ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2014 р.Справа № 916/2204/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Н.В.
Комендатенко

за участю представників:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - Кіташевський
Д.А., Зайцев С.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю „Група
компаній „Вектор" до Державного
підприємства „Одеська залізниця" про
визнання недійсними положень п. 5.2.3
договору на охорону № ОД/Т-14-96НЮ від
28.02.2014 р. та визнання договору таким, що
не припинив свою дію, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Група компаній
„Вектор" звернулось до господарського
суду Одеської області з позовною
заявою до Державного підприємства
„Одеська залізниця" про визнання
недійсними положень п. 5.2.3 договору на
охорону № ОД/Т-14-96НЮ від 28.02.2014 р. та
визнання договору таким, що не припинив
свою дію, посилаючись на наступне.

28 лютого 2014 року між ТОВ „Група
компаній „Вектор" (виконавець) та ДП
„Одеська залізниця" (замовник) за
наслідками проведення конкурсних
державних закупівель у порядку,
передбаченому Законом України „Про
здійснення державних закупівель" (у
редакції закону 663-VІІ від 24.10.2013 р. було
укладено договір на охорону №
ОД/Т-14-96НЮ, який, на думку позивача, за
своїми основними умовами відповідає
вимогам ст. 40 вказаного Закону. Так,
позивач наголошує, що він як переможець
конкурсних торгів був змушений
підписати цей договір у редакції,
запропонованій відповідачем -
замовником.

Відповідно до пункту. 1.1 вказаного
договору позивач зобов'язується
надавати послуги з охорони територій
та об'єктів конкретно визначених
структурних підрозділів ДП „Одеська
залізниця".

Відповідно до розділу 10 Договору
„Термін дії договору" у відповідності
зі змістом пропозиції конкурсних
торгів, тобто відповідно до припису ч. 5
ст. 40 Закону договір набирає чинності з
моменту підписання та діє до 31.12.2014
року. При цьому ТОВ „Група компаній
„Вектор" починає виконувати свої
зобов'язання, тобто надавати послуги
охорони, з 01.03.2014 року (п. 10.1 договору).

Як вказує позивач, на виконання
зобов'язань згідно з договором ТОВ
„Група компаній „Вектор" з 01.03.2014 р. по
теперішній час належним чином виконує
свої договірні зобов'язання, про що
свідчить відсутність зауважень та/або
вимог щодо дострокового розірвання
договору зі сторони відповідача на
підставі порушень виконавцем порядку
несення служби по охороні об'єктів ДП
„Одеська залізниця". Також
підтвердженням належного виконання
обов'язків позивача є підписані
сторонами по договору акти
прийому-здачі наданих послуг.

Наразі позивач посилається, що 07.05.2014 р.
ним було отримано повідомлення № Т-09/57
від 29.04.2014 року, відповідно до якого
начальник Служби локомотивного
господарства ДП „Одеська залізниця",
який діє на підставі довіреності №39
від 02.01.2014 р., посилаючись на п. 5.2.3
договору, припиняє дію договору у
зв'язку з припиненням необхідності в
користуванні у подальшому послугами
позивача. В свою чергу листом позивач
15.05.2014 р. повідомив відповідача про
незгоду із розірванням
вищезазначеного договору. У відповідь
позивачем отримано повідомлення за
вих. № ТТ-09/136 про припинення доступу
співробітників позивача до охорони
об'єктів, починаючи з 01.06.2014 р.

За змістом п. 5.2.3. розділу 5 „Права
сторін" договору, у випадку припинення
необхідності в користуванні
послугами виконавця замовник має право
достроково припинити дію договору
шляхом письмового повідомлення про це
виконавця не менш ніж за один місяць.

Позивач вважає вказане положення
договору таким, що суперечить вимогам
закону. у зв'язку з чим таке положення
може бути визнано судом недійсним.
Зокрема, позивач посилається на те, що
діючим законодавством України не
передбачено такий спосіб припинення
зобов'язань, передбачених договором, як
припинення дії договору. На думку
позивача, така істотна умова договору
як строк дії договору, укладеного в
результаті перемоги у конкурсі
державних закупівель послуг охорони,
не може змінюватись.

Наразі позивач наголошує, що п. 5.2.3
договору суперечить пункту 4.2.1 цього ж
договору, згідно із яким відповідач
зобов'язався прийняти послуги
виконавця щодо охорони у встановлений
сторонами час дії договору, який
встановлено з 01.03.2014 р. по 31.12.2014 р.

Крім того, позивач вважає, що договором
передбачені вичерпні випадки, коли
сторони можуть в односторонньому
порядку розірвати договір, а п. 5.2.3.
цього договору не відноситься до цих
випадків.

Таким чином, позивач вважає, що
наявність п. 5.2.3. у договорі порушує
законні права та інтереси останнього,
оскільки надає право ДП „Одеська
залізниця" без пояснення будь-яких
об'єктивних причин відмовитися від
виконання зобов'язань передбачених
договором від 28.02.2014 року. Вказані
обставини обумовлюють необхідність
захисту у судовому порядку порушеного
права ДП „Одеська залізниця" з боку ТОВ
„Група компаній „Вектор".

Разом з позовною заявою позивачем було
подано до господарського суду заяву
про забезпечення позову (а.с. 59-60), в якій
позивач просив суд вжити заходи до
забезпечення позову та заборонити
відповідачу вчиняти будь-які дії щодо
припинення дії договору на охорону №
ОД/Т-14-96НЮ від 28.02.2014 р., в тому числі:
зняття існуючої охорони, перешкоджання
її діяльності на охоронюваних об'єктах,
до вирішення справи по суті.

В обґрунтування своєї заяви позивач
зазначив, що відповідно до постанови КМ
України №999 від 03.11.2010р. „Про
визначення критеріїв віднесення
об'єктів державної власності до таких,
що мають стратегічне значення для
економіки і безпеки держави ДП "Одеська
залізниця" є державним об'єктом
стратегічного значення з особливим
режимом безпеки для забезпечення якого
залучено значну кількість фахівців,
охоронних і воєнізованих структур, яке
станом на теперішній час є
функціонуючим підприємством, яке не
оголошене банкрутом та не ліквідоване.
Затверджений фінансовий план ДП
"Одеська залізниця" на 2014 рік та велика
кількість обґрунтувань відповідних
структурних підрозділів залізниці,
підтверджує необхідність залучення
охоронних структур до охорони об'єктів
ДП "Одеська залізниця", в тому числі й
недержавних охоронних. Охорона
об'єктів ДП "Одеська залізниця"
приватними охоронними структурами
надала можливість в декілька разів
зменшити злочинну діяльність на
території охоронюваних об'єктів та
зменшити витрати на утримання відомчої
охорони. Проведення відкритих торгів
на закупівлю послуг охорони в 2014 році
підтверджує нагальну необхідність
охорони таких об'єктів. Так, позивач
вказує, що незважаючи на вказане,
начальник служби локомотивного
господарства сам, невідомо з яких
мотивів визначив, що припинилася
необхідність в користуванні у
подальшому послугами охорони. Таке
рішення керівником служби прийнято,
незважаючи на складну політичну
ситуацію на південному сході та півдні
України, на факти вандалізму та
злочинних нападів в основному, на
об'єкти, які перебувають у державній
власності, які є стратегічно важливими
для життєзабезпечення країни та
населення. Державою були визнано за
необхідне навіть проведення відкритих
торгів з метою визначення
господарюючого суб'єкта, який би
професійно та надійно зміг би вжити
заходів до забезпеченості цілісності
та недоторканості державного майна.
Обставинами, які вказують на ризик
утруднення або унеможливлення
виконання рішення господарського суду
в майбутньому є фактичне припинення
дії договору на період розгляду справи,
що в свою чергу унеможливить після
винесення рішення по справі дотримання
умов щодо строків дії договору,
вірогідне знищення або суттєве
пошкодження охоронюваного державного
майна у випадку зняття охорони з
охоронюваних об'єктів, які
охороняються за зазначеними
договорами.

З огляду на вказане позивач вважає, що
існує необхідність у застосуванні
судом такого заходу забезпечення
позову відповідно до ст. 66, 67 ГПК
України як заборона відповідачу
вчиняти дії щодо припинення договору
на охорону № ОД/Т-14-96НЮ від 28.02.2014 р.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 10.06.2014 р. позовну заяву ТОВ
„Група компаній „Вектор" прийнято до
розгляду та порушено провадження у
справі № 916/2204/14, при цьому розгляд
справи призначено в засіданні суду.

Вищевказана заява позивача про вжиття
заходів забезпечення позову судом
залишена без задоволення з огляду на
таке.

Відповідно до статті 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

За статтею 67 Господарського
процесуального кодексу України позов
забезпечується: накладанням арешту на
майно або грошові суми, що належать
відповідачу; забороною відповідачеві
вчиняти певні дії; забороною іншим
особам вчиняти дії, що стосуються
предмета спору; зупиненням стягнення
на підставі виконавчого документа або
іншого документа, за яким стягнення
здійснюється у безспірному порядку.

Відповідно до п.1 Постанови пленуму
Вищого господарського суду України
„Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову" від 26.12.2011 р. № 16 особа, яка
подала заяву про забезпечення позову,
повинна обґрунтувати причини
звернення із заявою про забезпечення
позову; з цією метою та з урахуванням
загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК
України, обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

Так, у вирішенні питання про
забезпечення позову господарський суд
має здійснити оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним
заходом до забезпечення позову і
предметом позовної вимоги, зокрема, чи
спроможний такий захід забезпечити
фактичне виконання судового рішення в
разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або
невиконання рішення господарського
суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із
вжиттям таких заходів прав та
охоронюваних законом інтересів осіб,
що не є учасниками даного судового
процесу.

При цьому заходи до забезпечення
позову повинні бути співмірними із
заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає
співвідношення господарським судом
негативних наслідків від вжиття
заходів до забезпечення позову з тими
негативними наслідками, які можуть
настати в результаті невжиття цих
заходів, з урахуванням відповідності
права чи законного інтересу, за
захистом яких заявник звертається до
суду, вартості майна, на яке він заявляє
клопотання накласти арешт, чи майнових
наслідків заборони відповідачу
здійснювати певні дії.

Проаналізувавши зміст наведених
позивачем в своїй заяві заходів
забезпечення позову у співвідношенні з
позовними вимогами, суд вважає, що
незастосування таких заходів
забезпечення не утруднить виконання
або невиконання рішення
господарського суду з даного спору про
визнання недійсним спірного пункту
договору. Більш того, обґрунтування
заяви про забезпечення позову
зводиться позивачем до необхідності
застосування таких заходів, що
направлено в інтересах держави та
відповідача, хоча позивач не
уповноважувався на представництво
інтересів цих суб'єктів.

До того ж позивач в порушення приписів
ст. 33 ГПК України не надав суду
будь-яких доказів, які б підтверджували
його доводи щодо перешкоджання йому у
вчиненні дій, на які вказує позивач у
заяві про забезпечення позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав, передбачених ст.ст. 66, 67 ГПК
України для застосування зазначених
позивачем заходів забезпечення позову
в даному випадку та відповідно про
відсутність підстав для задоволення
поданої позивачем заяви.

Відповідач проти позову заперечує з
підстав, зазначених у відзиві на
позовну заяву (а.с. 77-79), вказуючи при
цьому на безпідставність позовних
вимог, оскільки відповідно ст. ст. 67, 179
Господарського кодексу України ст. 627
Цивільного кодексу України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору (зобов'язань), що не суперечать
законодавству України, з урахуванням
вимог актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Наразі
відповідач зазначає, що ним виконано
умови та порядок розірвання договору
та завчасно повідомлено позивача про
припинення дії договору, до того ж
право на розірвання договору про
надання послуг, у тому числі шляхом
односторонньої відмови від договору,
встановлено статтею 907 Цивільного
кодексу України.

Заслухавши пояснення представників
відповідача, розглянувши та дослідивши
всі письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

ТОВ „Група компаній „Вектор" здійснює
господарську діяльність у галузі
надання послуг з охорони власності та
громадян на підставі ліцензії серії АВ
№ 597122, виданої Міністерством
внутрішніх справ України 24.11.2011 р.

28.02.2014 року між ТОВ „Група компаній
„Вектор" (виконавець) та ДП "Одеська
залізниця" (замовник) був укладений
договір на охорону (реєстр. №
ОД/Т-14-96-НЮ), відповідно до п. 1.1 якого
позивач як виконавець надає послуги з
охорони територій та об'єктів
структурних підрозділів замовника, а
відповідач як замовник сплачує за
надані послуги за цінам, які зазначені
у калькуляції, що додається до договору
і є його невід'ємною частиною.

Як вказує позивач, вказаний договір
було укладено за наслідками проведення
конкурсних державних закупівель у
порядку, передбаченому Законом
України „Про здійснення державних
закупівель" (у редакції закону № 663-VII
від 24.10.2013 р.).

Відповідно до розділу 10 Договору
„Термін дії договору" цей договір
набирає чинності з моменту підписання
та діє до 31.12.2014 року.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію або утриматися від певної
дії, а кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За правилами статті 14 Цивільного
кодексу України цивільні обов'язки
виконуються у межах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 Цивільного кодексу України).

Так, вищевказаний договір № ОД/Т-14-96-НЮ
від 28.02.2014 р. є підставою для виникнення
у сторін за цим договором зобов'язань
відповідно до ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України
(ст.ст. 173, 174 ГК України) і згідно ст. 629 ЦК
України є обов'язковим для виконання
його сторонами.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Також в силу ст. 902 ЦК України
виконавець повинен надати послугу
особисто. У випадках, встановлених
договором, виконавець має право
покласти виконання договору про
надання послуг на іншу особу,
залишаючись відповідальним в повному
обсязі перед замовником за порушення
договору.

Як вбачається з наявних в матеріалах
справи копій актів надання послуг від
31.03.2014 р., позивачем за вказаним
договором надавались послуги з охорони
території та об'єктів відповідача
протягом березня 2014 року.

Проте, ДП „Одеська залізниця" було
направлено на адресу позивача лист від
29.04.2014 р. № Т-09/57, відповідно до яких
начальник Служби локомотивного
господарства ДП „Одеська залізниця"
Лебедєв Ж.В. повідомив позивача про
припинення договірних відносин згідно
п. 5.2.3 договору № ОД/Т-14-96ню від 28.02.2014 р.
Також листом від 15.05.2014 р. № ТТ/136
відповідач підтвердив припинення
спірного договору з 01.06.2014 р.

Так, за змістом п. 5.2.3. розділу 5 „Права
сторін" договору, у випадку припинення
необхідності в користуванні
послугами виконавця замовник має право
достроково припинити дію договору,
письмово повідомивши про це виконавця
не менш ніж за 30 календарних днів.

Як стверджує позивач, вказані
положення п. 5.2.3 договору є такими, що
суперечать вимогам закону, у зв'язку з
чим підлягають визнання судом
недійсним.

Згідно із частиною першою статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Однак, наведені позивачем у позовній
заяві доводи про невідповідність
змісту п.п. 5.2.3 п. 5.2 договору № ОД/Т-14-96НЮ
від 28.02.2014 р. нормам чинного
законодавства, суд вважає
безпідставними з огляду на наступне.

Так, згідно ч. 5 ст. 40 Закону України "Про
здійснення державних закупівель" (в
редакції, що діяла на момент укладення
договору № ОД/Т-14-96НЮ від 28.02.2014 р.), на
яку вказує позивач, умови договору про
закупівлю не повинні відрізнятися від
змісту пропозиції конкурсних торгів
або цінової пропозиції (у тому числі
ціни за одиницю товару) переможця
процедури закупівлі. Істотні умови
договору про закупівлю не можуть
змінюватися після його підписання до
виконання зобов'язань сторонами у
повному обсязі, крім окремо визначених
випадків.

Тобто, вказаною нормою Закону
встановлено, по-перше, відповідність
умов договору про закупівлю змісту
пропозиції конкурсних торгів або
цінової пропозиції, а, по-друге,
заборону на зміну істотних умов після
підписання договору. Аналогічні
положення щодо відповідності умов
договору змісту пропозицій конкурсних
торгів переможця та щодо заборони на
зміну умов договору після його
підписання закріплені в п. 9.5 спірного
договору.

Проте, позивач не надав суду доказів
про те, що в його пропозиції конкурсних
торгів було визначено інший порядок
припинення дії договору ніж той, що
визначено спірним договором.

Отже, суд вважає необґрунтованими
доводи позивача про недотримання
законодавчо встановлених вимог щодо
відповідності умов договору про
закупівлю змісту (умов) пропозицій
конкурсних торгів, переможцем в яких
був позивач.

Слід також зазначити, що право
відповідача як замовника послуг на
дострокове припинення дії договору не
є зміною суттєвої умови, оскільки
йдеться не про зменшення чи збільшення
(продовження) строку його дії, а в
загалі про припинення зобов'язання.

Також умова договору, яка наділяє
відповідача - ДП "Одеська залізниця" як
замовника послуг правом на дострокове
припинення дії договору цілком
узгоджується з положеннями чинного
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Проте, як передбачено ч. 1 ст. 651 ЦК
України зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору (ч. 2). У разі
односторонньої відмови від договору у
повному обсязі або частково, якщо право
на таку відмову встановлено договором
або законом, договір є відповідно
розірваним або зміненим (ч. 3).

Частиною першою ст. 907 Цивільного
кодексу України встановлено, що
договір про надання послуг може бути
розірваний, у тому числі шляхом
односторонньої відмови від договору, в
порядку та на підставах, встановлених
цим Кодексом, іншим законом або за
домовленістю сторін. Порядок і
наслідки розірвання договору про
надання послуг визначаються
домовленістю сторін або законом.

Наведені норми ЦК, які є
диспозитивними, встановлюють право
сторін передбачити у договорі
можливість односторонньої відмови від
зобов'язання.

При цьому зазначені норми
кореспондуються із приписами частин
першої та другої статті 598 Цивільного
кодексу України, що встановлюють
можливість припинення зобов'язання на
підставах та у випадках, встановлених
договором або законом, зокрема, й на
вимогу однієї із сторін.

Відповідно до статті 6 вказаного
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Отже, сторони договору № ОД/Т-14-96НЮ від
28.02.2014 року були в праві передбачити в
ньому умови щодо дострокового
припинення його дії (розірвання,
припинення зобов'язання) у випадку
припинення необхідності в
користуванні послугами позивача,
шляхом письмового повідомлення про це
виконавця не менше ніж за один місяць,
тобто шляхом односторонньої відмови
відповідача від договору.

Відтак, суд вважає безпідставними
посилання позивача на неможливість у
даному випадку розірвання договору в
односторонньому порядку, а також на
відсутність такого способу припинення
зобов'язань, як припинення дії
договору, та на не віднесення вказаної
умови до вичерпних випадків
одностороннього розірвання
встановлених цим договором.

При цьому умова про одностороннє
дострокове припинення, передбачена у
підпункті 5.2.3 пункту 5.2 договору від
28.02.2014р., не суперечить пункту 4.2.1 цього
ж договору, який встановлює обов'язок
відповідача прийняти послуги
виконавця щодо охорони у встановлений
сторонами час дії договору, оскільки
цей обов'язок припиняється разом із
договором.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Так, під час розгляду справи позивачем
не було надано належних та припустимих
доказів, які б свідчили про наявність
підстав для визнання недійсним
положення п. 5.2.3. договору на охорону №
ОД/Т-14-96НЮ від 28.02.2014 р, укладеного між
ТОВ „Група компаній „Вектор" та ДП
"Одеська залізниця". В свою чергу з
огляду на встановлення судом факту
припинення дії договору на охорону №
ОД/Т-14-96НЮ від 28.02.2014 р. в результаті
використання відповідачем свого права
на таке припинення, яким останній був
наділений за умовами спірного
договору, суд вважає безпідставними
вимоги позивача про визнання вказаного
договору таким, що не припинив свою дію.

Відтак, оцінюючи надані докази в
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги ТОВ „Група компаній „Вектор" є
необґрунтованими, не відповідають
вимогам чинного законодавства та
фактичним обставинам і матеріалам
справи, у зв'язку з чим задоволенню не
підлягають.

У зв'язку з тим, що рішення відбулось не
на користь позивача, відповідно до
ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору,
понесені позивачем при подачі позову
та за подання заяву про забезпечення
позову, відносяться за рахунок
позивача. При цьому слід зазначити, що
ухвалою суду про порушення провадження
у даній справі від 10.06.2014 р. позивача
було зобов'язано доплатити судовий
збір відповідно до кількості заявлених
позовних вимог, що обумовлено
наступним.

Так, згідно підпунктів 1, 2 пункту 2 ч. 2
ст. 4 Закону України „Про судовий збір"
від 08.07.2011 р. (з наступ. змінами і
доповненнями) ставка судового збору за
подання до господарського суду
позовної заяви майнового характеру
становить 2 відсотки ціни позову, але не
менше 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 60
розмірів мінімальних заробітних плат,
а за подання до господарського суду
позовної заяви немайнового характеру
ставка становить 1 розмір мінімальної
заробітної плати, встановленої законом
на 1 січня календарного року, в якому
подана відповідна заява, тобто у 2014
році - 1218,00 грн. .

Згідно ч. 6 ст. 6 зазначеного Закону у
разі якщо позов подається одночасно
кількома позивачами до одного або
кількох відповідачів, судовий збір
обчислюється з урахуванням загальної
суми позову і сплачується кожним
позивачем пропорційно долі поданих
кожним з них вимог окремим платіжним
документом. Судовий збір справляється
з урахуванням загальної суми позову
також у разі: подання позову одним
позивачем до кількох відповідачів;
об'єднання суддею в одне провадження
кількох однорідних позовних вимог.

Статтею 55 ГПК України встановлено, що
ціна позову у позовах, які складаються
з кількох самостійних вимог,
визначається загальною сумою всіх
вимог.

При цьому, виходячи з аналізу заявлених
вимог, суд доходить до висновку, що
заявлені позивачем вимоги, як-то
визнання недійсним пункту договору та
визнання договору таким, що не припинив
свою дію, є самостійними вимогами.

Як зазначено в п. 2.11 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 р. № 7 „Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України", якщо в позовній заяві
об'єднано дві або більше вимог
немайнового характеру, пов'язаних між
собою підставами виникнення або
поданими доказами, судовий збір
сплачується окремо з кожної з таких
вимог.

З огляду на вказане та враховуючи
вимоги вищезазначеного Закону судовий
збір мав бути сплачений позивачем
відповідно до кількості заявлених
немайнових вимог.

Як зазначено в п. 2.23 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 р. № 7 „Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України", якщо факт недоплати судового
збору з'ясовано господарським судом у
процесі розгляду прийнятої заяви
(скарги), суд у залежності від
конкретних обставин справи, у разі
неподання доказів оплати, може
стягнути належну суму судового збору
за результатами вирішення спору з
урахуванням приписів частин першої -
четвертої статті 49 ГПК

Враховуючи вищенаведене, витрати щодо
недоплаченої належної суми судового
збору в сумі 1218,00 грн. (ставка судового
збору за позов немайнового характеру)
покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову Товариства
з обмеженою відповідальністю „Група
компаній „Вектор" до Державного
підприємства „Одеська залізниця" про
визнання недійсними положень п. 5.2.3
договору на охорону № ОД/Т-14-96НЮ від
28.02.2014 р. та визнання договору таким, що
не припинив свою дію відмовити.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю „Група
компаній „Вектор" (01030, м. Київ, вул.
Пирогова, буд. 2/37; ) на
користь державного бюджету (отримувач:
ГУ ДКСУ в Одеській області, , рахунок № 3008, банк
отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області,
МФО 828011, код бюджетної класифікації
22030001; код ЄДРПОУ господарського суду
Одеської області 03499997) недоплачений
судовий збір в сумі 1218/одна тисяча
двісті вісімнадцять/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 06.08.2014 р.

Суддя
Петров В.С.