ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 року Справа № 925/178/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В.
(доповідач)суддівГоголь Т.Г, Костенко
Т.Ф.розглянувши матеріали касаційної
скаргиКвартирно-експлуатаційного
відділу міста Біла Церквана постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 24.06.14у
справі№925/178/14 Господарського суду
Черкаської областіза
позовомЧеркаського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері в інтересах держави -
органу уповноваженого державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах Міністерства
оборони України в особі
Квартирно-експлуатаційного відділу
міста Біла ЦерквадоУманської міської
радитретя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Автогаражний
кооператив "Зоря"провизнання частково
нечинним рішення Розпорядженням
Секретаря другої судової палати Вищого
господарського суду України від 12.08.14
для розгляду даної справи, сформовано
колегію суддів у складі: Добролюбова
Т.В.- головуючого, Гоголь Т.Г., Костенко
Т.Ф.

В судовому засіданні взяли участь
представники:

від прокуратури: Коркішко В.М. - прок.
ГПУ, посв. №027484;

від позивача-1: Свириденко В.М. - за дов.
від 28.11.13;

від позивача-2: Свириденко В.М. - за дов.
від 13.01.14;

від відповідача: не з'явилися, проте
належно повідомлені про час і місце
розгляду касаційної скарги;

від третьої особи: не з'явилися, проте
належно повідомлені про час і місце
розгляду касаційної скарги.

Черкаським прокурором з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері в
інтересах держави - органу
уповноваженого державою здійснювати
відповідні функції у спірних
правовідносинах Міністерства оборони
України в особі
Квартирно-експлуатаційного відділу
міста Біла Церква, у лютому 2014 року
заявлений позов до Уманської міської
ради про визнання нечинним пункту 9
рішення Уманської міської ради №2.8.-48/5
від 19.06.09 "Про розгляд звернень
підприємств, установ та громадян з
питань землекористування.
Приватизації земельних ділянок".
Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор
вказував на те, що спірний пункт
рішення прийнятий міською радою з
перевищенням встановлених законом
повноважень, з порушенням приписів
статей 12, 77, 84, 116, 141, 149 Земельного
кодексу України, пунктів 45, 48, 50
Положення про порядок надання в
користування земель (земельних
ділянок) для потреб Збройних Сил
України та основні правила
користування наданими землями,
затвердженого наказом Міністерства
оборони України від 22.12.97 №483, статті 33
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", статей 3, 14
Закону України "Про Збройні Сили
України", статей 1, 10 Закону України "Про
оборону України" за відсутності згоди
Міністерства оборони України та без
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення вказаної земельної ділянки,
чим порушені його права та охоронювані
законом інтереси. Також прокурор
зазначав, що при поданні позовної заяви
пропущена, встановлена статтею 257
Цивільного кодексу України загальна
позовна давність, проте оскільки це
відбулось через відсутність в
прокуратурі інформації про прийняте
рішення, останній просив вважати
поважними причини пропуску такого
строку. При цьому, прокурор посилався
на приписи статей 1, 21, 77, 78, 90, 92, 124, 149, 152
Земельного кодексу України, статей 215,
236 Цивільного кодексу України.
Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 03.04.14, ухваленим
суддею Курченко Н.М., у задоволенні
позовних вимог відмовлено. Суд першої
інстанції вмотивовуючи рішення
установив, що відповідач при прийнятті
спірного пункту рішення надав згоду на
прийняття земельної ділянки у
комунальну власність, не вирішуючи
питання щодо надання частини земельної
ділянки у власність або користування
іншим особам, тобто спірний пункт
рішення не є рішенням про вилучення та
надання земельної ділянки у
користування іншій особі. Окрім цього,
суд першої інстанції установив, що
спірна частина земельної ділянки
знаходиться під комунікаціями до
об'єкту житлового призначення і згідно
зі статтею 84 Земельного кодексу
України не відноситься до земель
державної власності, які не можуть
передаватись у комунальну власність.
Суд також вказав на недоведеність того,
що виявлене на земельній ділянці
будівництво, здійснюється з
волевиявлення відповідача і саме
третьою особою. Судове рішення
обґрунтовано приписами статей 19, 144
Конституції України, статей 26, 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", статей 23, 77, 116, 149, 152
Земельного кодексу України.

Київський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів: Власова Ю.Л. -
головуючого, Корсакової Г.В., Станіка
С.Р., постановою від 24.06.14, перевірене
рішення у справі залишив без змін, а
апеляційну скаргу прокуратури залишив
без задоволення.

Квартирно-експлуатаційний відділ
міста Біла Церква звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
судові рішення у справі скасувати та
прийняти нове рішення про задоволення
позову. Обґрунтовуючи свої вимоги
скаржник вказує на порушення судами
приписів статті 43 Господарського
процесуального кодексу України та
невірне застосування вимог Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні". На думку скаржника, приймаючи
спірний пункт рішення міськрада вийшла
за межі своїх повноважень надаючи
згоду на прийняття цієї земельної
ділянки в комунальну власність
недотримуючись певних умов, а саме
надання згоди на вилучення, зміну
цільового призначення, визначення меж,
фактичної передачі та інше. Разом з
цим, скаржник не погоджується з
висновком суду про недоведеність
будівництва гаражів на спірній
земельній ділянці саме третьою особою.

Від Черкаського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері, Міністерства оборони
України, Уманської міської ради,
Автогаражного кооперативу "Зоря"
відзивів на касаційну скаргу судом не
отримано.
Вищий господарський суд
України, заслухавши доповідь судді
Добролюбової Т.В. та пояснення
присутніх у судовому засіданні
представників позивачів та
прокуратури, переглянувши матеріали
справи і доводи касаційної скарги,
перевіривши правильність застосування
судами приписів чинного законодавства,
відзначає наступне.

Судами попередніх інстанцій
установлено, і це підтверджується
матеріалами справи, що предметом
судового розгляду є вимога Черкаського
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері в інтересах
держави - органу уповноваженого
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах
Міністерства оборони України в особі
Квартирно-експлуатаційного відділу
міста Біла Церква до Уманської міської
ради про визнання нечинним пункту 9
рішення Уманської міської ради №2.8.-48/5
від 19.06.09 "Про розгляд звернень
підприємств, установ та громадян з
питань землекористування.
Приватизації земельних ділянок".
Згідно з пунктом 10 статті 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.
Відповідно до частини 1 статті 21
Цивільного кодексу України суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.
Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
позивача у справі. Тобто, обов'язковою
умовою визнання недійсним акта є не
тільки невідповідність його чинному
законодавству, але й порушення у
зв'язку з цим прав та охоронюваних
законом інтересів позивача. Відповідно
до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
полягає не лише в поданні особами
доказів, а й у доведенні їх
переконливості. Отже, обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Статтею 43 вказаного
Кодексу унормовано, що господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Відповідно до
приписів статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішення чи постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти їх. Як
убачається з матеріалів справи,
підставою позову прокурором визначено
те, що спірним пунктом рішення
міськрада перевищила свої
повноваження, оскільки земельна
ділянка, що відноситься до земель
оборони і знаходиться у користуванні
позивача, передана третій особі без
рішення власника та без погодження у
встановленому законом порядку із
землекористувачем. Відповідно до
частини 1 статті 13 Конституції України
земля, її надра, атмосферне повітря,
водні та інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території України,
природні ресурси її континентального
шельфу, виключної (морської)
економічної зони є об'єктами права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією. Статтею 65
Земельного кодексу України унормовано,
що землями промисловості, транспорту,
зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення визнаються земельні
ділянки, надані в установленому
порядку підприємствам, установам та
організаціям для здійснення
відповідної діяльності. Порядок
використання земель промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
встановлюється законом. За приписами
статті 1 Закону України "Про
використання земель оборони" землями
оборони визнаються землі, надані для
розміщення і постійної діяльності
військових частин, установ,
військово-навчальних закладів,
підприємств та організацій Збройних
Сил України, інших військових
формувань, утворених відповідно до
законів України. Аналогічне визначення
землям оборони містить і стаття 77
Земельного кодексу України. При цьому,
частиною 2 вказаної статті (в редакції
на момент ухвалення спірного рішення)
землі оборони можуть перебувати у
державній та комунальній власності.
Порядок використання земель оборони
встановлюється законом. Згідно зі
статтею 84 Земельного кодексу України (
в редакції станом на момент ухвалення
рішення) у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності. Право державної власності
на землю набувається і реалізується
державою в особі Кабінету Міністрів
України, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, обласних, Київської та
Севастопольської міських, районних
державних адміністрацій, державних
органів приватизації відповідно до
закону. До земель державної власності,
які не можуть передаватись у
комунальну власність, належать: землі
оборони, крім земельних ділянок під
об'єктами соціально-культурного,
виробничого та житлового призначення.
Відповідно до статті 116 Земельного
кодексу України (в редакції станом на
день ухвалення спірного рішення)
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування. Відповідно до статті 117
Земельного кодексу України передача
земельних ділянок державної власності
у комунальну власність та земельних
ділянок комунальної власності у
державну власність провадиться у
порядку, встановленому цим Кодексом
для юридичних осіб. Порядок вилучення
земельних ділянок визначений статтею
149 Земельного кодексу України (в
редакції станом на момент ухвалення
спірного рішення), зокрема земельні
ділянки, надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування. Вилучення земельних
ділянок провадиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень. У разі
незгоди землекористувача з вилученням
земельної ділянки питання вирішується
в судовому порядку. Дослідивши усі
обставини справи та надавши оцінку
зібраним у справі доказам судом
установлено, що спірна частина
земельної ділянки знаходиться під
комунікаціями до об'єкту житлового
призначення, і згідно статті 84
Земельного кодексу України, в редакції
на момент ухвалення оспорюваного
рішення, вона не відносилась до земель
державної власності, які не можуть
передаватись у комунальну власність,
відтак оспорюваний пункт рішення
прийнятий Уманською міською радою в
межах своєї компетенції. Окрім цього,
судами установлено, що спірним пунктом
рішення Уманською міською радою надано
згоду на прийняття в комунальну
власність вказаної земельної ділянки,
при цьому, спірний пункт не є рішенням
про вилучення та надання земельної
ділянки у користування іншій особі,
тобто оскаржуваним пунктом рішення
ради спірна частина земельної ділянки
третій особі не передавалась. Виходячи
з того, що судами не установлено факту
вилучення у позивача спірної земельної
ділянки і передачі її іншій особі,
висновок судів про відсутність
порушених прав та інтересів прокурора
і позивача у справі, внаслідок
прийняття оспорюваного пункту рішення
визнається обґрунтованим. З огляду на
те, що судами не установлено обставин, з
якими закон пов'язує визнання рішень
органів місцевого самоврядування
недійсними, висновок суду про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог визнається правомірним.
Доводи викладені в касаційній скарзі
не можуть бути підставою для
скасування судових рішень у справі,
оскільки не спростовують
установленого судами та ґрунтуються на
переоцінці доказів, яка відповідно до
приписів статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України,
знаходиться поза межами компетенції
суду касаційної інстанції. Отже, з
урахуванням меж перегляду справи в
касаційній інстанції підстав для
скасування постанови у справі та
задоволення касаційної скарги не
вбачається. Витрати за розгляд
касаційної скарги покладаються на
скаржника.
Враховуючи
викладене та керуючись статтями 1115, 1117,
1119, 11111 Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський
суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 24.06.14 у справі
№ 925/178/14 залишити без змін.

Касаційну скаргу
Квартирно-експлуатаційного відділу
міста Біла Церква залишити без
задоволення.

Головуючий суддя
Т. Добролюбова

Судді:
Т. Гоголь

Т.Костенко