ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" серпня 2014 р.Справа № 916/2348/14

Господарський суд Одеської
області у складі:

судді Брагіної Я.В.

секретаря судового засідання Галюк Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Скачкова У.Р. за
довіреністю від 10.05.14.;

від відповідача: не з'явився

Розглянув справу за позовом:
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпрохим" (м.
Дніпропетровськ.)

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю " ЮГ-Поліграф"(с.
Бурлача Балка, Одеської обл.)

про стягнення 21547,24грн.

17.06.2014р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Дніпрохим"
звернулося до господарського суду
Одеської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЮГ-Поліграф" про
стягнення 21547,24грн. заборгованості за
договором поставки від 13.06.2013р., із
яких: 18900,00грн. основного боргу; пені в
сумі 1041,34грн., індексу інфляції в сумі
1390,19грн. та 3% річних в сумі 215,71грн.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позов з підстав
викладених в позовній заяві. Пояснив,
що позивач сплатив частково борг, тому
основний борг становить 15900,00грн. В
підтвердження сплати надав платіжні
доручення від 05.06.14. в сумі 2000,00грн. та
від 13.06.14. на суму 1000,00грн. Просив
закінчувати розгляд справи, оскільки
відповідач свідомо затягує розгляд
справи.

Представник відповідача у засідання
суду не з'явився, хоча про розгляд
справи був повідомлений вчасно і
належним чином, що підтверджується
поштовими повідомленнями про вручення
відповідачу ухвал суду.

Отже, справа розглядається за наявними
матеріалами в справі на підставі ст.75
ГПК України.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

13.06.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Дніпрохим" (позивач,
постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
„Юг-Полігаф" (відповідач, покупець)
укладено договір №О0101, згідно
якого позивач зобов'язувався поставити
товар відповідачу, а відповідач
зобов'язувався прийняти товар та
оплатити його вартість.

Найменування, асортимент,
номенклатура, кількість, ціна, умови та
терміни поставки товару зазначаються в
специфікаціях, які є невід'ємною
частиною договору (1.2 зазначеного
договору).

До договору сторони підписали
специфікацію №5.

Відповідно до специфікації №5 до
договору від 13.06.2013р. оплата за
поставлений товар здійснюється з
відстрочкою платежу 14 календарних днів
з моменту відвантаження товару зі
складу продавця.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є: договори та інші
правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною 1 статті 175 ГК
України майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій
діяльності, або в інших цілях, не
пов'язаних з особистим, сімейним,
домашнім або іншим подібним
використанням, а
покупецьзобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну гршову суму
(ч.1 ст.712 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст.629 ЦК України).

Матеріали справи свідчать, що позивач
належно виконав умови договору,
зокрема: видаткова накладна №10/01000008
від 10.01.14. на суму 24900,00грн. та
товарно-транспортна накладна від 10.01.14.,
тобто поставив товар відповідачеві.

Відповідач взяті на себе зобов'язання
за договором від 13.06.2013р. належним
чином не виконав, бо не сплатив
позивачу вартість отриманого товару по
зазначеній вище накладній на загальну
суму 16900грн. станом на час звернення з
позовом до суду.

Проте, після подачі позову (позов
згідно штампу поштового відділення
надіслано до суду 12.06.14.) відповідач
сплатив 1000,00грн., про що свідчить
платіжне доручення №509 від 13.06.14.

Відповідно до п.1-1 ст.80 ГПК України суд
припиняє провадження у справі за
відсутністю предмету спору.

Отже, оскільки відповідач сплатив
позивачу борг в сумі 1000,00грн. платіжним
дорученням №509 від 13.06.14., то суд
припиняє провадження у справі в
частині стягнення 1000,00грн. основного
боргу за відсутністю предмету спору,
керуючись п.1-1 ст.80 ГПК України.

Разом з тим, позивач просив стягнути
основний борг з відповідача при подачі
позову в сумі 18900,00грн., не врахувавши
сплату відповідачем платіжним
дорученням № 475 від 05.06.14. основний борг
в сумі 2000,00грн. тобто ще до подачі
позову до суду.

Тому суд відмовляє в задоволенні
позову в частині стягнення основного
боргу в сумі 2000,00грн.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем станом на
час розгляду справи в суді становить
15900,00грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача
основної заборгованості в сумі
15900,00грн. є обґрунтованими,
підтвердженими доказами, що
знаходяться в матеріалах справи та
позов в цій частині підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Як суд зазначав вище, відповідачем
оплата вартості товару за договором
своєчасно проведена не була, що є
порушенням зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Пунктом 6.2 договору сторони
встановили, що за порушення строків
виконання зобов'язання за договором,
сторона, яка допустила прострочку
сплачує на користь іншої сторони пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, нарахованої на суму простроченого
зобов'язання за кожний день прострочки.

Позивач просить стягнути із
відповідача пеню на підставі договору
в сумі 1041,34грн.

Перевіривши розрахунок позивача в
частині нарахування пені, суд вважає,
що позивач при нарахуванні пені не
врахував вимоги ч.6 ст.232 ГК України.

Відповідно до ч. 6 статті 231 ГК України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ч. 2 статті 343 ГК України платник
грошових коштів сплачує на користь
одержувача цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових
зобов'язань»платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Стаття 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових
зобов'язань»визначає, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами
відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України.

Таким чином, договірні правовідносини
між платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України. Така
правова позиція викладена у постанові
Верховного Суду України від 24.10.11. у
справі №15/187 та Вищого господарського
суду України у справі № 9/107 від 21
квітня 2011 року.

Таким чином, перевіривши розрахунок
пені позивача, пеня становитиме
1023,60грн. А оскільки позивач просить
стягнути із відповідача пеню в сумі
1041,34грн., то суд відмовляє в позові у
частині стягнення пені в сумі 17,74грн.

Також позивач просить стягнути з
відповідача 215,71грн. - 3% річних та
1390,19грн. - інфляційних втрат.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу,
індекс інфляції та 3% річних, якщо інше
не передбачено договором.

Перевіривши розрахунок позивача в
частині нарахування 3% річних суд
вважає, що нарахування 3% річних в сумі
4,10грн. не відповідає вимогам чинного
законодавства, бо позивач неправильно
визначив початок нарахування 3% річних.
Тому в частині стягнення 3% річних в
сумі 4,10грн. суд відмовляє в позові, а
задовольняє позов у частині стягнення
3% річних в сумі 211,61грн. Також суд
задовольняє позов у частині стягнення
на користь позивача 1390,19грн. -
інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідач позовні вимоги не
спростував, докази сплати
заборгованості не надав.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд приходить до висновку про
задоволення позову в частині стягнення
15900,00грн. основного боргу, 1023,60грн. -
пені, 211,61грн. - 3% річних, 1390,19грнж. -
індексу інфляції, скільки в цій частині
позовні вимоги обґрунтовані, заявлені
у відповідності до вимог чинного
законодавства та підтверджуються
належними доказами, наявними в
матеріалах справи. А відмовляє в позові
у частині стягнення основного боргу в
сумі 2000,00грн., пені в сумі 17,74грн. та 3%
річних в сумі 4,10грн. і припиняє
провадження у справі за відсутністю
предмету спору в частині стягнення
1000,00грн.

Відповідно до вимог ст.ст. 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті судового
збору покладаються на відповідача
пропорційно сумі задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, п.1-1 ст.80,
ст.ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути із Товариства з обмеженою
відповідальністю "Юг-Поліграф" (68094, м.
Іллічівськ, с. Бурлача Балка, вул.
Північна, буд. 9, Одеська область, ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Дніпрохим"
(49130, м. Дніпропетровськ, вул.
Березинська, буд. 35, кв. 71, ):

- 15900,00 грн. -основного боргу;

- 1023,60грн. - пені,

- 211,61грн. - 3% річних,

- 1390,19грн. - індексу інфляції,

- 1655,57грн. - витрат, пов'язаних із
сплатою судового збору.

3. Відмовити в задоволенні позову в
частині стягнення основного боргу в
сумі 2000,00грн., пені в сумі 17,74грн. та 3%
річних в сумі 4,10грн.

4. Припинити провадження у справі в
частині стягнення основного боргу в
сумі 1000,00грн. за відсутністю предмету
спору.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку на подання апеляційної скарги,
якщо не буде подано апеляційну скаргу.
У разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення підписано: 21
серпня 2014 року

Суддя
Брагіна Я.В.