ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2014 рокуСправа № 916/144/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді
Демидової А.М.,

суддів
Воліка І.М.,

Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргуОСОБА_2,
учасника Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ланжерон і К"на
рішеннягосподарського суду Одеської
області від 01.04.2014 р. (суддя: Горячук
Н.О.)та на постановуОдеського
апеляційного господарського суду від
01.07.2014 р. (судді: Разюк Г.П., Колоколов
С.І., Петров М.С.)у справі№916/144/14
господарського суду Одеської
областіза позовомОСОБА_2, учасника
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ланжерон і
К"до1.Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ланжерон і К"
2.Публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" в особі
Одеської обласної дирекції АТ
"Райффайзен Банк Аваль"провизнання
недійсним договору порукиза участю
представників: від позивачане
з'явились від відповідача 1не з'явились
від відповідача 2Мазурок К.В.,
довіреність №74/14 від 29.01.2014 р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Одеської
області від 01.04.2014 р. у справі №916/144/14 в
задоволенні позову ОСОБА_2, учасника
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ланжерон і К" (далі -
ОСОБА_2) до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ланжерон і К" (далі -
ТОВ "Ланжерон і К") та Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" в особі Одеської обласної
дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль"
(далі - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль") про
визнання недійсним договору поруки б/н
від 16.08.2006 р. відмовлено, у зв'язку із
спливом строку позовної давності.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014 р. у
справі №916/144/14 апеляційну скаргу
позивача залишено без задоволення,
вказане рішення місцевого
господарського суду залишено без змін.

Постанова господарського суду
апеляційної інстанції мотивована, як
спливом строку позовної давності, так і
відсутністю підстав для задоволення
позову по суті, а саме тим, що директор
ТОВ "Ланжерон і К", підписуючи
оспорюваний договір, діяв в межах
повноважень, наданих йому статутом
товариства та чинним законодавством
України.

Не погодившись з прийнятими судовими
актами, ОСОБА_2 звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Одеського
апеляційного господарського суду від
01.07.2014 р., рішення господарського суду
Одеської області від 01.04.2014 р. у справі
№916/144/14 та направити справу на новий
розгляд до господарського суду першої
інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована
неправильним застосуванням місцевим
та апеляційним господарським судом
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 08.08.2014 р., колегією суддів у
складі: головуючий суддя - Демидова А.М.,
судді: Волік І.М., Ємельянов А.С.
(доповідач у справі), касаційну скаргу
ОСОБА_2 прийнято до провадження.
Розгляд справи призначено на 19.08.2014 р.

В судове засідання 19.08.2014 р. з'явився
представник відповідача 2.

Представники позивача та відповідача 1
в судове засідання не з'явились,
причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
сторони зобов'язані добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням вищенаведеного, судова
колегія приходить до висновку про
можливість розгляду касаційної скарги
без участі представників позивача та
відповідача 1.

Представник відповідача 2 в судовому
засіданні заперечив проти задоволення
касаційної скарги та просив залишити
оскаржувані судові акти без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, заслухавши представника
відповідача 2, дослідивши правильність
застосування господарськими судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу
України встановлено, що дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків є правочином.

За приписом ст.ст. 11, 509 Цивільного
кодексу України, ст.174 Господарського
кодексу України зобов'язання
виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ч.1 ст.626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, 16.08.2006 р. між ПАТ "Райффайзен
Банк Аваль" (кредитор) та ТОВ
"Ланжерон і К" (поручитель) укладено
договір поруки б/н, за умовами якого
відповідач 1 прийняв на себе
зобов`язання відповідати перед
відповідачем 2 по зобов'язанням ОСОБА_5
(боржник), які виникають з кредитного
договору №014/0077/74/63192 від 16.08.2006 р., в
повному обсязі.

Сторони визначили, що у випадку
невиконання боржником взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором,
поручитель несе солідарну
відповідальність перед кредитором
нарівні з боржником за повернення сум
кредиту, нарахованих відсотків за
користування кредитом та штрафних
санкцій, тобто на всю суму
заборгованості, встановлену на момент
подання позовної вимоги, що закріплено
в п. 2.1, 3.1 вищевказаного договору.

Крім того, пунктом 2.2. договору поруки
б/н від 16.08.2006 р. передбачено, що у разі
несвоєчасного погашення кредиту або
відсотків за його користування
кредитор має право видавати наказ про
примусову оплату боргового
зобов'язання поручителем.

Предметом спору по судовій справі
№916/144/14 є позовні вимоги про визнання
вищевказаного договору поруки б/н від
16.08.2006 р. недійсним.

З огляду на те, що п. 7.3.6 статуту ТОВ
"Ланжерон і К" до виключної компетенції
загальних зборів віднесено
затвердження договорів (угод),
укладених на суму, що перевищує 1 000 000
(один мільйон) гривень, оскільки ліміт
невідновлюваної кредитної лінії за
кредитним договором №014/0077/74/63192 від
16.08.2006 р. становить 460 000 дол. США 00
центів, позивач стверджує, що договір
поруки б/н від 16.08.2006 р. був підписаний з
боку ТОВ "Ланжерон і К" директором
ОСОБА_5 без належних повноважень.

При цьому, ОСОБА_2 зазначає, що про
існування оспорюваного договору йому
стало відомо з позовної заяви ПАТ
"Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_5 та ТОВ
"Ланжерон і К" на суму 3 810 032 грн. 25 коп.
від 27.02.2012 р., тому саме цей момент, на
думку позивача, слід вважати початком
перебігу строку позовної давності за
позовною вимогою про визнання
недійсним договору поруки б/н від 16.08.2006
р.

Проте, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" було
заявлено клопотання про застосування
строків позовної давності, які
позивачем пропущено без поважних
причин.

В обґрунтування вказаного клопотання
відповідачем 2 надано суду роздруківку
з електронного архіву ПАТ "Райффайзен
Банк Аваль" витягу з протоколу №37
загальних зборів учасників ТОВ
"Ланжерон і К" від 16.03.2010 р.,
відповідно до якого вказаними
загальними зборами було вирішено
питання надання ОСОБА_6 повноважень
підписати від свого імені, як
начальника виробництва ТОВ "Ланжерон і
К", договір між ОСОБА_5 та ПАТ
"Райффайзен Банк Аваль" №014/0077/74/63192/01
від 16.03.2010 р.

Відповідно до зазначеної роздруківки
витягу, що міститься в матеріалах
справи та досліджувалась
господарськими судами попередніх
інстанцій, позивач був присутній на
вказаних загальних зборах учасників
ТОВ "Ланжерон і К".

Пунктом 2.2. Постанови пленуму Вищого
господарського суду України №10 від
29.05.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
роз'яснено, що за змістом ч. 1 ст. 261
Цивільного кодексу України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів Вищого господарського суду
України вважає безпідставною відмову в
задоволенні позову господарськими
судами першої та апеляційної
інстанції, як на підставі спливу строку
позовної давності, так і на підставі
розгляду позовних вимог по суті,
оскільки судами попередніх інстанцій
не було встановлено, яке саме право або
охоронюваний законом інтерес позивача
порушено.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги
зміст наведених норм діючого
законодавства, необхідною умовою
застосування судом певного способу
захисту є наявність, доведена
належними у розумінні ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України доказами, певного
суб'єктивного права (інтересу) у
позивача та порушення (невизнання або
оспорювання) цього права (інтересу) з
боку відповідача.

Керуючись позицією Верховного Суду
України, викладеною в абз. 2 п. 11
Постанови Пленуму "Про практику
розгляду судами корпоративних
спорів"№13 від 24.10.2008р., суд повинен
з'ясувати наявність в особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або законного
інтересу, на захист якого подано позов,
а також з'ясувати питання про наявність
чи відсутність факту їх порушення або
оспорювання.

У рішенні Конституційного суду України
№18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про
охоронюваний законом інтерес)
визначено поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", яке треба розуміти як прагнення
до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд
повинен надати об'єктивну оцінку
наявності порушеного права чи інтересу
на момент звернення до господарського
суду, а також визначити, чи відповідає
обраний позивачем спосіб захисту
порушеного права тим, що передбачені
законодавством, та чи забезпечить
такий спосіб захисту відновлення
порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам
визначеним законодавством
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

Так, договір поруки б/н від 16.08.2006 р.
регулює господарські правовідносини,
які склалися між ПАТ "Райффайзен Банк
Аваль", ТОВ "Ланжерон і К" та ОСОБА_5
(сторонами договору).

Позивач по справі №916/144/14 є учасником
ТОВ "Ланжерон і К" та володіє часткою
корпоративних прав у статутному фонді
товариства.

Згідно з ст. 10 Закону України "Про
господарські товариства" учасники
товариства мають право: брати участь в
управлінні справами товариства в
порядку, визначеному в установчих
документах, за винятком випадків,
передбачених цим Законом; брати участь
у розподілі прибутку товариства та
одержувати його частку (дивіденди);
вийти в установленому порядку з
товариства; одержувати інформацію про
діяльність товариства; здійснити
відчуження часток у статутному
(складеному) капіталі товариства,
цінних паперів, що засвідчують участь у
товаристві, в порядку, встановленому
законом.

Корпоративні права - це права особи,
частка якої визначається у статутному
капіталі (майні) господарської
організації, що включають
правомочності на участь цієї особи в
управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами. Під корпоративними
відносинами маються на увазі
відносини, що виникають, змінюються та
припиняються щодо корпоративних прав.
Вказане закріплено в ст. 167
Господарського кодексу України.

Пунктом 51 постанови Пленуму Верховного
Суду України №13 від 24.10.2008 р. "Про
практику розгляду судами
корпоративних спорів" роз'яснено, що
законом не передбачено право акціонера
(учасника) господарського товариства
звертатися до суду за захистом прав чи
охоронюваних законом інтересів
товариства поза відносинами
представництва. На цій підставі
господарським судам належить
відмовляти акціонерам (учасникам)
господарського товариства в
задоволенні позову про укладення,
зміну, розірвання чи визнання
недійсними договорів та інших
правочинів, вчинених господарським
товариством.

Крім того, згідно з п.2.2.1 Рекомендацій
Президії Вищого господарського суду
України №04-5/14 від 28.12.2007 р. "Про практику
застосування законодавства у розгляді
справ, що виникають з корпоративних
відносин" суди у вирішенні спорів за
позовами акціонерів про захист прав
акціонерного товариства, в тому числі
про визнання недійсними угод,
укладених товариством, повинні
досліджувати, чи уповноважений
акціонер на представництво інтересів
акціонерного товариства.

Таким чином, до складу повноважень
учасника господарського товариства
при реалізації своїх корпоративних
прав не відноситься право заявляти про
визнання недійсними правочинів, що
були укладені самим господарським
товариством, крім випадків, коли він
уповноважений на це відповідним
господарським товариством або якщо
таке право надається йому статутом
товариства з обмеженою
відповідальністю.

При цьому, з матеріалів справи не
вбачається, що ТОВ "Ланжерон і К"
уповноважило ОСОБА_2 на звернення до
суду з позовом, що розглядається у
справі №916/144/14.

За таких обставин, колегія суддів
Вищого господарського суду України
приходить до висновку про відсутність
повноважень у позивача, як учасника
товариства, на звернення із позовом про
визнання недійсним договору поруки б/н
від 16.08.2006 р., укладеного між
відповідачем 1, відповідачем 2 та ОСОБА_5

Господарський суд відповідно до
приписів ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Наведена норма зобов'язує суд у кожному
конкретному випадку оцінювати наявні
докази в їх сукупності, з урахуванням
повноти встановлення всіх обставин
справи, які необхідні для правильного
вирішення спору.

Відповідно до ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція не
вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, а лише на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
невстановлення господарськими судами
попередніх інстанцій відсутності
порушення права або охоронюваного
законом інтересу позивача, з огляду на
ухвалені рішення про відмову в
задоволенні позову, не може бути
підставою для скасування оскаржуваних
судових актів, а тому останні
підлягають залишенню без змін.

Інші доводи, викладені в касаційній
скарзі, відхиляються колегією суддів
як необґрунтовані.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція за
результатами розгляду касаційної
скарги має право залишити рішення
першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції без змін, а
скаргу без задоволення.

З огляду на приписи статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати за подання
касаційної скарги покладаються на
позивача.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК
України, Вищий господарський суд
України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, учасника
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ланжерон і К",
залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014 р. та
рішення господарського суду Одеської
області від 01.04.2014 р. у справі №916/144/14
залишити без змін.

Головуючий суддя
А.М. Демидова

Судді:
І.М. Волік

А.С. Ємельянов