КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2014 р. Справа№ 910/5320/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Пашкіної С.А.

Сітайло Л.Г.

при секретарі
Майданевич Г.А.

за участю

представників сторін : від позивача -
Головко П.В.

від відповідача
- Терещенко О.А.

розглянувши Публічного
акціонерного товариства "Акціонерний

апеляційну скаргу комерційний
промислово-інвестиційний банк"

на рішення

господарського суду м. Києва

від 06.06.2014 року

у справі 910/5320/14 (Суддя
Шкурдова Л.М.)

За позовом Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України

до Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк"

про повернення депозитного вкладу

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 06.06.2014 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з публічного акціонерного
товариства "Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" (01001, м.
Київ, пров. Шевченка, 12,
ідентифікаційний ) на
користь Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України
(03062, м. Київ, вул. Перемоги, 92/2,
ідентифікаційний ) 20 000
000 (двадцять мільйонів) грн 00 коп.
безготівкових грошових коштів, 646 575
(шістсот сорок шість тисяч п'ятсот
сімдесят п'ять) грн 35 коп. пені, 660 000
(шістсот шістдесят тисяч) грн 00 коп.
інфляційних втрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з публічного акціонерного
товариства "Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" (01001, м.
Київ, пров. Шевченка, 12,
ідентифікаційний ) в
доход Державного бюджету України
судовий збір у сумі 73 080 (сімдесят три
тисячі вісімдесят) грн 00 коп..

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову
повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.07.2014
року апеляційну скаргу прийнято до
провадження. Розгляд справи призначено
до розгляду.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються доводи
та заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
наступне.

Як вбачається з матеріалів даної
справи, 04.05.2011 між публічним
акціонерним товариством "Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк" (далі - Банк, відповідач) та Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України (далі - клієнт,
позивач) укладено генеральну депозитну
угоду № 82-Ф-11/20-1236/2-2 (далі - Угода),
відповідно до п. 1.1 якої позивач
перерахував, а відповідач прийняв
тимчасово вільні кошти, у тому числі
резервні кошти в національній валюті
на депозитний рахунок відкритий на ім'я
позивача на умовах визначених Угодою
та додатковими угодами до неї.

Згідно з п. 4.1 Угоди ця Угода набирає
чинності з моменту підписання її
сторонами та діє до 31.12.2011.

У подальшому сторонами укладались
додаткові угоди до даної Угоди.

Так, додатковою угодою № 20-0572/2-2 від
20.02.2014 до Угоди сторони погодили
продовжити термін розміщення
безготівкових грошових коштів клієнта
на депозитному рахунку передбаченого
пунктом 1.2 Угоди в сумі 20 000 000,00 грн на
строк до 20.03.2014.

На суму вкладу відповідач нараховує
проценти у розмірі 9 % річних в порядку,
визначеному п. 6.3 Угоди (п. 3 додаткової
угоди № 20-0572/2-2 від 20.02.2014).

Відповідно до пп. 6.3.1 п. 6.3 Угоди, в
редакції додаткової угоди № 20-1861/2-2 від
31.05.2012 до Угоди, проценти нараховуються
і перераховуються на рахунок позивача
щомісячно протягом одного
банківського дня, наступного за
звітним місяцем і у день повернення
вкладу

Позивач листом № 64-03-5 від 12.03.2014 в
порядку передбаченому пп. 6.3.5 п. 6.3 Угоди
просив відповідача про часткове
повернення вкладу в сумі 19500000,00 грн. та
пропонував укласти додаткову угоду на
продовження терміну розміщення
грошових коштів позивача з урахуванням
суми повернення. Проте таку додаткову
угоду сторонами укладено не було, кошти
у сумі 19 500 000,00 грн. відповідач не
повернув.

Листом № 28-01-07/74 від 19.03.2014 відповідач
запропонував позивачу продовжити
розміщення безготівкових грошових
коштів на депозитному рахунку в
повному обсязі. Проте така пропозиція
для позивача є неприйнятною та
підписання додаткової угоди на
продовження розміщення вкладу у
розмірі 20 000 000,00 грн є неможливим,
оскільки суперечить його майновим
інтересам, відтак, на думку останнього,
є порушенням пп. 3.2.3 п. 3.2 та пп. 6.3.5 п. 6.3
Угоди та ст. 1060 ЦК України.

Таким чином строк розміщення
безготівкових грошових коштів
позивача на депозитному рахунку в сумі
20 000 000,00 грн., відповідно до умов спірної
Угоди, закінчився, однак в установлений
п. 2 додаткової угоди №20-0572/2-2 від 20.02.2014
строк відповідач кошти позивачу у
розмірі 20000000,00 грн. не повернув, у
зв'язку з чим у відповідача перед
позивачем утворилась заборгованість,
яка згідно з розрахунком позивача
склала 21 306 961,76 грн., з яких: 20000000,00 грн. -
безготівкові грошові кошти, 646 961,76 грн. -
пеня, 660000,00 грн. - інфляційні втрати.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України) за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Як встановлено судом та не
заперечується відповідачем, останній
(Банк), згідно з умовами спірної Угоди,
прийняв від позивача (клієнта,
вкладника) грошову суму (вклад) в
розмірі 20 000 000,00 грн на строк до 20.03.2014.

Частинами 1, 2 ст. 1060 ЦК України
визначено, що договір банківського
вкладу укладається на умовах видачі
вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу)
або на умовах повернення вкладу зі
спливом встановленого договором
строку (строковий вклад); за договором
банківського вкладу незалежно від його
виду банк зобов'язаний видати вклад або
його частину на першу вимогу вкладника,
крім вкладів, зроблених юридичними
особами на інших умовах повернення, які
встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Аналогічна норма міститься
і в ст. 193 Господарського кодексу
України, яка регламентує, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Позивач звертався до відповідача про
повернення йому вкладу зі спливом
встановленого договором строку в сумі
19 500 000,00 грн. (лист № 64-03-5 від 12.03.2014),
однак дана вимога з боку відповідача
залишена без належного реагування, у
зв'язку з чим позивач звернувся до суду
з вимогою про стягнення 20000 000,00 грн.
безготівкових грошових коштів.

Таким чином, ураховуючи викладене вище,
позов у частині стягнення з
відповідача 20 000 000,00 грн. безготівкових
грошових коштів є обґрунтованим та
підлягає задоволенню.

Позивачем також заявлено позовну
вимогу про стягнення 646 575,35 грн. пені за
період з 21.03.2014 по 30.05.2014 із суми
неповернутого вкладу в розмірі
20 000 000,00 грн.

Порушенням зобов'язання, згідно зі ст.
610 ЦК України, є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (п. 1 ст. 612 ЦК України).

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до п. 5.2 Угоди за порушення
взятих на себе зобов'язань з повного
або часткового повернення суми
депозиту та своєчасності сплати
процентів на депозит Банк зобов'язався
сплатити на користь клієнта пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, яка діяла на момент порушення від
суми невиконаного зобов'язання за
кожний день прострочення.

Враховуючи викладене з відповідача
підлягає стягненню пеня за період з
21.03.2014 по 30.05.2014 в сумі 646 575.35 грн.

Позивачем заявлена до стягнення пеня в
розмірі 386,41грн. за несвоєчасну сплату
процентів за березень 2014 в сумі 98630,14
грн. Пеня нарахована за період з 21.03.2014
по 01.04.2014. Відповідачем надані докази
сплати процентів 01.04.2014. Суд
погоджується з запереченнями
відповідача щодо безпідставності
заявлених вимог в цій частині позову,
оскільки відповідно до п. 1 додаткової
угоди № 2 0-1861/2-2 від 31.05.2012 до
Генеральної депозитної угоди сторони
визначили, що проценти нараховуються і
перераховуються на рахунок клієнта
щомісячно протягом одного
банківського дня, наступного за
звітним місяцем і у день повернення
вкладу (вклад на день винесення рішення
не повернутий).

Позивачем також заявлено позовну
вимогу про стягнення 660 000,00 грн
інфляційних втрат за квітень 2014 р.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Отже передбачене законом
право кредитора вимагати сплати боргу
з урахуванням, процентів річних та
процентів за користування чужими
грошовими коштами є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утриманими ним грошовими
коштами, належними до сплати
кредиторові.

Розрахунок позивача в частині
інфляційних визнається судом
арифметично вірним, у зв'язку з чим
позов у цій частині також підлягає
задоволенню повністю в сумі 660 000,00 грн.

На підставі викладеного позов підлягає
задоволенню частково.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про судовий збір" позивач
звільнений від сплати судового збору
за подачу даного позову.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору на
підставі доказів у справі. Зокрема,
відповідно до частини 2 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України - на підставі письмових доказів
та пояснень представників сторін.

Згідно із частиною 1 статті 36
Господарського процесуального кодексу
України письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В матеріалах справи знаходиться
виписка по особовому рахунку, яка
оформлена відповідачем та засвідчує
знаходження грошових коштів позивача у
розмірі 20000,00 грн. у відповідача.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, колегія суддів цілком
підтримує висновок суду першої
інстанції про те, що позов підлягає
задоволенню частково.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва
від 06.06.2014 року у справі №910/5320/14
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

2. Справу № 910/5320/14 повернути до
господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя
О.М. Баранець

Судді
С.А. Пашкіна

Л.Г. Сітайло

Повний текст постанови складено 06.08.2014
року.