ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2014 р.
Справа № 922/978/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Фоміна В.О., суддя Білоусова Я.О.,
суддя Здоровко Л.М.

при секретарі Деркач Ю.О.

за участю представників:

позивача - Очиченко О.Т. (копія дов. у
справі )

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Шляхове
ремонтно-будівельне управління №33", м.
Харків (вх. № 1589Х/2) на рішення
господарського суду Харківської
області від 29.05.2014р. у справі № 922/978/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Атаман Авто",
м.Харків,

до Публічного акціонерного товариства
"Шляхове ремонтно-будівельне
управління №33", м.Харків,

про стягнення коштів в сумі 443887,80 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року позивач, ТОВ
«АТАМАН-АВТО» звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовом про стягнення
заборгованості за договором про
надання транспортних послуг №75 від
04.05.2014р. у розмірі 418485,13 гр. та штрафних
санкції 25402,67 грн., обґрунтовуючи
позовні вимоги неналежним виконанням
відповідачем умов зазначеного
договору.

У відзиві на позов, відповідач просить
застосувати строк позовної давності до
позовних вимог позивача та відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 29.05.2014р. у
справі № 922/978/14 прийнято заяву
Публічного акціонерного товариства
"Шляхове ремонтно-будівельне
управління № 33" про застосування
строку позовної давності до розгляду,
відмовлено в задоволені заяви про
застосування строку позовної давності,
стягнуто з Публічного акціонерного
товариства "Шляхове
ремонтно-будівельне управління № 33"
суму основного боргу 418485,13 грн. та 3 %
річних-25402,67 грн., судовий збір 8877,77 грн.

Відповідач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився та
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
господарського суду Харківської
області від 29.05.2014 р. у справі № 922/978/14
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити
повністю.

Свою скаргу відповідач обґрунтовує
тим, що фактично між сторонами укладено
договір перевезення вантажу, який
передбачає можливість застосувати до
спірних правовідносин скорочений
строк позовної давності, який,
відповідно до статті 925 ЦК України,
встановлено в один рік. А також
безпідставне перерахування на рахунок
позивача грошових коштів у сумі 188000,00
грн., згідно платіжних доручень №369 від
22.05.2012р, № 103 від 10.06.2013р., №51 від 10.01.2014р.

Також, згідно заяви (вх. №6358 від 07.08.2014р.)
відповідач просить розглянути
апеляційну скаргу без участі його
представника, за наявними матеріалами
справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач
просить рішення господарського суду
Харківської області від 29.05.2014р.
залишити без змін, апеляційну скаргу
відповідача без задоволення, з
посиланням на законність та
обґрунтованість оскаржуваного
судового акту.

У судовому засіданні 12.08.2014р.
представник позивача підтримала
доводи, викладені у відзиві на
апеляційну скаргу, просила оскаржуване
рішення залишити без змін, апеляційну
скаргу відповідача без задоволення.

Відповідно до статті 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обгрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників присутніх
сторін, дослідивши доводи апеляційної
скарги в межах вимог, передбачених ст.
101 ГПК України, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
обставин справи та доказів на їх
підтвердження, а також правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
04.05.2012р. між сторонами укладено договір
№75 про надання транспортних послуг,
відповідно до предмету якого, Замовник
(відповідач) доручає, а Виконавець
(позивач) приймає на себе зобов'язання
надати транспортні послуги щодо
перевезення та організації
перевезення матеріалів Замовника
автомобілями, відповідно до Додатку №1
до даного договору. Виконавець
зобов'язується надати Замовнику для
надання транспортних послуг
автомобілі в технічному справному
стані, повністю укомплектовані,
враховуючи характер вантажів, які
перевозяться. Замовник зобов'язується
надати до перевезення вантаж, який має
відповідні оформлені документи разом з
передачею Виконавцю
товарно-транспортних накладних на
вантаж, який перевозиться.

Пунктом 2.2. вказаного договору, сторони
врегулювали, що сплата послуг
відбувається Замовником щомісяця на
підставі наданих товарно-транспортних
накладних та акту наданих послуг.

31.05.2012 року сторонами підписано акт
№ОУ-0000009 здачі-прийняття робіт (надання
послуг), відповідно до якого Виконавцем
було проведено такі роботи по договору
№75 від 04.05.2012р. - перевезення вантажу на
суму 249148,23 грн. (з урахуванням ПДВ 20%).

27.06.2012р. сторонами також підписано акт
№ОУ-0000014 здачі-прийняття робіт (надання
послуг), відповідно до якого Виконавцем
було проведено такі роботи по договору
№75 від 04.05.2012р. - перевезення вантажу на
суму 357336,90 грн. (з урахуванням ПДВ 20%).

Платіжним дорученням №369 від 22.05.2012р.
Замовник здійснив передплату за
послуги, передбачені договором №75 від
04.05.2012р. у розмірі 43000,00 грн.

Платіжними дорученнями від 10.06.2013р. №103
Замовник перерахував в рахунок оплати
за надані транспортні послуги 100000,00
грн.

Платіжними дорученнями від 10.01.2014р. №51
Замовник перерахував в рахунок оплати
за надані транспортні послуги 45000,00 грн.

Отже, всього в рахунок виконання
зобов`язань між сторонами щодо надання
транспортних послуг, замовник
перерахував виконавцю 188000,00 грн.

Таким чином, сума заборгованості за
надані транспортні послуги у
відповідача перед позивачем складає
418485,13 грн.

Позивач неодноразово направляв на
адресу відповідача претензії з вимогою
сплатити суму заборгованості
(претензія від 09.08.2012р (а.с. 16,17 т. 1)
претензія від 14.03.2013р. (а.с.18,19 т.1),
доповнення до претензії від 20.03.2014р.
(а.с. 20-22 т.1), претензія від 25.07.2013р. (а.с.
24-26 т.1), проте відповіді на них позивач
не отримував.

Вказані обставини стали підставою для
звернення позивача до господарського
суду з позовом про стягнення суми
вказаної заборгованості з урахуванням
3% річних, що загалом становить 443887,80
грн.

Заперечуючи проти позовних вимог,
відповідач зазначає, що спірний
договір, на якому ґрунтуються позовні
вимоги є саме договором перевезення
вантажу. Та посилаючись на статтю 925 ЦК
України, просить застосувати до
спірних правовідносин строк позовної
давності, який згідно наведеної статті,
встановлений в один рік.

Що стосується здійсненої відповідачем
часткової оплати в рахунок наданих
позивачем транспортних послуг,
відповідач зазначає, що платіжні
доручення №369 від 22.05.2012р., №103 від
10.06.2013р., №51 від 10.01.2014р. не можуть
свідчити про переривання строку
позовної давності за вимогами, що є
предметом позову, оскільки у
призначенні платежу вказаних
розрахункових документах не вказано
номер спірного договору, а тому не вони
не можуть слугувати доказом оплати за
договором №75 від 04.05.2014р.

Задовольняючи позовні вимоги,
господарський суд Харківської області
визначив правову кваліфікацію спірним
правовідносинам, та встановив, що між
сторонами укладено договір
транспортного експедирування, який
регулюється главою 65 ЦК України, та з
урахуванням всіх обставин справи,
дійшов висновку про правомірність
позовних вимог та наявність у
відповідача заборгованості перед
позивачем за договором №75 від 04.05.2012р.,
яка підлягає задоволенню.

З таким висновком погоджується колегія
суддів, з наступних підстав.

Відповідно до Постанови Пленуму ВГСУ
від 23.02.2012р. №6 «Про судове рішення»,
Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

З огляду на вимоги частини першої
статті 4 ГПК господарський суд у
прийнятті судового рішення керується
(та відповідно зазначає у ньому) не лише
тими законодавчими та/або
нормативно-правовими актами, що на них
посилалися сторони та інші учасники
процесу, а й тими, на які вони не
посилалися, але якими регулюються
спірні правовідносини у конкретній
справі (якщо це не змінює
матеріально-правових підстав позову).

Надаючи правовідносинам, що виникли
між сторонами належну правову
кваліфікацію, колегія суддів зазначає,
що відповідно до статті 929 ЦК України,
за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного
експедирування може бути встановлено
обов'язок експедитора організувати
перевезення вантажу транспортом і за
маршрутом, вибраним експедитором або
клієнтом, зобов'язання експедитора
укласти від свого імені або від імені
клієнта договір перевезення вантажу,
забезпечити відправку і одержання
вантажу, а також інші зобов'язання,
пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного
експедирування може бути передбачено
надання додаткових послуг, необхідних
для доставки вантажу (перевірка
кількості та стану вантажу, його
завантаження та вивантаження, сплата
мита, зборів і витрат, покладених на
клієнта, зберігання вантажу до його
одержання у пункті призначення,
одержання необхідних для експорту та
імпорту документів, виконання митних
формальностей тощо).

Положення цієї глави поширюються також
на випадки, коли обов'язки експедитора
виконуються перевізником.

Умови договору транспортного
експедирування визначаються за
домовленістю сторін, якщо інше на
встановлено законом, іншими
нормативно-правовими актами.

Статтею 931 цього Кодексу передбачено,
що розмір плати експедиторові
встановлюється договором
транспортного експедирування, якщо
інше не встановлено законом. Якщо
розмір плати не встановлений, клієнт
повинен виплатити експедитору розумну
плату.

Статтею 932 цього кодексу передбачено,
що експедитор має право залучити до
виконання своїх обов'язків інших осіб.
У разі залучення експедитором до
виконання своїх обов'язків за
договором транспортного
експедирування інших осіб експедитор
відповідає перед клієнтом за порушення
договору.

Стаття 933 встановлює, що клієнт
зобов'язаний надати експедиторові
документи та іншу інформацію про
властивості вантажу, умови його
перевезення, а також інформацію,
необхідну для виконання експедитором
обов'язків, встановлених договором.

Вимоги до договору перевезення вантажу
встановлені у главі 64 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до статті 909 ЦК України, за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату. Договір
перевезення вантажу укладається у
письмовій формі. Укладення договору
перевезення вантажу підтверджується
складенням транспортної накладної
(коносамента або іншого документа,
встановленого транспортними кодексами
(статутами).

Статтею 916 ЦК України, передбачено, що
за перевезення вантажу, пасажирів,
багажу, пошти стягується провізна
плата у розмірі, що визначається за
домовленістю сторін, якщо інше не
встановлено законом або іншими
нормативно-правовими актами. Якщо
розмір провізної плати не визначений,
стягується розумна плата.

Отже, з наведеного вбачається, що
перевезення - це фактична доставка
вантажу з однієї точки в іншу з
передачею доставленого вантажу
одержувачу.

Експедирування являє собою
організацію перевезення, що включає в
себе укладення експедитором всіх
супутніх договорів (в тому числі
договору на перевезення), оформлення
документів, сплату мит та інших
необхідних платежів, забезпечення
зберігання вантажу в процесі
перевезення і до передачі його
одержувачу, а також інші послуги ,
необхідні від моменту отримання
замовлення відправника до моменту
передачі вантажу одержувачу.

Крім того, надання послуг з
транспортного експедирування
регулюється Законом України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність», відповідно до якого
транспортно-експедиторська
діяльність, це підприємницька
діяльність з надання
транспортно-експедиторських послуг з
організації та забезпечення
перевезень вантажів.

Як зазначалось раніше, за перевезення
вантажу стягується провізна плата,
тоді як, експедитор, який зобов'язаний
здійснювати або організовувати
послуги, пов'язані з перевезенням
вантажу за рахунок клієнта, отримує
винагороду, яка сплачується йому
клієнтом за належне виконання договору
транспортного експедирування. В оплату
не включають витрати за послуги
(роботу) інших осіб, залучених до
виконання договору транспортного
експедирування, на оплату зборів
(обов'язкових платежів), що сплачуються
при виконанні даного договору.

Як зазначалось раніше, спірним
договором від 04.05.2012р. передбачено
надання виконавцем (позивачем) послуг з
перевезення та організації
перевезення матеріалів Замовника
(відповідача).

Надання ТОВ «АТАМАН-АВТО» послуг з
організації перевезення матеріалів
ПАТ «ШРБУ№33» підтверджується
матеріалами справи, а саме: копією
договору №04052012 від 04.05.2012р. про
перевезення вантажів автомобільним
транспортом по Україні, укладеного між
ТОВ «АТАМАН-АВТО» (експедитор) та ТОВ
«ЕЛЕКТРОДИЗЕЛЬ» (перевізник) про те, що
експедитор, який діє від імені, в
інтересах та за рахунок коштів
Публічного акціонерного товариства
«Шляхове ремонтно-будівельне
управління №33»(замовник) залучає
Перевізника для надання послуг з
перевезення автомобільним транспортом
вантажу, що обумовлені договором №75
від 04.05.2012р. з Замовником, у зв'язку з чим
Перевізник зобов'язується надавати
зазначені послуги, а Експедитор
зобов'язується прийняти та оплатити
надані послуги за кошти одержані від
замовника. Експедитор оплачує послуги
Перевізника із коштів, що поступили від
замовника на узгоджених нижче умовах.

Крім того, згідно актів
приймання-передачі виконаних робіт за
цим договором, підписаними сторонами
№1 від 21.05.2012 р., №2 від 31.05.2012р. і №3 від
07.06.2012р., №4 від 15.06.2012р., перевізником -
ТОВ «ЕЛЕКТРОДИЗЕЛЬ», виконано робіт,
згідно договору від 04.05.2012р. №04052012 на
загальну суму 216690,88 грн., які
перераховані Експедитором (ТОВ
«АТАМАН-АВТО») Перевізнику (ТОВ
«ЕДЕКТРОДИЗЕЛЬ»), згідно платіжних
доручень №515, 544, 562, 566, 567 (а.с.26-31, т. 2) в
рахунок виконання договору №04052012 від
04.05.2012р.

На підставі наведеного, колегія суддів
дійшла висновку про те, що між
позивачем і відповідачем укладений
договір, який має ознаки договору
транспортного експедирування, умови
якого регулюються главою 65 ЦК України,
та до якого застосовується загальний
строк позовної давності, а тому надана
відповідачем заява про застосування
скороченого строку позовної давності
задоволенню не підлягає.

Відповідач також зазначає про те, що
кошти сплачені позивачу, згідно
платіжних доручень №369 від 22.05.2012р., №103
від 10.06.2013р., №51 від 10.01.2014р. на загальну
суму 188000,00 грн. не можна розглядати як
оплату за Договором №75 від 04.05.2012р.,
оскільки в призначенні платежу не
вказано номер спірного договору, а тому
неможливо встановити їх призначення.

В обгрунтування зазначеного,
відповідачем вказано, що ухвалою
господарського суду Харківської
області прийнято до провадження
позовну заяву ПАТ «ШРБУ №33» про
стягнення з ТОВ «АТАМАН-АВТО»
безпідставно набутих коштів у сумі
188000,00 грн. У зв'язку з чим, до суду першої
інстанції відповідачем заявлено
клопотання про зупинення провадження у
даній справі, в задоволенні якого
правомірно відмовлено господарським
судом.

Проте, як зазначив представник
позивача в судовому засіданні суду
апеляційної інстанції, на підставі
рішення господарського суду від
19.05.2014р. по справі №922/1680/14 в задоволенні
вказаного позову ПАТ «ШРБУ №33»
відмовлено. Вказане рішення залишено
без змін постановою Харківського
апеляційного господарського суду від
07.08.2014р.

При цьому, суд першої інстанції, з яким
погодився апеляційний господарський
суд, дійшов висновку про те, що
відсутність належних правових підстав
для набуття відповідачем грошових
коштів не відповідають обставинам
справи та суперечать наявним в ній
доказам, а неправильно вказаний номер
договору не означає, що правова
підстава відпала або взагалі не
існувала.

Вказані судові акти долучені до
матеріалів справи колегією суддів.

Що стосується питання наявності
заборгованості відповідача за спірним
договором, колегія суддів зазначає
наступне.

Факт надання послуг за договором №75
від 04.05.2012р. з боку позивача
підтверджено матеріалами справи -
підписаними сторонами актами
здачі-прийняття робіт № ОУ-0000009, №
ОУ-0000014 від 31.05.2012 року та від 27.06.2012р.,
відповідно, на загальну суму 606485,13 грн.

Згідно платіжних доручень №369 від
22.05.2012р., №103 від 10.06.2013р., №51 від 10.01.2014р.
відповідачем частково сплачено
заборгованість на суму 188000,00 грн.

Матеріалами справи також
підтверджується претензійний порядок
досудового врегулювання позивачем
даного спору.

Відповідно до статті 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Таким чином, заборгованість
відповідача, станом на момент подання
позову перед позивачем становить 418485,13
грн., яка підтверджена матеріалами
даної справи та підлягає стягненню з
відповідача.

Частиною 2 статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже, нарахування 3% річних
(правильність розрахунку якого
встановлена колегією суддів при
розгляді даної справи) по грошових
розрахунках є визначеною законом
платою боржника за користування
грошовими коштами кредитора. При цьому,
передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

На підставі викладеного, вимоги
позивача щодо стягнення 3% річних є
правомірними та, на думку колегії
суддів, підлягають задоволенню в сумі
25402,67 грн.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини справи
та норми права, колегія суддів дійшла
висновку про відповідність
оскаржуваного рішення нормам чинного
законодавства та матеріалам справи, на
підставі чого, рішення господарського
суду у справі № 922/978/14 слід залишити без
змін, апеляційну скаргу відповідача -
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1, ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду,
одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 29.05.2014 року по
справі №922/978/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 15.08.2014
року.

Головуючий суддя
В.О. Фоміна

Суддя
Я.О. Білоусова

Суддя
Л.М. Здоровко