ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"11" серпня 2014 р.
Справа № 911/3013/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ватфарм», м. Черкаси

до Дочірнього підприємства «Фуршет
Центр», м. Ірпінь

про стягнення 55 381, 08 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - Коваленко В.А. предст., дов.
б/н від 08.01.2014р.;

відповідач - Графський Д.І. предст., дов
б/н від 04.07.2013р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ватфарм» (позивач)
звернулося до господарського суду
Київської області з позовом до
Дочірнього підприємства «Фуршет
Центр» (відповідач) про стягнення 55 381, 08
грн., які складаються з 48 641,73 грн. боргу
за договором № ФЦ013898 від 01.09.2012р., 2525,54
грн. пені, 414,45 грн. 3% річних та 3799,36 грн.
інфляційних.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 23.07.2014р. було порушено
провадження у справі, розгляд справи
призначено на 11.08.2014р.

Представник позивача повністю
підтримав позовні вимоги та просив суд
їх задовольнити з мотивів викладених в
позові.

Через канцелярію суду 11.08.2014р.
відповідачем було подано відзив, у
якому він позов не визнає та просить
відмовити в задоволенні позовних
вимог. Зазначений відзив, прийнятий
судом до розгляду.

Відповідно до частини 2 статті 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення приймається судом за
результатами оцінки доказів, поданих
сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Згідно з ч. 1 статті 85 Господарського
процесуального кодексу України,
прийняте рішення оголошується
господарським судом у судовому
засіданні після закінчення розгляду
справи.

В судовому засіданні 11.08.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
докази та оцінивши їх в сукупності, суд,
-

встановив:

01 вересня 2012р. між Дочірнім
підприємством «Фуршет Центр»
(Покупець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ватфарм»
(Постачальник) укладено договір
№ФЦ013898, відповідно до умов якого,
Постачальник зобов'язується в порядку
та на умовах, визначених цим договором,
та у відповідності з замовленнями
Покупця, поставити товар, а Покупець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених цим договором, прийняти
товар і оплатити його вартість за
цінами, зазначеними в накладній, та які
не можуть перевищувати цін, узгоджених
в Специфікації.

Відповідно до п. 7.9. Договору, оплата за
товар здійснюється в українській
національній валюті в безготівковому
порядку шляхом перерахування коштів на
банківський рахунок Постачальника
через 70 днів з моменту
приймання-передачі товару та
підписання видаткової накладної про
прийняття товару.

Згідно з п.14.1. Договору, Покупець має
право зменшити суму, що належить до
сплати Постачальнику за товар, на суму
штрафних санкцій, які зобов'язаний
сплатити Постачальник, вартості
товарів, повернутих Постачальникові,
послуг, а також іншої заборгованості,
що має бити сплачена Постачальником
згідно з цим Договором або по іншим
договорам, укладених між
Постачальником та Покупцем, шляхом
проведення заліку зустрічних вимог,
коли це не заборонено українським
законодавством. Залік зустрічних вимог
проводиться Покупцем без підписання
сторонами додаткових документів (актів
заліку зустрічних вимог, протоколів
заліку зустрічних вимог, тощо).
Зарахування зустрічних вимог може
здійснюватись за письмовою заявою
Покупця.

Як стверджує позивач, він свої
договірні зобов'язання виконав,
здійснивши поставку товарів на
загальну суму 52 518,60 грн., що
підтверджується наступними
видатковими накладними: № СРН-0000530 від
27.12.2013р. на суму 5745,60 грн., № СРН-0000088 від
10.01.2014р. на суму 19 063,20 грн., № СРН-0000223 від
17.01.2014р. на суму 9 189,00 грн., № СРН-0000377 від
24.01.2014р. на суму 8338,80 грн., № СРН-0000523 від
31.01.2014р. на суму 6038,40 грн., № СРН-0000108 від
07.02.2014р. на суму 4143,60 грн., копії яких
наявні у матеріалах справи.

Відповідач, в свою чергу, зобов'язання
за договором в частині своєчасної
оплати за поставлений товар не виконав.

В порядку досудового врегулювання
спору, позивачем на адресу відповідача
була направлена претензія № 132 від
24.04.2014р. з вимогою оплатити поставлений
товар, яка була отримана відповідачем
12.05.2014р., що підтверджується витягом з
реєстру відстеження поштових
відправлень сайту «Укрпошти».

Проте, зазначена претензія залишена
відповідачем без відповіді та
належного реагування.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема розрахунку суми основного
боргу, позивач скористався правом
наданим йому згідно з п. 14.1 Договору та
здійснив залік однорідних вимог на
загальну суму 3876,87 грн.

Таким чином на момент звернення
позивача з позовом до суду за
відповідачем рахується заборгованість
у розмірі 48 641,73 грн.

Однак, у відзиві на позов відповідач
позовні вимоги не визнає,
обґрунтовуючи це тим, що всупереч
вимогам Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» у видаткових
накладних, за якими здійснювалась
поставка товару, не зазначено посади
осіб, що здійснювали приймання товару.

З таким твердженням відповідача суд не
погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення. Частина 2
ст.9 вказаного Закону передбачає, що
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Оглянувши в судовому засіданні копії
спірних видаткових накладних, судом
встановлено, що в графі «отримав»
міститься лише підпис та прізвище
особи, яка отримувала товар, без
зазначення її посади, в зв'язку з чим
неможливо встановити чи мала ця особа
достатньо повноважень на підписання
накладних та отримання товару за
такими накладними.

Приписами ст. 241 ЦК України передбачено,
що правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

Відповідач не надав жодних доказів
повернення товару позивачеві або
доказів направлення претензій щодо
його якості, кількості та
комплектності, а також доказів щодо
відсутності трудових відносин між
відповідачем та особами, які
підписували первинні документи.

З огляду на це, суд прийшов до висновку,
що відповідач такими своїми діями
схвалив правочин.

Крім підписів, дані накладні містять
відтиск штампу підприємства.

Підпис сторони (сторін) на правочині
підтверджує лише форму правочину, в
якій його вчинено письмову, а
відповідно, сам факт вчинення
правочину юридичними особами
підтверджується наявністю печатки на
документі, вчиненому в письмовій формі.

Наявність печатки на спірних накладних
є свідченням скріплення не підпису
особи, а самого документу.

Аналогічна позиція міститься у
постановах ВГСУ від 01 листопада 2011 р.
справа № 21/235-09, від 21 серпня 2013 року
справа № 5015/3143/12 та від 13 березня 2013р.

справа № 5028/7/17/2012.

Відповідальність і контроль за
дотриманням порядку зберігання
печаток і штампів, а також законністю
користування ними покладається на
керівників підприємств, установ і
організацій, господарських об'єднань,
суб'єктів господарської діяльності. У
разі втрати печаток і штампів
керівники підприємств зобов'язані
негайно повідомити про це органи МВС
України та вжити заходів для їх
розшуку.

Відповідачем, в свою чергу, не надано
суду доказів втрати, підробки печатки
чи передачі штампу іншій особі.

Таким чином, підписані обома сторонами
видаткові накладні (оригінали були
досліджені в судовому засіданні) та
скріплені печатками, на основі
укладеного договору поставки,
підтверджують отримання відповідачем
товару, а сам по собі факт невизначення
у видатковій накладній посади осіб, що
здійснили отримання товару не означає,
що отриманий товар не підлягає оплаті.

З урахуванням вищевикладеного, суд
прийшов до висновку, що посилання
відповідача на те, що надані в якості
доказу видаткові накладні не містять
зазначення посади особи, яка прийняла
товар, та що подібні недоліки не дають
змоги використовувати видаткові
накладні в якості доказу поставки
товару за договором № ФЦ013898 від 01.09.2012р.
не приймаються судом до уваги.

Згідно приписів статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Зазначена норма
кореспондується з приписами статті 193
Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини першої
статті 193 Господарського кодексу
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Згідно частини другої статті 193
Господарського кодексу України, кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язань, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання, має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Частиною другою статті 712 Цивільного
кодексу України передбачено, що до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Приписами пункту 2 статті 692 Цивільного
кодексу України передбачено: покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оскільки заборгованість відповідача
перед позивачем на час прийняття
рішення не погашена, доказів оплати
відповідач до суду не надав, розмір
вказаної заборгованості відповідає
фактичним обставинам справи, вимога
про стягнення з відповідача 48 641,73 грн.
боргу за поставлений товар підлягає
задоволенню.

Крім суми основного боргу позивач
просить стягнути з відповідача 2 525,54
грн. пені.

Пунктом 8.11. Договору, що включений до
Договору, протоколом розбіжностей від
01.09.2012р. і є його невід'ємною частиною,
передбачено нарахування пені у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який нараховується
пеня.

Відповідно до частини першої ст. 612
Цивільного кодексу України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ст. 230 ГК України,
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми, яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання, або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлено, що розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня.

Перевіривши правильність нарахування
пені, з врахуванням норм чинного
законодавства та умов договору, а також
застосовуючи подвійну облікову ставку
НБУ, суд встановив, що заявлена
позивачем пеня в розмірі 2 525,54 грн.
підлягає задоволенню в повному обсязі.

Також позивач просить стягнути з
відповідача 414,45 грн. 3% річних та 3799,36
грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини другої ст. 625
Цивільного кодексу України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд, здійснивши власний розрахунок
інфляційних втрат та 3% річних
встановив, що заявлена позивачем до
стягнення сума відповідає вимогам
законодавства та обставинам справи, а
тому вимога щодо стягнення 414,45 грн. 3%
річних та 3799,36 грн. інфляційних втрат
підлягає задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги про стягнення з
відповідача 48 641,73 грн. боргу, 2525,54 грн.
пені, 414,45 грн. 3% річних та 3799,36 грн.
інфляційних втрат підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судом
покладається на відповідача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 49, 82-85, Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Дочірнього
підприємства «Фуршет Центр» (08205,
Київська обл., м. Ірпінь, вул.
Ленінградська, 6-А, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ватфарм» (18018, м.
Черкаси, просп. Хіміків, 66; ) - 48 641 (сорок вісім тисяч шістсот
сорок одну) грн. 73 коп. боргу, 2525 (дві
тисячі п'ятсот двадцять п'ять) грн. 54
коп. пені, 414 (чотириста чотирнадцять)
грн. 45 коп. 3% річних, 3799 (три тисячі
сімсот дев'яносто дев'ять) грн. 36 коп.
інфляційних втрат та 1 827 (одну тисячу
вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.
судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення
20.08.2014р.

Суддя
Щоткін О.В.