м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/3315/14 13.08.14
За позовом Приватного
акціонерного товариства «Дніпровська
до Приватного акціонерного
товариства «Лівобережжяінвест»
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
Департамент комунальної
власності міста Києва виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
про визнання правочину
недійсним, визнання незаконним та
скасування наказу і свідоцтва про
право власності, визнання відсутнім
права та повернення майна
та за зустрічним позовом
Приватного акціонерного товариства
до Приватного акціонерного
товариства «Дніпровська пристань»
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
Департамент комунальної
власності міста Києва виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
про визнання права власності
Головуючий суддя Ломака В.С.
Судді Літвінова М.Є.
Представники учасників судового
процесу (за первісним позовом):
від позивача за первісним позовом:
від відповідача за первісним позовом:
Малєєв Є.С. за довіреністю № 28/2014
від третьої особи за первісним позовом:
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне акціонерне товариство
«Дніпровська пристань» (далі - позивач)
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Приватного
акціонерного товариства
«Лівобережжяінвест» (відповідач) про:
- визнання недійсним вчиненого між
сторонами правочину щодо зміни
Інвестиційного договору № Д-07/01 від
19.11.2007 р., який оформлено актом
приймання-передачі від 18.05.2012 р.;
- визнання незаконним та
скасування наказу Головного
управління комунальної власності м.
Києва Київської міської державної
адміністрації № 677-В від 13.08.2012 р. про
оформлення права власності на об'єкт
нерухомого майна та виданого на його
підставі свідоцтва про право власності
- визнання відсутнім право
власності відповідача на нежитлову
будівлю - торговельно-розважальний
центр і паркінг на 861 машиномісце (в
тому числі: відкритий паркінг третього
поверху на 421 машиномісце, відкритий
паркінг четвертого поверху на 197
машиномісць, відкритий паркінг з
навісом четвертого поверху на 243
кв.м., який розташований в м. Києві по
вул. Лаврухіна Миколи № 4 (літера А);
- повернення позивачу нежитлової
будівлі - торговельно-розважальний
центр і паркінг на 861 машиномісце (в
тому числі: відкритий паркінг третього
поверху на 421 машиномісце, відкритий
паркінг четвертого поверху на 197
машиномісць, відкритий паркінг з
навісом четвертого поверху на 243
кв.м., який розташований в м. Києві по
вул. Лаврухіна Миколи № 4 (літера А).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказує на те, що в провадженні
господарського суду міста Києва
визнання банкрутом ПрАТ «Дніпровська
пристань». Під час виконання
повноважень розпорядника майна,
арбітражним керуючим Лецканом В.Л. було
встановлено, що між сторонами мало
місце укладення Інвестиційного
договору № Д-07/01 від 19.11.2007 р., за умовами
якого позивач повинен був організувати
та забезпечити будівництво
торговельного центру з паркінгом з
подальшою його передачею у власність
відповідачу, а відповідач повинен був
надати інвестиції для здійснення
будівництва та сплатити забудовнику
винагороду після завершення
будівництва, прийняття комплексу в
експлуатацію та отримання інвестором
правовстановлюючих документів на
нього. Як зазначає позивач, за змістом
п. 2.2. Договору об'єкт інвестування мав
відповідати технічним
характеристикам: загальна площа - 36 228
кв.м., кількість поверхів - 2, тип будівлі
- капітальна торговельного
призначення; розмір інвестицій - 196 177
350, 00 грн. Оскільки на підставі акту
прийому-передачі від 18.05.2012 р.,
складеного за результатами виконання
Інвестиційного договору, позивач
торгово-розважальний центр загальною
площею 34 214, 20 кв.м. з паркінгом на 861
машиномісце, побудований за адресою: 26-1
мікрорайон житлового масиву
Вигурівщина-Троєщина у Деснянському
районі м. Києва (будівельна адреса: м.
Київ, вул. Миколи Лаврухіна, 4), вартістю
245 539 298, 65 грн. - на думку позивача
відбулась незаконне оформлення за
відповідачем права власності на об'єкт
будівництва, який не повинен був бути
переданий відповідачу за умовами
Договору, оскільки істотно
відрізняється за своїми технічними
характеристиками та вартістю від того,
що був визначений за домовленістю
сторін. На підставі зазначеного,
позивач стверджує, що фактично
відбулось неправомірне внесення змін
до умов Договору шляхом складання Акту
прийому-передачі від 18.05.2012 р., яким
сторони засвідчили, що спірний об'єкт
будівництва відповідає умовам
Договору та крім того зафіксували іншу
його вартість у порівнянні з тою, що
була визначена Договором. Крім того,
позивач звертає увагу на те, що в силу
відсутності у позивача як акціонерного
товариства створеної наглядової ради,
укладення значного правочину, яким
позивач вважає передачу спірного
об'єкту будівництва відповідачу за
актом прийому-передачі від 18.05.2012 р.,
мало бути здійснено загальними зборами
позивача, а не його виконавчим органом.
Враховуючи зазначене, розпорядник
майна позивача вирішив звернутись з
даним позовом до суду, з метою захисту
прав та інтересів позивача.
Разом з позовною заявою позивачем
також було подано до суду заяву про
вжиття заходів до забезпечення позову,
- заборонити Приватному
акціонерному товариству
«Лівобережжяінвест» будь-яким чином
розпоряджатись об'єктом нерухомого
майна - нежитлова будівля -
торговельно-розважальний центр і
паркінг на 861 машиномісце (в тому числі:
відкритий паркінг третього поверху на
421 машиномісце, відкритий паркінг
четвертого поверху на 197 машиномісць,
відкритий паркінг з навісом четвертого
поверху на 243 машиномісця) загальною
площею 34 214, 20 кв.м., який
розташований в м. Києві по вул.
Лаврухіна Миколи № 4 (літера А), в тому
числі, але не виключно, вчиняти щодо
вказаного об'єкта нерухомого майна
правочини купівлі-продажу, міни,
дарування, ренти, оренди, застави,
іпотеки тощо, передавати вказаний
об'єкт нерухомого майна в якості внеску
до статутних фондів юридичних осіб,
передавати будь-яким особам будь-які
права щодо володіння, користування,
розпорядження вказаним об'єктом
нерухомого майна, а так само вчиняти
будь-які дії, які можуть призвести до
виникнення у інших осіб прав щодо
володіння, користування, розпорядження
вказаним об'єктом нерухомого майна;
- заборонити Головному управлінню
юстиції у м. Києві в особі відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
та усіх його державних реєстраторів
вчиняти будь-які дії, пов'язані з
державною реєстрацією права власності,
обтяжень та інших речових прав у
відношенні об'єкта нерухомого майна -
торговельно-розважальний центр і
паркінг на 861 машиномісце (в тому числі:
відкритий паркінг третього поверху на
421 машиномісце, відкритий паркінг
четвертого поверху на 197 машиномісць,
відкритий паркінг з навісом четвертого
поверху на 243 машиномісця) загальною
м. Києві по вул. Лаврухіна Миколи № 4
- заборонити Державній
реєстраційній службі України в особі
Департаменту державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та усіх
його державних реєстраторів вчиняти
будь-які дії, пов'язані з державною
реєстрацією права власності, обтяжень
та інших речових прав у відношенні
об'єкта нерухомого майна - нежитлова
будівля - торговельно-розважальний
центр і паркінг на 861 машиномісце (в
тому числі: відкритий паркінг третього
поверху на 421 машиномісце, відкритий
паркінг четвертого поверху на 197
машиномісць, відкритий паркінг з
навісом четвертого поверху на 243
кв.м., який розташований в м. Києві по
вул. Лаврухіна Миколи № 4 (літера А).
Зазначена заява була обґрунтована тим,
що у позивача є достатні підстави
вважати, що відповідач намагатиметься
відчужити спірне нерухоме майно, про що
свідчить розміщення оголошення з
продажу такого майна на
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 05.03.2014 р. було порушено
провадження у справі № 910/3315/14 та
призначено її до розгляду на 25.03.2014 р.
При цьому, ухвалою господарського суду
міста Києва від 05.03.2014 р. було частково
задоволено заяву позивача про вжиття
заходів до забезпечення позову
задовольнити частково та з метою
забезпечення позову, до вирішення
спору по суті та набрання рішенням у
даній справі законної сили ухвалено:
- заборонити Приватному
акціонерному товариству
бульвар Тараса Шевченка, будинок 33,
розпоряджатись шляхом відчуження
об'єктом нерухомого майна - нежитлова
будівля - торговельно-розважальний
центр і паркінг на 861 машиномісце (в
тому числі: відкритий паркінг третього
поверху на 421 машиномісце, відкритий
паркінг четвертого поверху на 197
машиномісць, відкритий паркінг з
навісом четвертого поверху на 243
кв.м., який розташований в м. Києві по
вул. Лаврухіна Миколи № 4 (літера А);
- заборонити Головному управлінню
юстиції у м. Києві (місто Київ, провулок
особі відділу державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві (місто
Київ, проспект Повітрофлотський, 76-г;
місто Київ, вулиця Трьохсвятительська,
4-В) та усіх його державних реєстраторів
вчиняти будь-які дії, пов'язані з
державною реєстрацією права власності,
обтяжень та інших речових прав у
відношенні об'єкта нерухомого майна -
торговельно-розважальний центр і
паркінг на 861 машиномісце (в тому числі:
відкритий паркінг третього поверху на
421 машиномісце, відкритий паркінг
четвертого поверху на 197 машиномісць,
відкритий паркінг з навісом четвертого
поверху на 243 машиномісця) загальною
площею 34 214, 20 кв.м., який розташований в
м. Києві по вул. Лаврухіна Миколи № 4
- заборонити Державній
реєстраційній службі України (місто
Київ, вулиця Марини Раскової, 15; код
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та усіх його державних
реєстраторів вчиняти будь-які дії,
пов'язані з державною реєстрацією
права власності, обтяжень та інших
ревучих прав у відношенні об'єкта
нерухомого майна - нежитлова будівля -
торговельно-розважальний центр і
паркінг на 861 машиномісце (в тому числі:
відкритий паркінг третього поверху на
421 машиномісце, відкритий паркінг
четвертого поверху на 197 машиномісць,
відкритий паркінг з навісом четвертого
поверху на 243 машиномісця) загальною
площею 34 214, 20 кв.м., який
розташований в м. Києві по вул.
Лаврухіна Миколи № 4 (літера А).
В іншій частині заяви про вжиття
заходів до забезпечення позову
21.03.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшло клопотання про
витребування від відповідача копії
наступних документів: Рішення
Київської міської ради № 608/1269 від
24.05.2007 р.; Договір оренди земельної
ділянки від 16.08.2007 р.; Акт
приймання-передачі земельної ділянки
від 12.02.2008 р.; Рішення КМР №
550/7887 від 24.05.2012 р.; Інвестиційний
договір № Д-07/01 від 19.11.2007 р. із Додатком
№ 1; Додатковий договір № 1 від 20.11.2007 р.
до Інвестиційного договору № Д-07/01 від
19.11.2007 р.; Акт приймання-передачі від
18.05.2012 р.; Дозвіл на виконання
будівельних робіт № 1941-Дс/С від 02.04.2010
р.; Акт готовності об'єкта до
експлуатації № 61 від 03.05.2012 р.;
р.; Витяг з Наказу Головного управління
містобудування та архітектури
Київської міської державної
адміністрації № 397 від 03.08.2012 р.; Наказ
Головного управління комунальної
власності м. Києва КМДА № 677-В від
13.08.2012 р. про оформлення права власності
на об'єкт нерухомого майна з додатком;
Свідоцтво про право власності від
13.08.2012 р.; Звіт перед інспектором до Акту
приймання-передачі Комплексу від 18.05.2012
25.03.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача надійшов відзив на позовну
заяву, в якому він проти позову
заперечує, вказуючи на те, що акт
приймання-передачі не є правочином, а
відповідно не може бути визнаний
недійсним і такий спосіб захисту не
відповідає визначеним законом. Також,
відповідач вказує на те, що з
урахування приписів ст. 331 ЦК України,
торгово-розважального центру в
експлуатацію, відповідачем правомірно
набуто його у власність. Крім того,
відповідач зазначає про те, що
положення ст. 70 Закону України «Про
акціонері товариства» не можуть бути
застосовані до спірних правовідносин,
оскільки акт приймання-передачі не є
правочином. Також, відповідач звертає
увагу на те, що він є неналежним
відповідачем за вимогами про визнання
незаконним та скасування наказу і
свідоцтва про право власності, проте як
належним відповідачем мало б бути
Головне управління комунальної
власності міста Києва виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації). Крім того, відповідач
стверджує, що позивач не має права
заявляти вимоги про повернення
спірного нерухомого майна, оскільки
він ніколи не був його власником.
25.03.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача надійшло клопотання про
здійснення фіксації судового розгляду
технічними засобами звукозапису.
У судовому засіданні 25.03.2014 р. від
представника відповідача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.
У судовому засіданні 25.03.2014 р. судом
було оголошено перерву до 09.04.2014 р.
Також, 25.03.2014 р. через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва від відповідача надійшла
зустрічна позовна заява, відповідно до
якої він просить визнати за Приватним
акціонерним товариством
«Лівобережжяінвест» право власності
на майно - нежитлову будівлю -
торговельно-розважальний центр і
паркінг на 861 машиномісце (в тому числі:
відкритий паркінг третього поверху на
421 машиномісце, відкритий паркінг
четвертого поверху на 197 машиномісць,
відкритий паркінг з навісом четвертого
поверху на 243 машиномісця) загальною
площею 34 214, 20 кв.м., який розташований в
місті Києві по вулиці Лаврухіна Миколи
№ 4 (літера А).
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані
тим, що ПрАТ «Лівобережжяінвест»
повністю виконало свої зобов'язання за
укладеним між сторонами Інвестиційним
договором і сплатило визначену
Додатковим договором № 3 від 15.05.2012 р.
суму інвестицій та винагороди
забудовника в загальному розмірі 252 947
590, 03 грн., у зв'язку з чим йому було
передано у власність збудований та
введений в експлуатацію
торговельно-розважальний центр і
паркінг. Оскільки наразі позивач за
первісним позовом не визнає прав ПрАТ
«Лівобережжяінвест» на таке майно,
воно вимушене було звернутись із
зустрічним позовом до суду про
визнання права власності.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 27.03.2014 р. було вирішено
прийняти зустрічний позов ПрАТ
«Лівобережжяінвест» до розгляду з
09.04.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача за первісним позовом
надійшли додаткові документи у справі.
Також, 09.04.2014 р. через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва від позивача надійшов відзив на
зустрічний позов, в якому він проти
його задоволення заперечує, повторно
викладаючи доводи, аналогічні тим,
якими ним обґрунтовано первісні
У судовому засіданні 09.04.2014 р. від
представника відповідача за первісним
позовом надійшло клопотання про
залучення до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача за первісним
позовом - Головне управління
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), та клопотання про
застосування строків позовної
У судовому засіданні 09.04.2014 р. судом
було оголошено перерву до 24.04.2014 р.
розгляд заявлених представниками
сторін клопотань відкладено.
24.04.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача за первісним позовом
надійшло клопотання про скасування
заходів до забезпечення позову.
У судовому засіданні 24.04.2014 р. від
представників сторін надійшло
клопотання про продовження строку
вирішення спору на 15 днів.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 24.04.2014 р. на підставі
клопотання представників сторін
продовжено строк вирішення спору на 15
днів, а також залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача за
первісним позовом - Головне управління
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), та витребувано від
відповідача і Київської міської
державної адміністрації документи, які
були заявлені до витребування
клопотанням позивача від 21.03.2014 р., але
не представлені до матеріалів справи
на дату винесення ухвали, розгляд
справи відкладено на 20.05.2014 р.
Також, 24.04.2014 р. через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва від позивача надійшла заява про
уточнення позовних вимог, відповідно
до якої він просить:
- визнати недійсним вчинений між
сторонами правочин щодо зміни
Інвестиційного договору № Д-07/01 від
19.11.2007 р., який оформлено актом
приймання-передачі від 18.05.2012 р. та
Додатковим договором № 3 від 15.05.2012 р.;
- визнати незаконним та скасування
наказ Головного управління
комунальної власності м. Києва
Київської міської державної
адміністрації № 677-В від 13.08.2012 р. про
оформлення права власності на об'єкт
нерухомого майна та видане на його
підставі свідоцтво про право власності
- визнати відсутнім право
власності відповідача на нежитлову
будівлю - торговельно-розважальний
центр і паркінг на 861 машиномісце (в
тому числі: відкритий паркінг третього
поверху на 421 машиномісце, відкритий
паркінг четвертого поверху на 197
машиномісць, відкритий паркінг з
навісом четвертого поверху на 243
кв.м., який розташований в м. Києві по
вул. Лаврухіна Миколи № 4 (літера А);
- повернути позивачу нежитлову
будівлю - торговельно-розважальний
центр і паркінг на 861 машиномісце (в
тому числі: відкритий паркінг третього
поверху на 421 машиномісце, відкритий
паркінг четвертого поверху на 197
машиномісць, відкритий паркінг з
навісом четвертого поверху на 243
кв.м., який розташований в м. Києві по
вул. Лаврухіна Миколи № 4 (літера А).
12.05.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача за первісним позовом
надійшли письмові заперечення на заяву
позивача за первісним позовом про
уточнення позовних вимог, в яких він
вказує на те, що така заява фактично є
поданням ще одного позову про визнання
недійсним Додаткового договору № 3 від
15.05.2012 р., з огляду на що просить
відмовити у її задоволенні.
16.05.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
третьої особи надійшли додаткові
документи у справі.
20.05.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
третьої особи надійшли додаткові
документи у справі та письмові
пояснення, в яких вона стверджує, що
спірні у справі наказ та свідоцтво
видавались в межах компетенції
Головного управління та відповідно до
вимог чинного законодавства, з огляду
на що просить в позовних вимогах про
визнання їх недійсними відмовити.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.05.2014 р. замінено
найменування третьої особи з Головного
управління комунальної власності
міста Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) на
Департамент комунальної власності
міста Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації).
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.05.2014 р. було призначено
колегіальний розгляд справи.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 20.05.2014 р. справу
№ 910/3315/14 передано на розгляд колегії
суддів: Головуючий суддя Ломака В.С.,
судді Літвінова М.Є., Цюкало Ю.В.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.05.2014 р. вказаною колегією
суддів було прийнято справу № 910/3315/14 до
свого провадження та призначено її до
розгляду на 24.06.2014 р.
У судовому засіданні 24.06.2014 р. судом
було прийнято до розгляду заяву
позивача за первісним позовом про
уточнення позовних вимог, у зв'язку з
чим вони розглядаються в її редакції.
При цьому, судом враховано роз'яснення,
надані в п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», в якому
зазначається, що ГПК, зокрема статтею 22
цього Кодексу, не передбачено права
позивача на подання заяв (клопотань)
про «доповнення» або «уточнення»
позовних вимог, або заявлення
«додаткових» позовних вимог і т.п. Тому
в разі надходження до господарського
суду однієї із зазначених заяв
(клопотань) останній, виходячи з її
змісту, а також змісту раніше поданої
позовної заяви та конкретних обставин
справи, повинен розцінювати її як:
- подання іншого (ще одного) позову, чи
- збільшення або зменшення розміру
- об'єднання позовних вимог, чи
- зміну предмета або підстав позову.
У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
Оцінюючи заяву позивача про уточнення
позовних вимог суд зазначає, що вона за
своїм змістом свідчить про заявлення
додаткової позовної вимоги про
визнання недійсним Додаткового
договору № 3 від 15.05.2012 р. та її
об'єднання з поданим раніше позовом та
зокрема з вимогою про визнання
недійсним вчиненого між сторонами
правочину щодо зміни Інвестиційного
договору № Д-07/01 від 19.11.2007 р., який
оформлено актом приймання-передачі від
При цьому, така додаткова вимога,
заявлена позивачем за первісним
позовом, не порушує правил об'єднання
Відповідно до п. 3.6. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» позивач має право
об'єднати в одній позовній заяві кілька
вимог, пов'язаних між собою підставою
виникнення або поданими доказами
(зокрема, про стягнення неповернутого
кредиту, відсотків за користування
кредитом і неустойки; про визнання
недійсним акта і про відшкодування
заподіяної у зв'язку з його виданням
шкоди; про стягнення вартості
недостачі товару, одержаного за
кількома транспортними документами і
оформленої одним актом приймання або
коли такий товар сплачено за одним
розрахунковим документом; про
спонукання до виконання зобов'язань за
господарським договором і про
застосування заходів майнової
відповідальності за його невиконання
тощо). Право об'єднати кілька
однорідних позовних заяв або справ, у
яких беруть участь ті ж самі сторони,
надане також судді. При цьому останній
вправі вирішувати питання про
об'єднання лише тих заяв (справ), які
перебувають в його провадженні.
В даному випадку позивачем за
первісним позовом подано заяву про
уточнення позовних вимог, в якій
заявляється додаткова позовна вимога в
межах однієї справи.
Однорідними можуть вважатися позовні
заяви, які, пов'язані з однорідними
позовними вимогами і водночас подані
одним і тим же позивачем до одного й
того самого відповідача (чи
відповідачів) або хоча й різними
позивачами, але до одного й того ж
відповідача. Однорідними ж позовними
вимогами є такі, що виникають з одних і
тих самих або з аналогічних підстав і
водночас пов'язані між собою одним і
тим самим способом захисту прав і
Спосіб захисту опосередковує предмет
позову, яким є матеріально-правова
вимога позивача до відповідача,
стосовно якої він просить ухвалити
судове рішення. Вона визначається
спірними правовідносинами -
суб'єктивним правом і обов'язком
позивача і відповідача. Предмет позову
повинен мати правовий характер і
матеріально-правових відносин.
Підставою позову є обставини, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги і
докази, що стверджують позов, зокрема
факти матеріально-правового характеру,
що визначаються нормами матеріального
права, які врегульовують спірні
правовідносини, їх виникнення, зміну,
Доказами в господарському судочинстві
є будь-які відомості, отримані у
визначеному законом порядку, на
підставі яких суд установлює наявність
або відсутність обставин, на яких
обґрунтовуються вимоги і заперечення
осіб, що беруть участь у справі, та інші
обставини, які мають значення для
правильного розгляду справи.
Предмет і підстава позову сприяють
з'ясуванню наявності і характеру
спірних правовідносин між сторонами,
застосуванню необхідного способу
захисту права, визначенню кола доказів,
необхідних для підтвердження
наявності конкретного цивільного
У свою чергу об'єднанням позовів
забезпечується правильність і
одностайність розгляду та вирішення
окремих позовних вимог, які можуть бути
розглянуті як самостійні справи, але
об'єднуються однорідністю вимог, тобто
вимог, які випливають з одних і тих же
Якщо позивач порушив правила
об'єднання вимог або об'єднання цих
вимог перешкоджатиме з'ясуванню прав і
взаємовідносин сторін чи суттєво
утруднить вирішення спору, суддя має
право повернути позовну заяву (стаття 58
та пункт 5 частини першої статті 63 ГПК).
В даному випадку, заявлені позивачем
вимоги про визнання недійсним
Додаткового договору № 3 від 15.05.2012 р. та
визнання недійсним вчиненого між
сторонами правочину щодо зміни
Інвестиційного договору № Д-07/01 від
19.11.2007 р., який оформлено актом
приймання-передачі від 18.05.2012 р., -
пов'язані між собою підставами позову
та обґрунтовані тими самими доказами.
У зв'язку із зазначеним, на думку суду,
позивачем за первісним позовом також
не порушено приписів ст. 22 ГПК України
щодо заборони одночасної зміни підстав
та предмету позову, оскільки підставою
зазначених позовних вимог визначено
перевищення повноважень з боку
посадових осіб позивача та відсутність
схвалення таких дій з боку акціонерів
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 24.06.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 16.07.2014 р.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 16.07.2014 р., у зв'язку
з перебуванням Головуючого судді
Ломаки В.С. на лікарняному, справу №
910/3315/14 передано на розгляд колегії
суддів: Головуючий суддя Босий В.П.,
судді Літвінова М.Є., Цюкало Ю.В.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.07.2014 р. вказаною колегією
суддів було прийнято справу № 910/3314/14 до
свого провадження та призначено її до
розгляду на 13.08.2014 р.
16.07.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача за первісним позовом
надійшла заява про відвід судді Ломаки
В.С., клопотання про залучення третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - ВАТ «Банк
«Санкт-Петербург» та клопотання про
витребування від КМДА Рішення
Київської міської ради № 608/1269 від
24.05.2007 р.; Рішення Київської
міської ради № 550/7887 від 24.05.2012 р.; Витягу
з Наказу Головного управління
містобудування та архітектури
Київської міської державної
адміністрації № 397 від 03.08.2012 р., та
відкладення розгляду справи.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 22.07.2014 р., у зв'язку
з виходом Головуючого судді Ломаки В.С.
з лікарняного, справу № 910/3315/14 передано
на розгляд колегії суддів: Головуючий
суддя Ломака В.С., судді Літвінова М.Є.,
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 22.07.2014 р. вказаною колегією
суддів було прийнято справу № 910/3314/14 до
свого провадження та призначено її до
розгляду на 13.08.2014 р.
13.08.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача за первісним позовом
повторно надійшла заява, оформлена у
вигляді клопотання, про скасування
заходів забезпечення позову,
мотивована тим, що умовами укладеного
між сторонами Інвестиційного договору
взагалі не передбачалось виникнення
права власності позивача за первісним
позовом на спірне майно.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 13.08.2014 р., у зв'язку
з перебуванням судді Цюкало Ю.В. у
відпустці, справу № 910/3315/14 передано на
розгляд колегії суддів: Головуючий
суддя Ломака В.С., судді Літвінова М.Є.,
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.08.2014 р. вказаною колегією
суддів було прийнято справу № 910/3314/14 до
свого провадження та призначено її до
розгляду на 13.08.2014 р.
Представники позивача та третьої особи
за первісним позовом в судове
засідання 13.08.2014 р. не з'явились, про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштових відправлень
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представників
позивача та третьої особи за первісним
позовом не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.
При цьому, оскільки суд неодноразово
відкладав розгляд справи, надаючи
можливість учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для відкладення
розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
У судовому засіданні 13.08.2014 р.
представник відповідача за первісним
позовом відмовився від клопотання про
залучення третьої особи у справі,
клопотання про витребування доказів та
від заяви про відвід судді Ломаки В.С.
У судовому засіданні 13.08.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача за первісним
позовом, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -
Як вбачається з матеріалів справи, у 2007
році за результатами розгляду проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки Рішенням Київської міської
ради від 24.05.2007 р. № 608/1269 було вирішено:
- припинити Деснянській районній у
місті Києві раді право користування
частиною земельної ділянки площею 1,41
га, наданої відповідно до п. 43 рішення
Київської міської ради від 25.09.2003 р. №
31/905 «Про надання і вилучення земельних
ділянок та припинення права
користування землею», право
користування якою посвідчено
договором оренди земельної ділянки від
№ 48), і віднести цю земельну ділянку до
земель запасу житлової та громадської
- розірвати договір оренди земельної
сторін (лист-згода Деснянської
районної у місті Києві ради від 02.03.2007 р.
№ 48), укладений на підставі рішення
Київської міської ради від 27.10.2005 р. №
336/3797 «Про передачу Деснянській
районній у м. Києві раді земельної
ділянки для будівництва
торговельно-розважального комплексу у
26-а мікрорайоні житлового масиву
Вигурівщина-Троєщина у Деснянському
районі м. Києва», і віднести цю земельну
ділянку площею 0,80 га до земель запасу
житлової та громадської забудови;
- затвердити проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
Закритому акціонерному товариству
«Дніпровська пристань» для
будівництва, експлуатації та
торговельно-розважального центру та
паркінгу у 26-а мікрорайоні житлового
масиву Вигурівщина-Троєщина у
Деснянському районі м. Києва;
- передати Закритому акціонерному
товариству «Дніпровська пристань», за
умови виконання п. 5 цього рішення, в
короткострокову оренду на 3 роки
земельну ділянку площею 2,21 га для
будівництва, експлуатації та
торговельно-розважального центру та
паркінгу у 26-а мікрорайоні житлового
масиву Вигурівщина-Троєщина у
Деснянському районі м. Києва за рахунок
земель запасу житлової та громадської
Також, вказаним рішенням доручено
Деснянській районній у місті Києві
раді замовити у Головному управлінні
земельних ресурсів виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації) в установленому порядку
внесення змін до договору оренди
(лист-згода від 02.03.2007 р. № 48).
16.08.2007 р. між Київською міською радою, як
орендодавцем та Закритим акціонерним
товариством «Дніпровська пристань», як
орендарем було укладено договір
оренди, відповідно до умов якого КМР, на
підставі рішення Київської міської
ради від 24.05.2007 р. № 60/1269 передає, а ЗАТ
«Дніпровська пристань» приймає в
оренду земельну ділянку, яка
знаходиться у 26-а мікрорайоні
житлового масиву Вигурівщина -
Троєщина у Деснянському районі м.
експлуатації та обслуговування
торговельно - розважального центру та
Договір укладено на 3 роки (п. 3.1
Вказаний договір нотаріально
посвідчений, про що внесено запис в
реєстрі за № 462 та зареєстровано
Головним управлінням земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
19.11.2007 р. між позивачем за первісним
позовом, як забудовником, та
відповідачем за первісним позовом, як
інвестором, було укладено
Інвестиційний договір № Д-07/01 (далі -
Інвестиційний договір), відповідно до
п. п. 1.1.4., 1.1.7., 2.1. якого забудовник
зобов'язався організувати та
забезпечити будівництво комплексу -
торговельного центру з паркінгом на
земельній ділянці загальною площею 2,
2092 га, розташовану за адресою: 26-а
мікрорайон житлового масиву
Вигурівщина - Троєщина у Деснянському
районі м. Києва, ввести комплекс в
експлуатацію та передати у власність
інвестора, а інвестор зобов'язався
надати інвестиції для здійснення
будівництва комплексу та отримати у
Відповідно до п. 2.2. Інвестиційного
договору в первісній редакції комплекс
мав мати наступні технічні параметри:
загальна площа 36 228 квадратних метри,
включаючи паркінг; кількість поверхів -
2, тип будівлі - капітальна
торговельного призначення.
Згідно з п. 3.1. Інвестиційного договору
в первісній редакції інвестиції за ним
мали скласти 196 177 350, 00 грн., в тому
числі ПДВ, але за згодою сторін сума
інвестицій могла бути переглянута.
Відповідно до п. 4.4. Інвестиційного
договору в первісній редакції було
передбачено, що після завершення
будівництва та прийняття комплексу в
експлуатацію державною приймальною
комісією, інвестор отримує право
власності на комплекс.
При цьому, відповідно до п. 4.5.
Інвестиційного договору в первісній
редакції після одержання інвестором
правовстановлюючих документів на
комплекс інвестор мав виплатити
забудовнику винагороду в розмірі не
менше 1 % від розміру інвестиції,
зазначеного в п. 3.1. Договору.
Згідно з п. 5.1. Інвестиційного договору
в первісній редакції забудовник за
кошти інвестора мав організувати та
забезпечити будівництво комплексу і
ввести його в експлуатацію до 20.09.2009 р.
Відповідно до п. 5.2.1. Інвестиційного
договору в первісній редакції було
визначено, що забудовник буде
вважатись таким, що виконав своє
зобов'язання по введенню в
експлуатацію Комплексу лише за умови,
що технічні характеристики комплексу
після введення в експлуатацію будуть
відповідати характеристикам,
переліченим в п. 2.2. цього Договору.
Згідно з п. 5.3. Інвестиційного договору
в первісній редакції протягом 3
банківських днів з дати оформлення
акту введення в експлуатацію
забудовник мав передати комплекс
інвестору. Передача комплексу
забудовником інвестору оформлюється
на підставі відповідного акту
Відповідно до п. 5.4. Інвестиційного
договору в первісній редакції сторони
визначили, що після передачі
забудовником інвестору комплексу та
документації на комплекс, включаючи
акт введення в експлуатацію, інвестор
подає відповідну заяву та отримує
свідоцтво на право власності на
Згідно з п. 7.1. Інвестиційного договору
в первісній редакції право власності
на комплекс переходить від забудовника
до інвестора з моменту отримання
інвестором свідоцтва на право
власності на комплекс.
При цьому, відповідно до п. 8.1.
Інвестиційного договору в первісній
редакції після отримання інвестором
свідоцтва про право власності на
комплекс, забудовник (в межах своєї
компетенції) мав здійснити всі
необхідні дії для переведення на
інвестора прав на земельну ділянку.
Відповідно до п. 13.1. Інвестиційного
договору в первісній редакції він
набирає чинності в день підписання і
діє до виконання сторонами всіх своїх
Додатком № 1 до Інвестиційного
договору сторони визначили Графік
внесення інвестицій в розмірі 196 177 350,
20.11.2007 р. сторони уклали Додатковий
договір № 1 до Інвестиційного договору,
яким внесли зміни до п. 4.3.
Інвестиційного договору щодо порядку
компенсації витрат забудовника,
понесених в процесі будівництва.
12.02.2008 р. між Київською міською радою, як
орендодавцем та Закритим акціонерним
товариством «Дніпровська пристань», як
орендарем було підписано Акт приймання
- передачі земельної ділянки, яка
знаходиться у 26-а мікрорайоні
житлового масиву Вігуровщина -
Троєщина у Деснянському районі м.
Києва, площею 22 092 кв.м., кадастровий
номер 8 000 000 000:62:096:0065.
02.04.2010 р. Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю в
місті Києві позивачу за первісним
позовом було видано Дозвіл на
виконання будівельних робіт №
1941-Дс/С із будівництва житлових
будинків з об'єктами
соціально-побутової інфраструктури у
26-а мікрорайоні житлового масиву
Вигурівщина - Троєщина, обмеженого
вулицями Оноре-де-Бальзака,
Градинського, Радунського та Лаврухіна
у Деснянському районі м. Києва (ІІ
торговельно-розважальний центр з
підземним паркінгом).
20.12.2010 р. сторони уклали Додатковий
договір № 2 до Інвестиційного договору,
яким виклали в новій редакції
Інвестиційний договір.
Відповідно до п. 2.2. Інвестиційного
договору в редакції Додаткового
договору № 2 було визначено, що
комплекс має наступні технічні
параметри: орієнтована загальна площа
комплексу 65 900 кв.м., включаючи паркінг,
кількість поверхів - 5, тип будівлі -
капітальна торговельного призначення.
Згідно з п. 3.1. Інвестиційного договору
в редакції Додаткового договору № 2
сторони визначили, що інвестиції за ним
мали скласти 393 600 000, 00 грн., в тому числі
ПДВ, але за згодою сторін сума
інвестиції могла бути переглянута.
При цьому, відповідно до п. 3.2.
Інвестиційного договору в редакції
Додаткового договору № 2 сторони
встановили, що загальна вартість
договору включає в себе інвестиційну
вартість комплексу та винагороду
забудовнику та остаточно визначається
сторонами на момент виконання даного
Відповідно до п. 4.3. Інвестиційного
договору в редакції Додаткового
договору № 2 було передбачено, що після
завершення будівництва та прийняття
комплексу в експлуатацію державною
приймальною комісією, інвестор отримує
право власності на комплекс.
При цьому, відповідно до п. 4.4.
Інвестиційного договору в редакції
Додаткового договору № 2 протягом 24
місяців з моменту передачі комплексу
інвестору та за умови одержання
інвестором правовстановлюючих
документів на комплекс, інвестор мав
виплатити забудовнику винагороду в
розмірі не 1, 5 % від розміру інвестиції,
зазначеного в п. 3.1. Договору, крім того
ПДВ в розмірі відповідно до діючого
законодавства України.
Згідно з п. 5.1. Інвестиційного договору
в редакції Додаткового договору № 2
забудовник за кошти інвестора мав
організувати та забезпечити
будівництво комплексу і ввести його в
експлуатацію в строк до 30.06.2012 р.
В силу приписів п. 5.3. Інвестиційного
договору в редакції Додаткового
договору № 2 протягом 3 банківських
днів з дати оформлення акту введення в
експлуатацію забудовник мав передати
комплекс інвестору. Передача комплексу
забудовником інвестору оформлюється
на підставі відповідного акту
Відповідно до п. 5.4. Інвестиційного
договору в редакції Додаткового
договору № 2 сторони визначили, що
після передачі забудовником інвестору
комплексу та документації на комплекс,
включаючи акт введення в експлуатацію,
інвестор самостійно отримує свідоцтво
на право власності на комплекс.
Згідно з п. 7.1. Інвестиційного договору
в редакції Додаткового договору № 2
право власності на комплекс переходить
від забудовника до інвестора з моменту
передачі комплексу за актом
приймання-передачі, що підписується
сторонами відповідно до п. 5.3. цього
При цьому, відповідно до п. 8.1.
Інвестиційного договору в редакції
Додаткового договору № 2 після
отримання інвестором свідоцтва про
право власності на комплекс,
забудовник (в межах своєї компетенції)
мав здійснити всі необхідні дії для
переведення на інвестора прав на
Відповідно до п. 13.1. Інвестиційного
договору в редакції Додаткового
договору № 2 він набирає чинності в
день підписання і діє до виконання
сторонами всіх своїх зобов'язань.
Пунктом 2 Додаткового договору № 2
сторони внесли зміни до Додатку № 1 до
Інвестиційного договору й визначили
новий Графік внесення інвестицій на
загальну суму 393 600 000, 00 грн.
03.05.2012 р. було складено та підписано Акт
готовності об'єкта до експлуатації № 61
від 03.05.2012 р. «Торговельно-розважальний
центр і паркінг у 26-а мікрорайоні
житлового масиву Вигурівщина -
Троєщина у Деснянському районі м.
Києва. Перша черга будівництва».
15.05.2012 р. сторони уклали Додатковий
договір № 3 до Інвестиційного договору,
яким, зокрема, внесли наступні зміни:
- до п. 3.1. Інвестиційного договору,
виклавши його в редакції, згідно з якою
за цим Договором інвестиція становить
245 539 298, 67 грн., в тому числі ПДВ;
- до п. 2.2. Інвестиційного договору,
виклавши його в редакції, згідно з якою
комплекс має наступні технічні
параметри: загальна площа комплексу 34
214, 20 кв.м., в т.ч. 1 поверх - 15 862, 60 кв.м.,
антресоль 1 поверху - 727, 60 кв.м., 2 поверх -
15 334, 10 кв.м., антресолі 2 поверху - 206, 30
кв.м., 3 поверх - 708, 00 кв.м., в т.ч.
відкритий паркінг на 421 машино-місце, 4
поверх - 1 304, 50 кв.м., в т.ч. відритий
паркінг з навісом на 243 машиномісця та
відкритий паркінг на 197 машиномісце,
надбудови - 71, 10 кв.м., кількість
поверхів - 4, тип будівлі - капітальна
торговельного призначення.
При цьому, пунктом 4 Додаткового
договору № 3 сторони внесли зміни до
Додатку № 1 до Інвестиційного
договору й визначили новий Графік
внесення інвестицій на загальну суму 245
18.05.2012 р. сторони підписали Акт
приймання-передачі, відповідно до
якого позивач за первісним позовом
передав, а відповідач за первісним
торговельно-розважальний центр і
паркінг на 861 машиномісце загальною
площею 34 214, 20 кв.м., який
побудований за адресою: 26-а мікрорайон
житлового масиву Вигурівщина -
Троєщина у Деснянському районі м. Києва
(будівельна адреса: місто Києві по
вулиці Лаврухіна Миколи № 4). Загальна
вартість комплексу - 204 616 082, 21 грн., ПДВ
- 40 923 216, 44 грн., всього вартість
комплексу з ПДВ - 245 539 298, 65 грн.
Згідно з вказаним Актом відзначено, що
комплекс переданий у стані, що повністю
відповідає умовам Інвестиційного
договору із змінами та додатками і
претензій щодо його стану відповідач
за первісним позовом не має.
Додатком до вказаного Акту сторонами
підписано Звіт замовника перед
інвестором, згідно з яким позивачем за
первісним позовом було укладено угоди
з підрядними організаціями та прийнято
від них виконані роботи згідно актів на
загальну суму 245 539 298, 65 грн.
23.05.2012 р. Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю в
місті Києві було видано Сертифікат
відповідність закінченого
будівництвом об'єкта -
«Торговельно-розважальний центр і
паркінг у 26-а мікрорайоні житлового
масиву Вигурівщина - Троєщина у
Деснянському районі м. Києва. (І черга
будівництва)», загальна площа 34 214, 2
кв.м., проектній документації, вимогам
держаних стандартів, будівельних норм
і правил та підтверджено його
готовність до експлуатації.
Рішенням Київської міської ради від
24.05.2012 р. № 550/7887 було вирішено поновити
на 6 років договір оренди земельної
ділянки від 12.02.2008 р. № 62-6-00471, укладений
між Київською міською радою та
Закритим акціонерним товариством
«Дніпровська пристань» на підставі
Рішення Київської міської ради від
24.05.2007 р. № 608/1269 «Про передачу
Закритому акціонерному товариству
«Дніпровська пристань» земельної
ділянки для будівництва, експлуатації
та обслуговування
торговельно-розважального центру та
паркінгу у 26-а мікрорайоні житлового
масиву Вигурівщина-Троєщина у
Деснянському районі м. Києва».

18.06.2012 р. відповідач за первісним
позовом звернувся до Головного
управління комунальної власності
міста Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) з
заявою про оформлення права приватної
власності на спірний комплекс.

Наказом Головного управління
містобудування та архітектури
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) № 397 від 03.08.2012 р. було
вирішено присвоїти об'єкту нерухомого
майна (1-ша черга будівництва
Торговельно-розважального центру і
паркінгу у 26-а мікрорайоні житлового
масиву Вигурівщина - Троєщина у
Деснянському районі м. Києва)
відповідно до сертифікату
відповідності закінченого
будівництвом об'єкта Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю в місті Києві серія КВ №
4 від 26.05.2012 р. поштову адресу:
Лаврухіна Миколи, 4 у Деснянському
районі міста Києва.

Наказом Головного управління
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) № 677-В від 13.08.2012 р. було
вирішено оформити право власності на
об'єкт нерухомого майна - нежитлову
будівлю - торговельно-розважальний
центр і паркінг на 861 машиномісце (в
тому числі: відкритий паркінг третього
поверху на 421 машиномісце, відкритий
паркінг четвертого поверху на 197
машиномісць, відкритий паркінг з
навісом четвертого поверху на 243
машиномісця) загальною площею 34 214, 20
кв.м., який розташований в місті Києві
по вулиці Лаврухіна Миколи № 4 (літера
А), за відповідачем за первісним
позовом.

Також, 13.08.2012 р. Головне управління
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) видало відповідачу за
первісним позовом Свідоцтво про право
власності на вказаний об'єкт
нерухомості.

Рішенням Київської міської ради від
29.11.2012 р. № 618/8902 було вирішено:

- передати Приватному акціонерному
товариству «Лівобережжяінвест», за
умови виконання пункту 2 цього рішення,
в довгострокову оренду на 10 років
земельну ділянку площею 2,2092 га для
експлуатації та обслуговування
торговельно-розважального центру та
паркінгу на вул. Миколи Лаврухіна, 4 у
Деснянському районі м. Києва за рахунок
земель, переданих відповідно до
рішення Київської міської ради від
24.05.2007 р. № 608/1269 «Про передачу закритому
акціонерному товариству «Дніпровська
пристань» земельної ділянки для
будівництва, експлуатації та
обслуговування
торговельно-розважального центру та
паркінгу у 26-а мікрорайоні житлового
масиву Вигурівщина-Троєщина у
Деснянському районі м. Києва»
та право користування якою посвідчено
договором оренди земельної ділянки від
12.02.2008 р. № 62-6-00471, у зв'язку з набуттям
права власності на будівлю (Свідоцтво
про право власності на будівлю від
13.08.2012 р.) (справа А-20396, заява ДІД №
01104-04 від 07.11.2012 р.).

- визнано такими, що втратили чинність,
рішення Київської міської ради від
24.05.2007 р. № 608/1269 «Про передачу закритому
акціонерному товариству «Дніпровська
пристань» земельної ділянки для
будівництва, експлуатації та
обслуговування
торговельно-розважального центру та
паркінгу у 26-а мікрорайоні житлового
масиву Вигурівщина-Троєщина у
Деснянському районі м. Києва» та від
24.05.2012 р. № 550/7887 «Про поновлення
приватному акціонерному товариству
«Дніпровська пристань» договору
оренди земельної ділянки для
будівництва, експлуатації та
обслуговування
торговельно-розважального центру та
паркінгу у 26-а мікрорайоні житлового
масиву Вигурівщина-Троєщина у
Деснянському районі м. Києва» (Рішення
№ 550/7887).

- розірвано за згодою сторін договір
оренди земельної ділянки від 12.02.2008 р. №
62-6-00471 з моменту державної реєстрації
договору оренди земельної ділянки між
Київською міською радою та закритим
акціонерним товариством «Дніпровська
пристань» (лист-згода від 23.05.2012 № 1543).

- Головному управлінню земельних
ресурсів доручено зняти з державної
реєстрації договір оренди земельної
ділянки від 12.02.2008 р. № 62-6-00471.

Також, як вбачається з матеріалів
справи, а саме: Листа ПАТ «ФКБ Банк» №
34.5.0-05-799 від 24.09.2013 р., станом на 11.07.2012 р.
відповідач за первісним позовом на
виконання умов Інвестиційного
договору перерахував позивачу за
первісним позовом кошти в сумі 252 947 590,
03 грн. в якості інвестицій та
винагороди забудовника.

Спір у даній справі виник, у зв'язку з
тим, що після порушення провадження у
справі про банкрутство позивача за
первісним позовом, арбітражним
керуючим за результатами аналізу
наявних в його розпорядженні
документів зроблено висновок про
незаконність складання між сторонами
Акту прийому-передачі від 18.05.2012 р. щодо
передачі відповідачу
торгово-розважального центру
загальною площею 34 214, 20 кв.м. з
паркінгом на 861 машиномісце,
побудованого за адресою: 26-1 мікрорайон
житлового масиву Вигурівщина-Троєщина
у Деснянському районі м. Києва
(будівельна адреса: м. Київ, вул.
Миколи Лаврухіна, 4), вартістю 245 539 298, 65
грн., оскільки таким чином, на його
думку, відбулось незаконне оформлення
за відповідачем права власності на
об'єкт будівництва, який не повинен був
бути переданий відповідачу за умовами
Договору, оскільки істотно
відрізняється за своїми технічними
характеристиками та вартістю від того,
що був визначений за домовленістю
сторін. Крім того, позивач звертає
увагу на те, що в силу відсутності у
позивача як акціонерного товариства
створеної наглядової ради, укладення
значного правочину, яким позивач
вважає передачу спірного об'єкту
будівництва відповідачу за актом
прийому-передачі від 18.05.2012 р., мало бути
здійснено загальними зборами позивача,
а не його виконавчим органом.

З цих же підстав позивачем за первісним
позовом просить визнати недійсним
Додатковий договір № 3 від 15.05.2012 р., а
також визнати незаконним та скасувати
наказ Головного управління
комунальної власності м. Києва
Київської міської державної
адміністрації № 677-В від 13.08.2012 р. про
оформлення права власності на об'єкт
нерухомого майна та видане на його
підставі свідоцтво про право власності
від 13.08.2012 р.; визнати відсутнім право
власності відповідача на спірне майно
та повернути його позивачу за
первісним позовом.

У свою чергу, відповідач за первісним
позовом вказаних вимог не визнає,
вважає, що вони не відповідають дійсним
взаємовідносинам між сторонами та
укладеним ними угодам, за умовами яких
саме він мав набути право власності на
спірний комплекс, у зв'язку з чим
просить відмовити в задоволенні
первісного позову та звертається до
суду з зустрічним про визнання за ним
права власності на такий об'єкт
нерухомості з метою захисту його прав
та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що первісні
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, проте як зустрічний позов
має бути задоволено у повному обсязі з
наступних підстав.

Так, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
правових наслідків встановлені ст. ст.
215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, відповідно до яких, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання
практики розгляду справ, пов'язаних з
визнанням правочинів (господарських
договорів) недійсними», вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не
встановлено, а позивачем не доведено
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, та
настання відповідних наслідків щодо
оспорюваного Додаткового договору № 3
від 15.05.2012 р. до Інвестиційного
договору.

Так, обставини, на які посилається
позивач, звертаючись до господарського
суду з позовом про визнання вказаного
договору недійсним, не свідчать про
наявність підстав та умов для його
задоволення, оскільки є надуманими та
не узгоджуються з приписами чинного
законодавства та матеріалами справи.

Так, договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК
України).

Відповідно до частини 3 ст. 6 ЦК України
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Обґрунтовуючи у вказаній частині
позовні вимоги, позивач за первісним
позовом стверджує, що за змістом
Додаткового договору № 3 від 15.05.2012 р. до
Інвестиційного договору відбулось
укладення значного правочину, тобто
такого, що вчинений акціонерним
товариством, і ринкова вартість робіт
за яким становить 10 і більше відсотків
вартості активів позивача за первісним
позовом, за даними останньої річної
фінансової звітності.

При цьому, позивач за первісним позовом
звертає увагу на приписи ч. 1 ст. 70
Закону України «Про акціонерні
товариства», якою встановлено, що
рішення про вчинення значного
правочину, якщо ринкова вартість майна
або послуг, що є його предметом,
становить від 10 до 25 відсотків вартості
активів за даними останньої річної
фінансової звітності акціонерного
товариства, приймається наглядовою
радою. Статутом акціонерного
товариства можуть бути визначені
додаткові критерії для віднесення
правочинів до категорії значних
правочинів. У разі неприйняття
наглядовою радою рішення про вчинення
значного правочину питання про
вчинення такого правочину може
виноситися на розгляд загальних
зборів.

Оскільки на підприємстві позивача за
первісним позовом на момент укладення
оспорюваного правочину не було
утворено наглядову раду, на його думку
укладення правочину, яким вносились
зміни до Інвестиційної угоди в частині
її ціни на суму більшу від 10 % вартості
активів підприємства позивача, мало
бути проведено лише на підставі
відповідного рішення загальних зборів
акціонерів позивача.

Оцінюючи вказані доводи, суд відзначає
їх помилковість з огляду на невірний
аналіз змісту укладених між сторонами
договорів відносно спірних
правовідносин.

Так, як зазначалось вище, відповідно до
п. 2.2. Інвестиційного договору в
первісній редакції було визначено, що
комплекс мав мати наступні технічні
параметри: загальна площа 36 228
квадратних метри, включаючи паркінг;
кількість поверхів - 2, тип будівлі -
капітальна торговельного призначення.

Згідно з п. 3.1. Інвестиційного договору
в первісній редакції інвестиції за ним
мали скласти 196 177 350, 00 грн., в тому
числі ПДВ, але за згодою сторін сума
інвестицій могла бути переглянута.

Відповідно до п. 2.2. Інвестиційного
договору в редакції Додаткового
договору № 2, дійсність якого не
оспорюється, було визначено, що
комплекс має наступні технічні
параметри: орієнтована загальна площа
комплексу 65 900 кв.м., включаючи паркінг,
кількість поверхів - 5, тип будівлі -
капітальна торговельного призначення.

Згідно з п. 3.1. Інвестиційного договору
в редакції Додаткового договору № 2
сторони визначили, що інвестиції за ним
мали скласти 393 600 000, 00 грн., в тому числі
ПДВ, але за згодою сторін сума
інвестиції могла бути переглянута.

При цьому, відповідно до п. 3.2.
Інвестиційного договору в редакції
Додаткового договору № 2 сторони
встановили, що загальна вартість
договору включає в себе інвестиційну
вартість комплексу та винагороду
забудовнику та остаточно визначається
сторонами на момент виконання даного
Договору.

З системного аналізу вказаних положень
укладених між сторонами договорів, та
зокрема п. 3.2. Інвестиційного договору в
редакції Додаткового договору № 2,
вбачається, що наведений в п. 3.1.
Інвестиційного договору в редакції
Додаткового договору № 2 розмір
інвестицій в сумі 393 600 000, 00 грн. не
визначений сторонами як остаточний,
оскільки в п. 3.2. вказано на те, що
остаточно вартість Договору
визначається на момент виконання
даного Договору.

Як зазначалось вище, в якості Додатку
до Акту приймання-передачі від 18.05.2012 р.
сторони підписали Звіт замовника перед
інвестором, дійсність та достовірність
якого не оспорюється, та згідно з яким
позивачем за первісним позовом було
укладено угоди з підрядними
організаціями та прийнято від них
виконані роботи згідно актів на
загальну суму 245 539 298, 65 грн.

Таким чином, на момент завершення
будівництва та передачі збудованого
об'єкту відповідачу за первісним
позовом, сторонам та зокрема позивачу
за первісним позовом вже було відомо,
що остаточна вартість понесених ним
витрат на будівництво комплексу
складає 245 539 298, 65 грн.

Відповідно, враховуючи положення п. 3.2.
Інвестиційного договору в редакції
Додаткового договору № 2 сторони
підписали Додатковий договір № 3 від
15.05.2013 р., яким фактично зафіксували
фактичну вартість вже збудованого
об'єкту з урахуванням понесених
забудовником витрат і відповідний
розмір інвестицій, який мав покрити
такі витрати, та визначили остаточну
ціну Договору.

Оскільки, укладаючи Додатковий договір
№ 3 від 15.05.2013 р., сторони діяли у повній
відповідності та на виконання приписів
п. 3.2. Інвестиційного договору в
редакції Додаткового договору № 2,
дійсність якого не оспорюється, суд не
може погодитись з доводами позивача
щодо вчинення таким чином значного
правочину, так як ним фактично було не
змінено розмір інвестицій та
винагороди, визначених Інвестиційним
договором, а виконано приписи
вказаного пункту Додаткового договору
№ 2 щодо визначення остаточної
вартості Договору на момент його
виконання.

При цьому, оскільки сторони пунктом 2.2.
Інвестиційного договору в редакції
Додаткового договору № 2, встановили що
загальна площа комплексу 65 900 кв.м. є
орієнтовною, визначення остаточних
технічних параметрів комплексу на
момент виконання Договору в
Додатковому договорі № 3 також не
суперечить умовам Інвестиційного
договору.

Посилання ж позивача за первісним
позовом у такому випадку на п. 2.2.
Інвестиційного договору в первісній
редакції є безпідставним, оскільки він
втратив чинність разом з укладенням
Додаткового договору № 2 до п. 2.2.
Інвестиційного договору.

Також, суд відхиляє доводи позивача за
первісним позовом відносно того, що
технічні характеристики збудованого
об'єкта не відповідають тим, що
визначені дозвільною документацією,
оскільки вони належним чином не
обгрутонтовані.

При цьому, суд звертає увагу на те, що як
зазначалось вище, 23.05.2012 р. Інспекцією
державного архітектурно-будівельного
контролю в місті Києві було видано
Сертифікат серії КВ № 4, яким
засвідчено відповідність закінченого
будівництвом об'єкта -
«Торговельно-розважальний центр і
паркінг у 26-а мікрорайоні житлового
масиву Вигурівщина - Троєщина у
Деснянському районі м. Києва. (І черга
будівництва)», загальна площа 34 214, 2
кв.м., проектній документації, вимогам
держаних стандартів, будівельних норм
і правил та підтверджено його
готовність до експлуатації.

Вказаний Сертифікат є чинним, і доказів
оскарження дій щодо його видачі суду не
представлено.

У свою чергу, слід також враховувати, що
підставою недійсності правочину є
підстави, визначені ст. 215 ЦК України, і
невірне формування характеристик
об'єкту інвестування в інвестиційній
угоді саме по собі не може бути
підставою для визнання її недійсною.

Що стосується вимог про визнання
надійним правочину, оформленого Актом
приймання-передачі від 18.05.2012 р., суд
звертає увагу на наступне.

Згідно зі статтею 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 ГПК України господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств і організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Тобто,
підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
дається в ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України.

Положеннями ст. 16 ЦК України
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19
ЦК України встановлено, що способи
самозахисту мають відповідати змісту
права, що порушене, характеру дій, якими
воно порушене, а також наслідкам, що
спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до
суду за захистом порушеного права,
позивач має обрати спосіб захисту, який
узгоджується з двома критеріями: (1) має
відповідати змісту права, що порушене й
здатний таке право відновити, а також (2)
має бути передбачений приписами ст. 16
ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж
визначений іншим Законом чи укладеним
між сторонами Договором.

В даному випадку позивачем за
первісним позовом заявлено позовні
вимоги про визнання недійсним
правочину, який на його думку відбувся
шляхом підписання між сторонами Акту
приймання-передачі від 18.05.2012 р.

Аналізуючи вказані доводи, суд
враховує, що дво- та багатосторонні
правочини є договорами і водночас
угодами, які засвідчують домовленість
сторін, мають вольову спрямованість,
яка характеризує внутрішнє суб'єктивне
бажання осіб, що реалізується через
відповідну об'єктивно виражену форму
волевиявлення у вигляді вчинення
юридичних дій, направлених на свідоме
створення конкретного цивільного
правового результату (наслідку), тому
не можуть розглядатись як правочини ті
фактичні дії (вчинки) осіб, які не
призводять безпосередньо до
виникнення, зміни чи припинення
цивільних прав та обов'язків.

Безпосередньо сам акт
приймання-передачі не є правочином у
розумінні частини другої статті 202 ЦК
України і вимоги про визнання його
недійсним не можуть розглядатись
господарськими судами.

Водночас, оскільки позивач за
первісним позовом вважає, що в даному
випадку підписання такого акту сторони
вчинили правочин щодо зміни умов
Інвестиційного договору, та просить
визнати недійсним саме вказаний
правочин, суд не вбачає підстав для
припинення провадження в цій частині і
розглядає зазначені вимоги по суті.

Зокрема, суд враховує, що дії зі
складання Акту приймання-передачі від
18.05.2012 р. з урахуванням приписів п. 7.1.
Інвестиційного договору в редакції
Додаткового договору № 2 призводять до
переходу права власності на комплекс
до інвестора, а отже, підпадають під
ознаки правочину, так як являють собою
більш широке поняття, ніж власне лише
фіксацію виконання будь-якого
правочину відповідним актом
(Відповідної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України в постанові від 13.09.2012 р. у
справі № 5019/556/12).

Водночас, такі дії жодним чином не
призводять до зміни умов
Інвестиційного договору в частині
технічних параметрів та вартості
Договору, як на тому наголошує позивач
за первісним позовом, оскільки
відповідні технічні параметри та ціна,
як зазначалось вище, зафіксовані в
Додатковому договорі № 3 від 15.05.2013 р.,
який укладено раніше від підписання
вказаного Акту.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що в цій частині позивач за первісним
позовом обрав неналежний спосіб
захисту.

Що стосується вимог позивача за
первісним позовом, згідно з яким він
просить визнати незаконним та
скасувати наказ Головного управління
комунальної власності м. Києва
Київської міської державної
адміністрації № 677-В від 13.08.2012 р. про
оформлення права власності на об'єкт
нерухомого майна та видане на його
підставі свідоцтво про право власності
від 13.08.2012 р., суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 21 ГПК України
сторонами в судовому процесі -
позивачами і відповідачами - можуть
бути підприємства та організації,
зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Позивачами є підприємства та
організації, що подали позов або в
інтересах яких подано позов про захист
порушеного чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу.

Відповідачами є підприємства та
організації, яким пред'явлено позовну
вимогу.

Таким чином, набуття особою
процесуального статусу відповідача
закон пов'язує не з дійсною наявністю
матеріальних правовідносин між
сторонами та відповідно
кореспондуючого обов'язку відповідача
здійснити певні дії на користь
позивача або утриматись від їх
вчинення задля захисту та реалізації
прав і законних інтересів позивача, а
лише з фактом пред'явлення позову до
особи.

Водночас, належним відповідачем у
справі може бути лише особа, яка має
зобов'язання перед позивачем за
обставинами, які є предметом позову. В
інших випадках задоволення позову
унеможливлюється, оскільки у такого
відповідача відсутні будь-які
зобов'язання перед позивачем щодо
припинення порушення його прав та
законних інтересів, оскільки не він є
особою, що має відповідати за спірними
правовідносинами.

Статтею 326 ЦК України передбачено, що
від імені та в інтересах держави
Україна право власності здійснюють
відповідно органи державної влади.
Управління майном, що є у державній
власності, здійснюється державними
органами, а у випадках, передбачених
законом, може здійснюватися іншими
суб'єктами.

Частиною п'ятою статті 22 ГК України
визначено, що держава реалізує право
державної власності у державному
секторі економіки через систему
організаційно-господарських
повноважень відповідних органів
управління щодо суб'єктів
господарювання, що належать до цього
сектора і здійснюють свою діяльність
на основі права господарського відання
або права оперативного управління.

Частиною першою статті 182 ЦК України
встановлено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом (частина 4 статті 182 ЦК України).

Статтею 4 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
відносин) визначено, що обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права на нерухоме майно, що
знаходиться на території України,
фізичних та юридичних осіб, держави,
територіальних громад, іноземців та
осіб без громадянства, іноземних
юридичних осіб, міжнародних
організацій, іноземних держав.

Згідно з пунктом 6.1 Тимчасового
положення про порядок реєстрації прав
власності на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 7 лютого 2002 року №
7/5 (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних відносин), було
встановлено, що оформлення права
власності на об'єкти нерухомого майна
провадиться з видачею свідоцтва про
право власності органами місцевого
самоврядування.

Згідно з підпунктом 28 пункту 7
Положення про Головне управління
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), затвердженого рішенням
Київської міської ради № 584/744 від 10
липня 2003 року, оформлення права
власності на об'єкти нерухомого майна
(нежилі будинки, споруди, приміщення), з
видачею свідоцтв про право власності
здійснює у встановленому порядку
Головне управління комунальної
власності міста Києва виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації).

Таким чином, позов про визнання
незаконним та скасування наказу
Головного управління комунальної
власності м. Києва Київської міської
державної адміністрації № 677-В від
13.08.2012 р. про оформлення права власності
на об'єкт нерухомого майна та виданого
на його підставі свідоцтва про право
власності від 13.08.2012 р., позивачем
заявлено до неналежного відповідача, -
ПрАТ «Лівобережжяінвест».

Клопотання та згоди позивача за
первісним позовом щодо залучення в цій
частині іншого відповідача до суду не
надходило.

З урахуванням зазначеного, суд
відмовляє в цій частині первісних
позовних вимог.

При цьому, суд також зауважує про
безпідставність тверджень позивача за
первісним позовом про те, що оформлення
права власності за відповідачем на
спірне майно відбулось незаконно та з
порушенням прав ПрАТ «Дніпровська
пристань» як особи, яка збудувала
відповідний об'єкт нерухомого майна.

Так, позивачем не доведено ні обставин
того, яким чином порушені його права
вказаними діями щодо реєстрації за
відповідачем права власності на спірне
майно, з урахуванням того, що умовами
укладених між сторонами договорів було
передбачено перехід на новозбудований
об'єкт саме до відповідача за первісним
позовом, так і не доведено суперечності
таких дій чинному законодавству.

Що стосується вимог про повернення
позивачу спірного майна, слід
відзначити, що вони задоволенню також
не підлягають, оскільки на те відсутні
правові підстави в силу чинності
укладених між сторонами
Інвестиційного договору та додаткових
договорів до нього, які чітко та
однозначно визначають, що після
завершення будівництва та прийняття
комплексу в експлуатацію державною
приймальною комісією, інвестор отримує
право власності на комплекс.

У свою чергу, розглядаючи вимоги
позивача за первісним позовом про
визнання відсутнім права власності
відповідача на спірне майно та
зустрічні позовні вимоги про визнання
за відповідачем права власності на
нього, суд відзначає наступне.

Згідно приписів статей 316, 317, 319 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності,
визначеного у статті 317 ЦК України,
власникові належить права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Право володіння означає юридично
забезпечену власникові можливість
мати майно у своєму безпосередньому
фізичному чи юридичному віданні, у
сфері свого фактичного господарського
чи іншого впливу, отже, майно
вважається таким, що перебуває у
володінні власника і тоді, коли він
фізично ним не володіє.

Право користування - юридично
закріплена можливість власника щодо
використання майна та вилучення з
нього корисних властивостей, а право
розпорядження - юридично закріплена
можливість власника самостійно
вирішувати юридичну та фактичну долю
майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (пункт 1 статті 321 вказаного
Кодексу).

Відповідно до статті 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Позитивний аспект права власності
означає можливість реалізації прав на
річ (майно) без участі всіх інших осіб, а
негативний - усунення всіх інших осіб
від речі і захист її від всіх цих осіб.

Зокрема, відповідно до ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Рішення суду про визнання права
власності, яке прийнято за
результатами розгляду позову, поданого
в порядку ст. 392 ЦК України, є
правозахисним актом, і спрямоване на
захист наявного у позивача права
власності.

У зв'язку з цим момент виникнення права
не залежить від набрання рішенням
законної сили, оскільки підставою для
прийняття останнього є наявність у
позивача до звернення до суду тих
матеріально-правових фактів, з якими
закон пов'язує виникнення права
власності.

Як зазначалось вище, умовами укладених
між сторонами Інвестиційного договору
та додаткових договорів до нього, було
встановлено, що після завершення
будівництва та прийняття комплексу в
експлуатацію державною приймальною
комісією, інвестор отримує право
власності на комплекс.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору.

За приписами ст. 876 ЦК України
власником об'єкта будівництва або
результату інших будівельних робіт є
замовник, якщо інше не передбачено
договором.

В силу частини 1 статті 331 ЦК України
право власності на нову річ, яка
виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Укладаючи Інвестиційний договір та
додаткові договори до нього, сторони
передбачили, можливість набуття
відповідачем за первісним позовом у
власність об'єкта інвестування.

Таким чином, суд приходить до висновку
про те, що у ПрАТ «Лівобережжяінвест», у
відповідності до вищезазначених
положень Договору, виникло право
власності на об'єкт будівництва -
нежитлову будівлю -
торговельно-розважальний центр і
паркінг на 861 машиномісце (в тому числі:
відкритий паркінг третього поверху на
421 машиномісце, відкритий паркінг
четвертого поверху на 197 машиномісць,
відкритий паркінг з навісом четвертого
поверху на 243 машиномісця) загальною
площею 34 214, 20 кв.м., який розташований в
місті Києві по вулиці Лаврухіна Миколи
№ 4 (літера А).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

ПрАТ «Лівобережжяінвест» підтвердило
свої вимоги належними та допустимими
доказами в розумінні приписів ст.ст. 32 -
34, 36 Господарського процесуального
кодексу України, у зв'язку з чим
зустрічний позов підлягає задоволенню,
проте як у вимогах первісного позову
про визнання відсутнім права власності
ПрАТ «Лівобережжяінвест» на спірне
майно слід відмовити.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом
встановлено обґрунтованість
зустрічного позову та повну
безпідставність первісних позовних
вимог, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги за зустрічним позовом
підлягають задоволенню, проте як у
первісному позові суд відмовляє.

Що стосується заявленого відповідачем
за первісним позовом клопотання про
застосування строків позовної
давності, суд його відхиляє, оскільки
правила про позовну давність мають
застосовуватися лише тоді, коли буде
доведено існування самого
суб'єктивного права. У випадку
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а у зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Так, відповідно до п. 2.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Також, суд відхиляє клопотання
відповідача за первісним позовом про
скасування заходів до забезпечення
позову, оскільки воно є передчасним з
огляду на те, що прийняте у даній справі
рішення суду на момент його прийняття
не набрало законної сили.

У п. 10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 16 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» зазначається, що враховуючи, що
забезпечення позову застосовується як
гарантія задоволення законних вимог
позивача, господарський суд не повинен
скасовувати вжиті заходи до виконання
рішення або зміни способу його
виконання, за винятком випадків, коли
потреба у забезпеченні позову з тих чи
інших причин відпала або змінились
певні обставини, що спричинили
застосування заходів забезпечення
позову, або забезпечення позову
перешкоджає належному виконанню
судового рішення.

Оскільки прийняте у даній справі
рішення може бути переглянуто в
апеляційному порядку, суд вважає за
доцільне на даний момент не
скасовувати вжиті заходи до
забезпечення позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати покладаються на позивача за
первісним позовом.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні первісних
позовних вимог відмовити.

2. Зустрічні позовні вимоги
задовольнити повністю.

3. Визнати за Приватним
акціонерним товариством
«Лівобережжяінвест» (01032, місто Київ,
бульвар Тараса Шевченка, будинок 33,
поверх 13; ) право
власності на майно - нежитлову будівлю -
торговельно-розважальний центр і
паркінг на 861 машиномісце (в тому числі:
відкритий паркінг третього поверху на
421 машиномісце, відкритий паркінг
четвертого поверху на 197 машиномісць,
відкритий паркінг з навісом четвертого
поверху на 243 машиномісця) загальною
площею 34 214, 20 кв.м., який розташований в
місті Києві по вулиці Лаврухіна Миколи
№ 4 (літера А).

4. Стягнути з Приватного
акціонерного товариства «Дніпровська
пристань» (01032, місто Київ, бульвар
Тараса Шевченка, будинок 33, поверх 13;
) на користь Приватним
акціонерним товариством
«Лівобережжяінвест» (01032, місто Київ,
бульвар Тараса Шевченка, будинок 33,
поверх 13; ) 73 080 (сімдесят
три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп.
витрат по сплаті судового збору.

5. Після вступу рішення в законну
силу видати наказ.

6. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15.08.2014 р.

Головуючий суддя
В.С. Ломака

Судді
М.Є.
Літвінова

О.В. Марченко