ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.08.2014 Справа № 920/1222/14

Господарський суд Сумської області, у
складі судді Левченко П.І. при
секретарі судового засідання
Чепульській Ю. В. розглянув матеріали
справи № 920/1222/14

за позовом: Концерна
"Військторгсервіс", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Євроелектрогруп", м.
Конотоп Сумської області

про стягнення 65391,35 грн.,

за участю представників :

позивача - Києнка Я. Д.,

відповідача - не з'явився.

Суть спору: позивач у своїй позовній
заяві просить суд стягнути з
відповідача на свою користь основний
борг у сумі 54364,64 грн., пеню за
несвоєчасну сплату основного боргу в
сумі 2226,17 грн., три проценти річних у
сумі 31,80 грн., інфляційні в сумі 159,76 грн.,
борг з відшкодування витрат на
комунальні послуги в сумі 3286,58 грн.,
пеню за несвоєчасну оплату витрат на
комунальні послуги в сумі 140,39 грн., три
проценти річних в сумі 31,80 грн.,
інфляційні в сумі 159,76 грн., а також
витрати по судовому збору в сумі 1827,00
грн.

Відповідач відзиву на позов та доказів
сплати боргу суду не подав, хоча
належним чином був повідомлений про
дату, час і місце розгляду даної справи
в господарському суді.

За таких обставин, згідно ст. 75 ГПК
України, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд встановив:

01.03.2013 року між сторонами був укладений
договір зберігання № 13-26-76-ВМ, за яким
відповідач передає, а позивач приймає
на зберігання майно в нежитловому
приміщенні за адресою: 03151, м. Київ, вул.
Молодогвардійська, 28А загальною площею
77 кв.м.

Пунктом 4.1.1 договору сторони визначили,
що поклажодавець (відповідач) вносить
плату за зберігання майна в сумі 3960,00
грн., включаючи ПДВ, з розрахунку 51,43
грн. за 1 кв.м.

Пунктом 4.1.2 договору визначено, що
відповідач вносить плату згідно
виставлених рахунків на р/р позивача до
15 числа кожного місяця.

Пунктом 4.1.3 договору визначено, що
відповідач відшкодовує позивачеві
витрати, пов'язані зі зберіганням майна
(витрати на електроенергію, опалення і
т.д.) згідно виставлених рахунків на р/р
позивача до 15 числа кожного місяця.

Зі змісту пунктів 4.1.2 та 4.1.3 договору
вбачається, що сторони домовилися щодо
внесення відповідачем позивачеві
плати за зберігання майна та витрат,
пов'язаних зі зберіганням майна, згідно
(на підставі) виставлених рахунків,
тобто підставою для внесення
відповідачем позивачеві плати за
договором зберігання є виставлені
(вручені, передані тощо) позивачем
відповідачеві рахунки, після отримання
яких відповідач зобов'язаний внести
плату та відшкодувати витрати до 15
числа кожного місяця, в якому були
виставлені рахунки.

Згідно статті 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог законодавства.

Згідно статті 629 ЦК України, договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог статті 33 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються
сторонами.

Статтею 34 ГПК України визначено, що
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивач не подав суду будь-яких доказів
виставлення (вручення, передачі тощо)
відповідачеві рахунків, згідно яких
останній зобов'язаний вносити плату та
відшкодовувати витрати на р/р позивача
до 15 числа кожного місяця, а відтак
позивач не довів суду, що відповідач
мав можливість належним чином
відповідно до умов договору виконувати
зобов'язання щодо внесення плати та
відшкодування витрат згідно
виставлених рахунків на р/р позивача до
15 числа кожного місяця.

За таких обставин безпідставними та
необґрунтованими є вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача на свою
користь пені, річних та інфляційних,
нарахованих ним за прострочення
виконання відповідачем грошових
зобов'язань за період з 15.06.2013 року по
31.05.2014 року, оскільки позивач не подав
суду доказів виставлення ним
відповідачеві рахунків, згідно яких
останній зобов'язаний вносити плату та
відшкодовувати витрати на р/р позивача
до 15 числа кожного місяця.

Крім того, вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача на свою
користь пені є неправомірними,
оскільки сторони не встановили в
договорі розмір пені за прострочку
платежу, а згідно статей 1,3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та частини другої статті
343 ГК України, розмір пені за
прострочення виконання грошового
зобов'язання повинен визначатися
договором (встановлюватися за згодою
сторін) в межах подвійної облікової
ставки Національного банку України. У
договорі зберігання від 01.03.2013р. №
13-26-76-ВМ сторони не встановили розмір
пені, а відтак її розмір не може бути
визначений позивачем в
односторонньому порядку.

Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів пред'явлення
відповідачеві вимог (претензій) від
07.02.2014 року та від 22.05.2014 року щодо
виконання зобов'язання по внесенню
плати та відшкодуванню витрат,
оскільки копії окремих аркушів книги
реєстрації вихідної кореспонденції
позивача не є належними та допустимими
доказами пред'явлення (надіслання,
вручення тощо) вимог (претензій)
відповідачеві.

Поряд з цим суд визнає правомірними та
обґрунтованими вимоги позивача до
відповідача щодо стягнення з
останнього на свою користь основного
боргу в сумі 40480,00 грн. за зберігання
майна за період з 01.03.2013 року по 31.05.2014
року (за 15 місяців) з розрахунку 3960,00
грн. за кожен місяць, враховуючи
сплачену відповідачем за цей період
суму 18920,00 грн. (3960х15=59400; 59400-18920=40480грн.),
оскільки розмір плати за зберігання
майна узгоджений сторонами у пункті 4.1.1
договору, а пред'явлений позивачем
позов суд розцінює як вимогу позивача
до відповідача щодо сплати грошових
коштів за зберігання майна у
визначеному сторонами розмірі.

Включення позивачем до розрахунку суми
основного боргу заборгованості станом
на 01.03.2013 року в розмірі 13884,53 грн. є
безпідставним, необґрунтованим та
неправомірним, оскільки позов
ґрунтується на договорі, який набрав
чинності з моменту його підписання,
тобто з 01.03.2013 року (п. 6.1 договору), а
згідно п. 6.6 договору від 01.03.2013р. №
13-26-76-ВМ, договір складського
зберігання № 26 від 01.10.2012р. вважається
таким, що втратив чинність.

Розмір витрат, пов'язаних зі
зберіганням майна (витрат на
комунальні послуги), включений
позивачем до розрахунку
заборгованості (аналітичної довідки
щодо заборгованості відповідача перед
позивачем), взагалі не підтверджений
жодним доказом, жодним первинним
документом (відсутні як розрахунки сум
витрат на комунальні послуги, так і
рахунки на оплату таких витрат, а також
докази понесення позивачем тих витрат,
які він просить стягнути з відповідача
в якості їх відшкодування.

Таким чином, в іншій частині позовних
вимог, окрім вимог щодо стягнення
основного боргу в сумі 40480,00 грн.,
позивачеві має бути відмовлено у
зв'язку з безпідставністю та
необґрунтованістю позовних вимог.

Згідно статті 49 ГПК України, витрати по
судовому збору покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32-34, 43, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Євроелектрогруп»
(41600, Сумська область, м. Конотоп, вул.
Чехова, буд. 11, кв. 63, Ідентифікаційний
код 34677983) на користь Концерну
«Військторгсервіс» (03151, м. Київ, вул.
Молодогвардійська, 28-а,
Ідентифікаційний код 33689922) основний
борг у сумі 40480,00 грн. та витрати по
судовому збору в сумі 1130,99 грн.

3. В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 19.08.2014
року.

Суддя П.І. Левченко