ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2014 р.
Справа № 923/752/14

Господарський суд Херсонської області
у складі судді Литвинової В.В. при
секретарі Короткій Ю.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Заступника прокурора
Херсонської області в інтересах
держави в особі

позивача-1: Державного агентства
водних ресурсів України, м.Київ

позивача-2: Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Херсонській області, м.Херсон

до відповідача-1: Херсонського
обласного управління водних ресурсів,
м.Херсон

до відповідача-2: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Южний-Аква",

смт. Новотроїцьке Херсонської області

про визнання договорів використання
державного майна недійсними

за участю представників сторін:

від прокуратури: Пуляєв І.В., посв. № 006314
від 26.09.2012 р.;

від позивача-1: не прибув;

від позивача-2: Щербина О.В.,
представник за дорученням № 50 від
20.08.2013р.;

від відповідача-1: Абакумова М.А.,
представник за дорученням № 16/34 від
09.01.2014 р.;

від відповідача-2: Дунаєв М.І.,
представник за дорученням б/н від 04.08.2014
р.

Заступник прокурора Херсонської
області в інтересах держави в особі
Державного агентства водних ресурсів
України (позивач-1) та Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Херсонській області
(позивач-2) звернувся до господарського
суду Херсонської області з позовною
заявою до Херсонського обласного
управління водних ресурсів
(відповідач-1) та ТОВ "Южний-Аква"
(відповідач-2), в якій просить визнати
недійсними на майбутнє договори №
16-17/20, №16-17/21, № 16-17/22 від 06.11.2012 р. (та
додатки до них від 31.12.2013), укладені між
Херсонським обласним управлінням
водних ресурсів та ТОВ «Южний - Аква»,
та зобов'язати ТОВ «Южний - Аква»
повернути Херсонському обласному
управлінню водних ресурсів все
отримане за угодами, а саме:
ставок-накопичувач №1 площею 301,89 га,
балансова вартість 2592331,00 грн.;
ставок-накопичувач №2-а, площею 280,04 га
та №2-б площею 330,89 га, загальна
балансова вартість 2990384,00 грн.;
ставок-накопичувач №3 площею 391,95 га
балансова вартість 2874909,00 грн., які
розташовані на території
Новотроїцької селищної ради
Херсонської області.

Розгляд справи за клопотанням
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Херсонській області відбувався поза
межами строку, встановленого ст. 69 ГПК
України.

В судовому засіданні прокурор
підтримав позовні вимоги.

Позивач-1 - Державне агентство водних
ресурсів України - надіслав клопотання
про розгляд справи без його участі.

Позивач-2 - Регіональне відділення
Фонду державного майна України по
Херсонській області надав письмові
пояснення.

Відповідачі проти позову заперечували
з підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників,
які прибули в судове засідання, суд

в с т а н о в и в:

Між Херсонським обласним управлінням
водних ресурсів (відповідач-1, сторона-1)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Южний-Аква»
(відповідач-2, сторона-2) 06.11.2012 року були
укладені договори №16-17/20, №16-17/21, №16-17/22
(далі - договори) з метою підтримання
задовільного технічного стану та
догляду ставка накопичувача №1
загальною площею під поверхнею води
301,8978 га, ставків-накопичувачів №2-а, 2-б
загальною площею під поверхнею води
(№2-а - 280,0479 га, №2-б - 330,8945 га) та
ставка-накопичувача №3 загальною
площею під поверхнею води 391,9598 га, що
розташовані на території
Новотроїцької селищної ради
Новотроїцького району Херсонської
області з застосуванням біологічних
засобів боротьби з масовим розвитком
фітопланктонів шляхом
біомеліоративних заходів, що прискорює
процес самоочищення
ставків-накопичувачів, відповідно до
науково-методичних рекомендацій. 31.12.2013
року до вищевказаних договорів були
укладені додаткові угоди №1/16-16/23,
1/16-16/24, 1/16-16/25.

Згідно п.3.4.2. вищевказаних договорів
для підтримання задовільного
технічного стану та з метою підтримки
необхідного біологічного балансу
ставків-накопичувачів відповідач-2
зобов'язався проводити своїми силами і
засобами вилов риб-меліораторів, що
перевищує необхідну кількість
відповідно до науково-методичних
рекомендацій.

Пунктами 3.3.4 договорів передбачено, що
в термін до 20 грудня сторона-2 повинна
надати стороні-1 акт про виконання
робіт, який включає інформацію про
технічний стан ставка-накопичувача та
по суті виконаних робіт.

Пунктами 4.1.2. договорів відповідач-1 та
відповідач-2 погодили, що згідно з
додатком №1 до договорів сторона-2
перераховує стороні-1 до 5 числа
розрахункового місяця грошові кошти:

- за договором №16-17/20 - 29472,00 грн.;

- за договором №16-17/21 - 69651,00 грн.;

- за договором №16-17/22 - 38259,00 грн.

На думку заступника прокурора
Херсонської області передача спірного
державного майна відбулась на підставі
угод, укладених без участі Фонду
державного майна України та без його
дозволу; спірні угоди укладено з
порушенням вимог чинного
законодавства, адже правомочною особою
на укладення договору оренди
державного майна є Фонд державного
майна України, тому Херсонське обласне
управління водних ресурсів при
укладенні спірних договорів
перевищило свою компетенцію як
балансоутримувач майна. Недотримання
норм законодавства з боку відповідачів
спричиняє збитки державі у розмірі
неотриманої орендної плати.

Матеріалами справи підтверджується, що
Херсонське обласне управління водних
ресурсів є бюджетною неприбутковою
організацією з правом отримання
власних надходжень і належить до сфери
управління Державного агентства
водних ресурсів України.

Частиною 1 ст. 759 Цивільного кодексу
України передбачено, що за договором
найму (оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про
оренду державного та комунального
майна" від 10.04.1992 року зі змінами та
доповненнями орендою є засноване на
договорі строкове платне користування
майном.

Приписами ст. 287 Господарського кодексу
України та ст. 5 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" передбачено, що єдиними
орендодавцями державного майна - майна
цілісних майнових комплексів
підприємств, їх структурних
підрозділів та нерухомого майна, що є
державною власністю, є Фонд державного
майна України, його регіональні
відділення і представництва.

Згідно з Положенням про регіональне
відділення Фонду державного майна
України, затвердженого наказом Фонду
державного майна України від 15.05.2012 №678,
регіональне відділення Фонду
державного майна України утворюється в
АР Крим, областях, містах Києві та
Севастополі і є територіальним органом
Фонду державного майна України, що
реалізує державну політику у сфері
приватизації, оренди, оцінки,
використання та відчуження державного
майна, управління об'єктами державної
власності, у тому числі корпоративними
правами держави щодо об'єктів
державної власності, що належать до
сфери його управління.

Відповідно до ст.. 326 ЦК України
державною власністю є майно, належне
державі, що забезпечує діяльність
Верховної ради, Президента України,
Кабінету Міністрів України, інших
органів виконавчої влади, установ і
закладів, що фінансуються з державного
бюджету, майно створених державою
юридичних осіб тощо. У державній
власності може бути будь-яке майно, в
тому числі те, яке не може перебувати у
власності інших суб'єктів. Держава
безпосередньо не може здійснювати
функції власника. Для цього вона
створює відповідні органи державної
влади, які відповідно до ч. 2 ст. 326 ЦК
України здійснюють право власності від
імені та в інтересах держави України,
згідно визначеним функціям та наданим
повноваженням.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Крім того, відповідно до статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів.

Згідно із п. 2.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" правовідносини,
пов'язані з визнанням правочинів
(господарських договорів) недійсними,
регулюються ЦК України, ГК України,
Законами України «Про оренду
державного та комунального майна», "Про
приватизацію державного майна", "Про
оренду землі", Земельним кодексом
України та іншими актами
законодавства. Правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст. 6 ЦКУ
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору, з
урахуванням умов цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Стаття 6 ЦК України визначає, що сторони
в договорі не можуть відступати від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами. Тому незалежно
від того, як сторони назвали договір,
яким встановлені правовідносини, до
цих відносин необхідно застосовувати
норми чинного законодавства, які
регулюють такі правовідносини.

Закони України відповідно до ст. 68
Конституції України підлягають
обов'язковому виконанню на всій
території України всіма юридичними та
фізичними особами.

Відповідно до п.п.1 та 2 ст.18 Закону
України «Про аквакультуру» -
рибогосподарська меліорація водних
об'єктів (їх частин), рибогосподарських
технологічних водойм здійснюється з
метою цілеспрямованого підвищення їх
біологічної продуктивності,
поліпшення умов існування об'єктів
аквакультури, поліпшення їх кількісних
та якісних характеристик, регулювання
чисельності малоцінних для товарного
виробництва гідро біонтів.
Рибогосподарська меліорація
здійснюється за такими основними
напрямами: проведення
днопоглиблювальних робіт та/або робіт
з видалення донних відкладень;
видалення зайвої водної рослинності;
вселення об'єктів аквакультури,
створення штучних донних ландшафтів з
метою поліпшення екологічного стану
водного об'єкта та умов природного
відтворення водних біоресурсів;
вилучення хижих і малоцінних видів
водних біоресурсів з метою запобігання
їх негативного впливу на об'єкти
аквакультури; запобігання масовій
загибелі гідро біонтів та ліквідація
її наслідків.

Відповідно до п.2 ст.5 Закону України
«Про аквакультуру» суб'єкти
аквакультури зобов'язані проводити
заходи рибогосподарської меліорації.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Цивільного
кодексу України удаваним є правочин,
який вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Цивільного
кодексу України, якщо буде встановлено,
що правочин був вчинений сторонами для
приховування іншого правочину, який
вони насправді вчинили, відносини
сторін регулюються правилами щодо
правочину, який сторони насправді
вчинили.

Матеріалами справи підтверджується, що
ставок накопичувач №1 загальною площею
під поверхнею води 301,8978 га,
ставки-накопичувачі №2-а, 2-б загальною
площею під поверхнею води (№2-а - 280,0479
га, №2-б - 330,8945 га) та ставок-накопичувач
№3 загальною площею під поверхнею води
391,9598 га, що розташовані на території
Новотроїцької селищної ради
Новотроїцького району Херсонської
області, входять до складу єдиної
Каховської зрошувальної системи.
Основне призначення вищевказаних
ставків-накопичувачів - накопичення
скидної води з Каховської зрошувальної
мережі з метою попередження
надходження прісної води до Сивашу.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позивачем не доведено, що
державне майно передано ТОВ
«Южний-Аква» в платне користування. На
думку суду, враховуючи правову природу
укладених між відповідачами договорів,
між сторонами укладено договори
підряду і застосовувати до цих
договорів наслідки удаваного
правочину, які передбачені ч.2 ст.235 ЦК
України, немає підстав, оскільки за
договорами підряду суб'єктам
підприємницької діяльності не
надається весь обсяг прав орендаря,
передбачений у законах «Про оренду
державного та комунального майна»,
«Про оренду землі», Земельних та Водних
кодексах. Крім того, відповідно до
вищевказаних законодавчих актів,
передача вказаних об'єктів
меліоративної системи та земельних
ділянок під ними в оренду не
допускається. Укладені між
відповідачами договори не містять всіх
істотних умов, передбачених
законодавством для договору оренди.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов
висновку відмовити в задоволенні вимог
про визнання договорів та додаткових
угод до них недійсними на майбутнє.

В позовній заяві прокурор просить
зобов'язати ТОВ «Южний-Аква» повернути
Херсонському обласному управлінню
водних ресурсів все отримане за
угодами, а саме: ставок-накопичувач №1
площею 301,89 га, балансова вартість 2592331,00
грн.; ставок-накопичувач №2-а, площею
280,04 га та №2-б площею 330,89 га, загальна
балансова вартість 2990384,00 грн.;
ставок-накопичувач №3 площею 391,95 га
балансова вартість 2874909,00 грн., які
розташовані на території
Новотроїцької селищної ради
Херсонської області.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Суд відмовляє в задоволенні
вищевказаної вимоги з огляду на те, що
договори від 06.11.2012 року №16-17/20, №16-17/21,
№16-17/22 та додаткові угоди до них,
укладені між Херсонським обласним
управлінням водних ресурсів
(відповідач-1, сторона-1) та Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Южний-Аква» (відповідач-2, сторона-2), -
не визнано недійсними.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, суд вважає, що
наявних у справі матеріалів достатньо
для розгляду справи та ухвалення
законного рішення.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

На підставі вищезазначених норм права,
керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, -
суд -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Повне рішення складено 20.08.2014
р.

Суддя
В.В.Литвинова