ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.08.14р. Справа № 904/5310/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "КОРСА", м.
Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Контракт-Мир", м.
Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору про
надання транспортних послуг

Суддя Ліпинський О.В.

Представники:

від позивача: Анохін ІВ.О., дов. від
01.07.2014 року № 01/07-14

від відповідача:Фуркаленко Є.Л., дов.
від 05.02.2014 року б/н

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Корса" (надалі
Позивач) звернулося з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Контракт-Мир"
(надалі Відповідач), в якому просить суд
визнати недійсним укладений між
сторонами Договір № 121224 від 24.12.2012 року
про надання транспортних послуг.

Заявлені позовні вимоги, мотивовані
тим, що за відсутністю доказів
фактичного надання послуг за спірним
договором, зазначений правочин слід
вважати такими, що вчинений без наміру
створити реальні правові наслідки, що
силу приписів ст. 215, ч. 5 ст. 203 ЦК
України, є підставою недійсності
такого правочину.

Відповідач проти позову заперечує,
вважає, що факт виконання умов спірного
договору, та відповідно реальність
зазначеного правочину,
підтверджується належним чином
оформленими товарно-транспортними
накладними, актами приймання-передачі
наданих послуг, податковими накладними
та іншими документами.

В судовому засіданні 12.08.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини судового рішення, згідно ст. 85
ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

24.12.2012 року між сторонами у справі був
укладений договір про надання
транспортних послуг, згідно умов якого
(п. 1.2. Договору) Перевізник (Відповідач)
зобов'язався надати Експедитору
(Позивач) транспортні послуги по
здійсненню перевезення та доставки
вантажу/товару Замовника (власника
товару/вантажу, який уклав договір про
надання транспортно-експедиційних
послуг з Експедитором) автомобільним
транспортом по території України
Клієнтам Замовника. В свою чергу,
Експедитор зобов'язався прийняти та
оплатити Перевізнику послуги у
відповідності до умов даного Договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо
недійсності зазначеного вище договору,
Позивач посилається на відсутність
належних доказів в підтвердження факту
виконання умов даного правочину,
зокрема, актів приймання-передачі
товару, довіреностей, документів, що
засвідчують транспортування,
зберігання товару.

Згідно положень ст. 909 ЦК України, за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату. Договір
перевезення вантажу укладається у
письмовій формі. Укладення договору
перевезення вантажу підтверджується
складенням транспортної накладної
(коносамента або іншого документа,
встановленого транспортними кодексами
(статутами). Законом можуть бути
передбачені особливості укладення та
виконання договору перевезення
вантажу.

Відповідно до п. 2.7. Договору, з метою
належного виконання його умов, сторони
за взаємною згодою, затвердили в якості
обов'язкової умови даного договору
застосування Товарно-транспортної
накладної, спеціально затвердженої
Сторонами форми, яка є невід'ємною
частиною Договору (Додаток № 3).

В ході розгляду даної справи,
встановлено, що фактичне виконання
сторонами умов спірного Договору
протягом його дії, оформлялося
Товарно-транспортними накладними, за
формою, яка затверджена Додатком № 3 до
Договору, а також актами
приймання-передачі виконаних робіт, та
податковими накладними, частина з яких
надана у справу.

Зважаючи на те, що за приписами Правил
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні, єдиним для всіх
учасників транспортного процесу
юридичним документом, що призначений
для списання товарно-матеріальних
цінностей, обліку на шляху їх
переміщення, оприбуткування,
складського, оперативного та
бухгалтерського обліку, а також для
розрахунків за перевезення вантажу та
обліку виконаної роботи, є
товарно-транспортна накладна, суд
вважає доводи Позивача стосовно
відсутності належних доказів
фактичного виконання умов даного
договору, та відповідно укладення
такого правочину без наміру створити
реальні правові наслідки,
безпідставними.

Відносно доводів Позивача щодо
юридичної дефектності первинних
документів, якими сторони оформляли
факт виконання умов договору, слід
зазначити, що чинним законодавством не
встановлено процедури визнання
юридично дефектними документів, тим
більш чинне законодавство України не
наділяє ні суб'єкта господарювання, ні
органи державної влади повноваженнями
на визнання первинних документів
юридично дефектними.

Отже, встановлені судом на підставі
поданих доказів обставини,
спростовують доводи Позивача відносно
порушення сторонами норм ст. 1 п. 2, ст.. 3,
п. 1, 2 ст. 9 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", так само як і
невідповідність первинної
документації, а саме: податкових
накладних, актів приймання-передачі
виконаних робіт та
товарно-транспортних накладних,
вищезазначеним нормам.

Крім того, обґрунтовуючи свої доводи
щодо визнання недійсним спірного
договору, Позивач вказує на
відсутність у Відповідача власного
автотранспорту, необхідного для
виконання умов даного правочину. Разом
із тим, слід зауважити, що згідно
додаткової угоди від 24.12.2012 № б/н, до
спірного договору внесені зміни,
зокрема, до визначення терміну
„ПЕРЕВІЗНИК", під яким, розуміється не
лише сторона за Договором, а й інші
треті особи, фактичні перевізники та
експедитори, які залучаються ТОВ
„Контракт-Мир" для виконання предмету
Договору. Таким чином, залучення для
виконання умов даного договору третіх
осіб, не суперечить, а ні умов цього
правочину, а ні положенням чинного
законодавства, зокрема, ч. 2 ст. 902 ЦК
України.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається в
обґрунтування своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.

Позивачем не доведено належними та
допустимими доказами, що спірний
договір укладено без мети настання
реальних правових наслідків, навпаки,
обставини справи свідчать, що
відповідно до ст.ст. 202, 626, 628, 909 ЦК
України, спірний правочин був
спрямований на набуття та виконання
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
поданими доказами підтверджено, що
Відповідачем було надано, а Позивачем
отримано послуги з перевезення
відповідно до умов спірного Договору. В
свою чергу, Позивач не заперечував та
не спростував факт оплати ним
отриманих за спірним договором
транспортних послуг.

З огляду на викладені вище обставини,
судом не встановлено підстав, з якими
закон пов'язує недійсність договору, в
зв'язку з чим, заявлені вимоги
підлягають відхиленню в повному
обсязі.

Згідно приписів ст. 49 ГПК України,
витрати по сплаті судового збору,
покладаються на Позивача.

Керуючись, ст.ст. 4, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК
України, господарський суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати у справі покласти на
Позивача.

Повне рішення складено 18.08.2014

Суддя О.В. Ліпинський