економічної конкуренції».

З огляду на вищевикладене, суд дійшов
висновку, що оскаржуване рішення „Про
припинення порушення законодавства
про захист економічної конкуренції та
накладення штрафу" містить вірні
висновки та відповідає чинному
законодавству, а тому позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Відповідно п. 2.5. Постанови Пленуму
Вищого Господарського суду України від
26.12.11 № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються
на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
останню не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не було скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

Повний текст рішення складено: 18.08.2014
року.

Суддя
О.Є. Блажівська