ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2014 р.Справа № 922/2544/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Кубах
І.М.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Представництво
"Ростсільмаш", м. Київ до ТОВ "ТД
"Донснаб", с. Солоницівка про
стягнення 6 404 679,79грн. за участю
представників сторін:

позивача - Баланчук А.В., дов. б/н від
16.06.14р.; Ткачук О.С., дов. № 499/12 від
15.01.14р.;

відповідача - Полякова Т.Є., дов. № 08/07-14
від 08.07.14р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною
заявою, в якій просить стягнути з
відповідача суму основного боргу в
розмірі 5 893 872,39грн., збитки від інфляції
в розмірі 303 959,92грн., 3% річних в розмірі
206 847,48грн. за неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за договором
поставки № 100 від 01.12.09р. та договором
купівлі-продажу № 05/10-КП від 28.05.10р.,
укладеними між позивачем та
відповідачем, а також покласти на
відповідача понесені витрати зі сплати
судового збору.

01.07.14р. до суду надійшло клопотання від
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Представництво
"Ростсільмаш" про участь у судових
засіданнях в режимі відеоконференції
із забезпеченням її проведення в
приміщенні Печерського районного суду
м. Києва (01010, м. Київ, вул. Гайцана, 4).

Ухвалою суду від 03.07.14р. клопотання
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Представництво
"Ростсільмаш" про його участь у судових
засіданнях в режимі відеоконференції
під час розгляду господарським судом
Харківської області справи було
задоволено.

Представник позивача з'явився у судове
засідання, призначене на 12.08.14р., та
звернувся до суду з заявою про
проведення даного судового засідання у
звичайному режимі без застосування
режиму відеоконференції.

Відповідно до ч.8 ст.74-1 Господарського
процесуального кодексу України у разі
якщо особа, яка подала клопотання про
участь у судовому засіданні в режимі
відеоконференції, з'явилася до зали
судового засідання, така особа бере
участь у судовому засіданні в
загальному порядку.

Враховуючи викладене, судове засідання
12.08.14р. проводиться у звичайному режимі.

Представник позивача позовні вимоги
підтримує, просить позов задовольнити
в повному обсязі.

Представник відповідача звернувся до
суду із заявою, в якій просить суд
застосувати строк позовної давності
щодо стягнення з відповідача
заборгованості за договором поставки
№ 100 від 01.12.09р. та договором
купівлі-продажу № 05/10-КП від 28.05.10р.,
укладеними між ним та позивачем, на
підставі чого просить суд в
задоволенні позову відмовити.

Представник позивача проти заяви
відповідача заперечує, вважає її
безпідставною та такою, що не підлягає
задоволенню. Свої заперечення позивач,
зокрема обґрунтовує тим, що додаткова
угода № 2 від 02.08.10р., якою був змінений
строк оплати за договором № 100 від
01.12.09р., Товариством з обмеженою
відповідальністю "Представництво
"Ростсільмаш" не укладалась. Виникнення
цього документа позивач пов'язує з
діями колишнього директора ТОВ
"Представництво "Ростсільмаш" ОСОБА_4 в
період часу з моменту подання даного
позову до моменту подачі відповідачем
заяви про застосування строку позовної
давності. Тому, оскільки у позивача
відсутня точна інформація про
обставини виникнення вказаної
додаткової угоди, це, на його думку, є
достатньою підставою вважати, що даний
документ був виготовлений "заднім
числом" з метою формування правової
позиції відповідача по справі.

На підставі викладеного, позивач
звернувся до суду з клопотанням, в
якому просить суд призначити судову
технічну експертизу реквізитів
документа, оскільки вважає, що
достовірність вказаної додаткової
угоди, зокрема дата її виготовлення
(нанесення тексту даної додаткової
угоди, печатки та підпису
представників сторін, що її підписали)
може бути визначено лише шляхом
проведення судової експертизи.

Розглянувши дане клопотання,
вислухавши пояснення представників
сторін, суд дійшов висновку, що воно не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Положеннями ч.2 п.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
призначення судової експертизи" від
23.03.12р. № 4, передбачено, що судова
експертиза призначається лише у разі
дійсної потреби у спеціальних знаннях
для встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування.

Питання про призначення судової
експертизи повинно вирішуватися лише
після ґрунтовного вивчення обставин
справи і доводів сторін щодо
необхідності такого призначення (п.5
Постанови).

Позивач в обґрунтування заявленого
клопотання про призначення судової
експертизи посилається на відсутність
точної інформації про обставини
виникнення вказаної додаткової угоди,
будь-яких доказів в обґрунтування
своєї позиції не надає, а лише
припускає, що додаткова угода № 2, на
яку посилається відповідач,
виготовлена "заднім числом".

Суд зазначає, що обставини, викладені
позивачем у клопотанні повинні
розглядатися в рамках кримінального, а
не господарського провадження, і в
рамках саме цього провадження повинна
призначатись судова експертиза, яка б
підтвердила або спростувала факт
підробки документа.

Позивач доказів звернення до слідчих
органів по факту підробки
(фальсифікації) документів не надав.

Належність підпису саме директору
ОСОБА_4 позивачем не оспорюється, як і
не оспорюється належність печатки
підприємству позивача.

Таким чином, задоволення даного
клопотання призведе лише до
перевищення розумних строків розгляду
справи, визначених ст.69 ГПК України, що
є неприпустимим.

На підставі викладеного, клопотання
позивача про призначення судової
експертизи суд вважає необґрунтованим
та таким, що задоволенню не підлягає.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив
наступне.

01.12.09р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Представництвом
"Ростсільмаш" (позивач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Торгівельний дім "Донснаб" (відповідач)
укладено договір поставки № 100,
відповідно до умов якого позивач
зобов'язався поставити та передати у
власність, а відповідач прийняти та
оплатити на умовах даного договору
сільськогосподарську техніку (далі -
товар) виробництва Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Комбайновий завод "Ростсільмаш"
(Російська Федерація).

Відповідно до п.2.2 даного договору,
строк поставки товару зазначається у
специфікаціях, які є невід'ємною
частиною договору.

Датою поставки товару вважається дата
підписання сторонами накладних на
товар і двохсторонніх актів
приймання-передачі товару (2.3 договору).

Пунктом 3.1 даного договору, а також п.2
додатку № 01 від 01.12.09р. сторони погодили
умови оплати товару, а саме: відповідач
зобов'язався сплатити на розрахунковий
рахунок позивача, повну вартість
товару (100%), зазначеного у специфікації
в строк до 31.12.09р. включно, з
обов'язковим зазначенням номеру
договору та номеру специфікації.

Відповідно до п.1 Додатку № 01 від 01.12.09р.
до договору поставки № 100 від 01.12.09р.
сторони визначили загальну вартість
товару, яка склала 9 381 690,72 грн. та
погодили специфікацію, якою визначили
загальну кількість, ціну та суму
товару, що підлягає поставці.

10.01.10р. між сторонами була підписана
додаткова угода № 1 до додатку № 01
договору поставки № 100 від 01.12.09р., в
якій сторони за взаємною згодою
виклали п.2 додатку № 01 від 01.12.09р. до
договору поставки № 100 від 01.12.09р. у
наступній редакції: "Покупець
зобов'язується оплатити на
розрахунковий рахунок Продавця, повну
вартість (100%) товару, зазначену у п.1
даної специфікації, яка після
підписання є невід'ємною частиною
даного договору, в строк до 31.12.11р. з
обов'язковим зазначенням номеру
договору та номеру специфікації".

В подальшому, 02.08.10р. сторонами була
підписана додаткова угода № 2 до
додатку № 01 договору поставки № 100 від
01.12.09р., в якій сторони за взаємною
згодою змінили строк поставки та
виклали п.2 додатку № 01 від 01.12.09р. у
наступній редакції: "Покупець
зобов'язується оплатити на
розрахунковий рахунок Продавця, повну
вартість (100%) товару, зазначену у п.1
даної специфікації, яка після
підписання є невід'ємною частиною
даного договору, в строк до 31.01.11р. з
обов'язковим зазначенням номеру
договору та номеру специфікації".

Таким чином, сторони у договорі
поставки № 100 від 01.12.09р. встановили
строк у який повинно бути виконано
зобов'язання відповідачем по оплаті
отриманого товару, а саме: до 31.01.11р.

28.05.10р. між позивачем та відповідачем
було укладено договір купівлі-продажу
№ 05/10-КП, відповідно до умов якого
позивач зобов'язався передати
відповідачу сільськогосподарську
техніку виробництва ТОВ "Комбайновий
завод "Ростсільмаш", а відповідач
прийняти та оплатити її вартість,
згідно умов даного договору.
Номенклатура товару, його кількість,
ціна, спосіб поставки, вказуються
сторонами у додатках до даного
договору, які не невід'ємною його
частиною (п.1.2 договору).

Відповідно до п.2.3. даного договору,
умови оплати за товар зазначаються у
специфікаціях, що містяться в його
Додатках. Згідно п.3.1. цього договору
датою поставки товару є дата
підписання сторонами накладних на
товар і двосторонніх актів
приймання-передачі товару. Позивач
оформляє накладні на товар і
двосторонні акти приймання-передачі
представнику відповідача за наявності
у нього відповідних повноважень.

Умови передачі товару зазначені у
Додатках при обов'язковому виконанні
Покупцем умов оплати товару. Товар
знаходиться у Продавця до його 100%
оплати за Товар відповідно до умов
даного Договору (п.3.2. договору).

Право власності на Товар від позивача
до відповідача переходить в момент
підписання обома сторонами договору
накладної та акту приймання-передачі
товару у відповідності до розділу 4
даного Договору, тільки за умови
здійснення відповідачем оплати в
розмірі 20% від суми, зазначеної у
Специфікації (п.3.3. даного договору).

Відповідно до п.2.3.1 специфікацій до
даного договору, відповідач
зобов'язався перерахувати на
розрахунковий рахунок Продавця
грошові кошти у розмірі 20% від
загальної вартості товару, зазначеної
у Специфікації на протязі трьох
банківських днів з моменту виставлення
рахунку позивачем. Кінцевий розрахунок
за товар (80% від загальної вартості
товару), здійснюється відповідачем на
протязі 30 календарних днів з моменту
виписки позивачем паспорту самохідної
машини (ПСМ) на відповідача (п.2.3.2.
Додатків) шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок позивача.

Відповідно до п.3 специфікацій до
договору, поставка Товару здійснюється
позивачем протягом трьох банківських
днів з моменту виконання відповідачем
100% оплати за товар на умовах
самовивозу.

Надаючи правову кваліфікацію спірним
правовідносинам суд встановив
наступне.

За своєю правовою природою укладені
між сторонами договори є договорами
поставки.

За договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму
(ст.265 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За приписами ч.2 ст.712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Дослідивши матеріали справи, судом
встановлено, що позивач на виконання
умов договору поставки № 100 від 01.12.09р.
поставив відповідачу товар на загальну
суму 9 381 690,72грн., за який відповідач у
період з 24.12.09р. по 30.12.09р. розрахувався
частково на суму 6 563 499,99грн., у зв'язку з
чим у нього перед позивачем утворилась
заборгованість в сумі 2 818 190,73грн.

Також, за договором купівлі-продажу №
05/10-КП від 28.05.10р. позивач поставив
відповідачу товар, поставка товару
здійснювалась позивачем декількома
партіями, остання партія товару
відбулась 30.09.10р.

Відповідач за поставлений за цим
договором товар розрахувався частково,
внаслідок чого у нього перед позивачем
утворилась заборгованість в розмірі
3 075 681,66грн.

Поставка товару за договором поставки
№ 100 від 01.12.09р. та договором
купівлі-продажу № 05/10-КП від 28.05.10р.
підтверджується належними доказами,
наявними у матеріалах справи, в тому
числі видатковими накладними.

Таким чином, загальна сума
заборгованості відповідача за
поставлений за обома договорами товар
складає 5 893 872,39грн. Оскільки вказана
сума боргу відповідачем сплачена не
була, позивач звернувся до суду із
позовною заявою.

Окрім суми основного боргу, позивач,
відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України, просить стягнути з
відповідача 206 847,48грн. 3% річних та 303
959,92грн. збитків від інфляції, які
розраховані позивачем за період з
31.12.11р. по 10.06.14р.

Відповідач звернувся до суду з заявою,
в якій просить суд застосувати строк
позовної давності до вимог щодо
стягнення заборгованості за договором
поставки № 100 від 01.12.09р. та
договором купівлі-продажу № 05/10-КП від
28.05.10р., у зв'язку з його пропуском.

Розглянувши позов, заяву відповідача
про застосування строку позовної
давності, суд дійшов висновку, що вона
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Статтею 256 Цивільного кодексу України
передбачено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Право на задоволення позову або право
на позов у матеріальному розумінні - це
право позивача вимагати від суду
задоволення позову. Зі спливом
позовної давності особа втрачає право
на позов саме в матеріальному
розумінні. Отже, сплив позовної
давності є підставою для відмови у
позові.

Загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність) встановлено статтею
257 Цивільного кодексу України у три
роки.

За приписами ч.1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Як вже було встановлено судом, сторони
02.08.10р. додатковою угодою № 2 до додатку
№ 01 змінили умови договору поставки №
100 від 01.12.09р. в частині строків поставки
товару та виклали п.2 додатку № 01 від
01.12.09р. у наступній редакції: "Покупець
зобов'язується оплатити на
розрахунковий рахунок Продавця, повну
вартість (100%) товару, зазначену у п.1
даної специфікації, яка після
підписання є невід'ємною частиною
даного договору, в строк до 31.01.11р. з
обов'язковим зазначенням номеру
договору та номеру специфікації".

Статтею 530 Цивільного кодексу
визначено, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Відповідач за умовами договору
поставки № 100 від 01.12.09р. повинен був
здійснити оплату в строк до 31.01.11р.
включно.

Таким чином, перебіг строку позовної
давності почався з 01.02.11р. та закінчився
01.02.14р.

За умовами договору купівлі-продажу №
05/10-КП від 28.05.10р. (п.2.3.1 специфікацій до
даного договору), відповідач
зобов'язався перерахувати на
розрахунковий рахунок Продавця
грошові кошти у розмірі 20% від
загальної вартості товару, зазначеної
у Специфікації на протязі трьох
банківських днів з моменту виставлення
рахунку позивачем. Кінцевий розрахунок
за товар (80% від загальної вартості
товару), здійснюється відповідачем на
протязі 30 календарних днів з моменту
виписки позивачем паспорту самохідної
машини (ПСМ) на відповідача (п.2.3.2.
Додатків) шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок позивача.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що поставка товару
за договором купівлі-продажу № 05/10-КП
від 28.05.10р. здійснювалась позивачем
різними партіями, остання партія
товару була поставлена 30.09.10р.

Таким чином, перебіг позовної давності
за договором купівлі-продажу № 05/10-КП
від 28.05.10р., щодо останньої партії
поставленого за цим договором товару
закінчився 31.10.13р.

Дослідивши матеріали справи, судом
встановлено, що позивач дійсно мав
право на стягнення заборгованості за
договором поставки № 100 від 01.12.09р. та
договором купівлі-продажу № 05/10-КП від
28.05.10р., укладеними між ним та
відповідачем, однак, порушив строк
позовної давності, оскільки звернувся
до суду із позовною заявою про її
стягнення 23.06.14р., тоді як строк для
звернення позивача з позовом про
стягнення заборгованості за договором
поставки № 100 від 01.12.09р. до суду
скінчився 01.02.14р., а за договором
купівлі-продажу № 05/10-КП від 28.05.10р. (з
врахуванням останньої партії товару) -
31.10.13р.

Відповідно до ч.3 ст.267 Цивільного
кодексу України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

За таких обставин, враховуючи те, що
відповідач звернувся до суду з заявою
про застосування строку позовної
давності до прийняття рішення по
справі, позивач мав право на стягнення
заборгованості з відповідача, однак,
звернувся з позовом до суду з пропуском
строку позовної давності щодо її
стягнення, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Судом не приймаються заперечення
позивача проти застосування до
позовних вимог строку позовної
давності з посиланням на те, що
зазначений строк, на думку позивача,
переривався, виходячи з наступного.

В обґрунтування своїх заперечень
позивач посилається на те, що
відповідач вчинив дії по визнанню
свого боргу, а саме: листом № б/н від
11.10.11р., листом № б/н від 21.11.11р., листом №
б/н від 23.03.12р. та протоколом зустрічі
від 24.11.11р. визнав наявність
заборгованості перед позивачем чим
перервав перебіг строку позовної
давності.

Позивачем надано експертний висновок
№ В - 248 від 11.08.2014р. Івано-Франківської
Торгово - промислової палати в
підтвердження факту надходження
електронного листа № б/н від 21.11.11р. від
адресата ОСОБА_5 до ОСОБА_6

Зазначений висновок позивач вважає
доказом того, що на адресу позивача
відповідачем було направлено лист №
б/н від 21.10.11р., яким відповідач визнав
наявність в нього заборгованості за
спірними договорами.

Даний лист суд не може визнати як
належний та допустимий доказ виходячи
з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону
України "Про електронні документи та
електронний документообіг" (далі -
Закон) юридична сила електронного
документа не може бути заперечена
виключно через те, що він має
електронну форму.

У той же час, згідно з ч. 1 ст. 5 Закону
електронний документ - документ,
інформація в якому зафіксована у
вигляді електронних даних, включаючи
обов'язкові реквізити документа.

Згідно зі ст. 1 Закону обов'язковий
реквізит електронного документа -
обов'язкові дані в електронному
документі, без яких він не може бути
підставою для його обліку і не матиме
юридичної сили.

Приписами ч. 1 ст. 6 Закону передбачено,
що підпис є обов'язковим реквізитом
електронного документа, який
використовується для ідентифікації
автора та/або підписувача електронного
документа іншими суб'єктами
електронного документообігу.
Накладанням електронного підпису
завершується створення електронного
документа. Відносини, пов'язані з
використанням електронних цифрових
підписів, регулюються законом.
Використання інших видів електронних
підписів в електронному
документообігу здійснюється
суб'єктами електронного
документообігу на договірних засадах.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про
електронний цифровий підпис"
електронний цифровий підпис - вид
електронного підпису, отриманого за
результатом криптографічного
перетворення набору електронних даних,
який додається до цього набору або
логічно з ним поєднується і дає змогу
підтвердити його цілісність та
ідентифікувати підписувача.
Електронний цифровий підпис
накладається за допомогою особистого
ключа та перевіряється за допомогою
відкритого ключа.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
електронний цифровий підпис"
електронний цифровий підпис за
правовим статусом прирівнюється до
власноручного підпису (печатки) у разі,
якщо: електронний цифровий підпис
підтверджено з використанням
посиленого сертифіката ключа за
допомогою надійних засобів цифрового
підпису; під час перевірки
використовувався посилений сертифікат
ключа, чинний на момент накладення
електронного цифрового підпису;
особистий ключ підписувача відповідає
відкритому ключу, зазначеному у
сертифікаті.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
електронний цифровий підпис"
електронний підпис є обов'язковим
реквізитом електронного документа,
який використовується для
ідентифікації автора та/або
підписувача електронного документа
іншими суб'єктами електронного
документообігу. Накладанням
електронного підпису завершується
створення електронного документа.
Відносини, пов'язані з використанням
електронних цифрових підписів,
регулюються законом. Використання
інших видів електронних підписів в
електронному документообігу
здійснюється суб'єктами електронного
документообігу на договірних засадах.

У відповідності до ч. 1 статті 33 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. При цьому кожна суттєва для
справи обставина повинна
підтверджуватися належними і
допустимими доказами.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Доказів наявності обов'язкових
реквізитів електронних документів,
зокрема електронного підпису або
укладеної між сторонами угоди про
використання інших видів електронних
підписів в електронному
документообігу позивачем суду надано
не було, а тому цей документ не може
бути визнаний судом як належний та
допустимий доказ по справі в розумінні
ст. ст. 32, 34 ГПК України.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що
лист б/н від 21.11.11р. адресований на
адресу не позивача, а іншої юридичної
особи, а саме: ТОВ «Комбайновий завод
«Ростсельмаш». В цьому листі
перелічено наявність заборгованості,
при цьому не зрозуміло кого перед ким.
Крім того, визначено заборгованість за
різними договорами без зазначення між
якими юридичними особами вони
укладені.

Оскільки, виходячи з аналізу наданих
суду документів, вбачається існування
між сторонами спору правовідносин не
лише за спірними договорами, а ще й за
іншими, при цьому за участю третьої
сторони - ТОВ "Комбайновий завод
"Ростсельмаш", суд вважає обов'язковим
для встановлення факту визнання
боржником боргу, що може розцінюватись
судом як переривання строку позовної
давності, чіткого посилання на
конкретний договір, з посиланням на
найменування сторін, що його уклали, та
з визначенням конкретної суми боргу,
особи боржника та особи кредитора.

З тих самих підстав суд не приймає в
якості належних та допустимих доказів
надані позивачем в підтвердження
переривання перебігу строку позовної
давності копії листів № б/н від 11.10.11р.,
№ б/н від 23.03.12р. та протокол зустрічі
від 24.11.11р.

Надані позивачем акти звірки
взаєморозрахунків за спірними
договорами суд не визнає у якості
вчинення боржником дій, що свідчать про
визнання ним боргу, виходячи з
наступного.

Відповідно до абз.9 пп. 4.4.1 п. 4.4
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.13р. «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
вчинення боржником дій з виконання
зобов'язання вважається таким, що
перериває перебіг позовної давності,
лише за умови, коли такі дії здійснено
уповноваженою на це особою, яка
представляє боржника у відносинах з
кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.

Акти звірки взаєморозрахунків, на які
посилається позивач, підписані з боку
відповідача бухгалтером, який,
відповідно до діючого законодавства,
не є особою, яка має право вчиняти
юридично значущі дії від імені
юридичної особи без довіреності.

Як зазначає відповідач, його штатний
бухгалтер відповідно до уставних
документів не наділений правом
здійснення від імені підприємства
юридично значущих дій без довіреності
та довіреність на здійснення цих дій
йому не видавалась. Доказів
спростування цього позивачем надано не
було.

Часткову оплату заборгованості за
договором купівлі - продажу № 05/10-КП від
28.05.10р., здійснену відповідачем 29.12.11р.,
суд не визнає як підставу переривання
перебігу строку позовної давності,
оскільки, як вже було зазначено судом
вище, за даним договором сторони
передбачили не загальну кінцеву дату
виконання зобов'язань, як вони
передбачили за договором поставки № 100
від 01.12.09р., а оплату частинами (20 % від
загальної вартості товару з моменту
виставлення рахунку та кінцевий
розрахунок - протягом 30 календарних
днів з моменту виписки позивачем
паспорту самохідної машини, що
відбувалось у різни моменти часу).

Відповідно до абз.8 пп. 4.4.1 п. 4.4
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.13р. «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» та п. 23
листа Вищого господарського суду
України № 01-8/211 від 07.04.2008р. до дій, що
свідчать про визнання боргу або іншого
обов'язку, можуть, з урахуванням
конкретних обставин справи, належати
часткова сплата боржником основного
боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо
виконання зобов'язання передбачалося
частинами або у вигляді періодичних
платежів, то такі дії не можуть бути
підставою для переривання перебігу
позовної давності.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що позивач дійсно мав право
на звернення з даним позовом до суду,
однак ним був пропущений строк
позовної давності про застосування
якого заявлено відповідачем, що є,
відповідно до ч.ч. 3. та 4 ст. 267
Цивільного кодексу України, підставою
для відмови у позові.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої судовий
збір при відмові в позові покладається
на позивача.

Керуючись ст. ст.256, 257, 261, 264, 267, 530, 712
Цивільного кодексу України, ст.ст.193, 265
Господарського кодексу України, ст.ст.1,
12, 22, 33, 43, 47, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 18.08.2014 р.

Суддя Т.А. Лавренюк