ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"04" серпня 2014 р.
Справа № 911/2212/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Домобудівна компанія №3»,
м. Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рокитнянський
гранкар'єр», с. Острів, Рокитнянський
район

про стягнення 100 495,24 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - Яковенко К.В. предст. дов. №6-Ю
від 26.03.2014р.;

відповідач - не зявився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Публічного акціонерного товариства
«Домобудівна компанія №3» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рокитнянський
гранкар'єр» про стягнення 100 495,24 грн.,
заборгованості за договором поставки
№20/08/13 від 20.08.2013р. яка складається з: 91
455 грн. основного боргу, 7 469,24 грн. пені
та 1571 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 10.06.2014р. у справі №911/2212/14
було порушено провадження та
призначено до розгляду на 21.07.2014р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 21.07.2014р. розгляд справи було
відкладено на 04.08.2014р., у зв'язку з
неявкою повноважного представника
відповідача та поданим клопотанням
відповідача про відкладення розгляду
справи.

В судове засідання 04.08.2014р. відповідач
повторно не забезпечив явку свого
повноважного представника, хоча про
дату, час і місце проведення судового
засідання був повідомлений належним
чином, про що свідчать поштові
повідомлення, вимоги суду, викладені в
попередніх ухвалах не виконав,
витребувані документи, в тому числі,
відзив на позов, суду не надав.

Проте, через канцелярію суду,
відповідач повторно подав клопотання
про відкладення розгляду справи, яке
обґрунтоване тим, що повноважний
представник відповідача перебуває у
відрядженні і не має можливості
з'явитися в судове засідання.

Розглянувши подане клопотання про
відкладення розгляду справи, суд
зазначає, що стаття 22 ГПК України
зобов'язує сторони та інших учасників
процесу добросовісно користуватись
належними їм процесуальними правами.
Явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 28 ГПК України,
справи юридичних осіб в господарському
суді ведуть їх органи, що діють у межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами.

Справу від імені підприємства можуть
вести керівники підприємств та
організацій, інші особи, повноваження
яких визначені законодавством або
установчими документами.
Представниками юридичних осіб можуть
бути також інші особи, повноваження
яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства.

Відповідачем не подано доказів, що
представник, який не мав можливості
з'явитись на вказане судове засідання,
є єдиним можливим представником
підприємства, за відсутності якого
справа не може бути розглянута.

Також, варто зазначити, що відповідач
повторно заявляє клопотання про
відкладення розгляду справи, що дає
підстави вважати що він зловживає
наданими йому процесуальними правами.

Відповідно до частини 1 ст. 6 Конвенції
«Про захист прав людини і
основоположних свобод», праву особи на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
кореспондується обов'язок
добросовісно користуватися наданими
законом процесуальними правами,
утримуватись від дій, що зумовлюють
затягування судового процесу, та
вживати надані процесуальним законом
заходи для скорочення періоду судового
провадження (пункт 35 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v.
Spain») від 07.07.1989 р.).

Зважаючи на викладені вище обставини,
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи
задоволенню не підлягає.

Згідно п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 26.12.2011 року №18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка відповідача в
судове засідання не перешкоджає
розгляду спору по суті, а також
зважаючи на строки, передбачені ст. 69
ГПК України щодо терміну розгляду
справи, суд вважає за можливе здійснити
розгляд справи за наявними в ній
матеріалами, відповідно до статті 75 ГПК
України, за відсутності представника
відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 82 ГПК України, рішення
приймається господарським судом за
результатами оцінки доказів, поданих
сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Відповідно до ч. 1 статті 85 ГПК України,
прийняте рішення оголошується
господарським судом у судовому
засіданні після закінчення розгляду
справи.

04.08.2014р. в судовому засіданні оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні в ній докази,
оцінивши їх в сукупності, суд,-

встановив:

20 серпня 2013р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Рокитнянський гранкар'єр» (Продавець)
та Публічним акціонерним товариством
«Домобудівний комбінат №3» (Покупець)
укладено договір поставки товару №
20/08/13, відповідно до умов якого
Продавець зобов'язується передати у
власність Покупця товар (щебінь
щільний природний для будівельних
матеріалів, виробів, конструкцій та
робіт фракцій), а Покупець
зобов'язується прийняти товар та
оплатити його на умовах даного
Договору.

Відповідно до п. 2.2. Договору, кількісні
характеристики, а також асортимент
товару кожній окремій партії
визначаються заявками Покупця і
закріплюються у відповідних накладних,
які підписуються Сторонами на кожну
партію товару.

Пунктом 4.3. Договору передбачено, що
продавець зобов'язується здійснити
поставку товару протягом робочих 15
днів з моменту отримання попередньої
оплати від Покупця на умовах,
зазначених в п. 6.1. цього Договору.

Згідно з п. 6.1. Договору, розрахунки між
сторонами здійснюються Покупцем у
безготівковому порядку в українській
національній валюті - гривнях - шляхом
перерахування Покупцем 100% попередньої
оплати вартості партії товару, якщо
необхідно вартість залізничного
тарифу.

Як стверджує позивач та
підтверджується матеріалами справи, на
виконання умов договору ним було
перераховано на рахунок відповідача
кошти за щебінь гранітний в сумі 310 590,00
грн., на підтвердження чого до позовної
заяви додані копії платіжних доручень
№10995 від 04.09.2013 року, №10996 від 04.09.2013
року, №10997 від 04.09.2013 року, №10998 від
04.09.2013 року, №7285896 від 03.10.2013 року, №7285897
від 03.10.2013 року, №1 від 16.10.2013 року та №
7285991 від 01.11.2013 року.

За словами позивача, відповідач
протягом серпня-вересня 2013 року лише
частково виконав свої зобов'язання
щодо поставки оплаченого Товару в
кількості 2087,00 тон на загальну суму 219
135,00грн., що підтверджується
видатковими накладними, копії яких
наявні в матеріалах справи.

В зв'язку з чим 29.05.2014року позивач
звернувся з вимогою №01-146 до
відповідача щодо повернення коштів за
непоставлений Товар, відповідь на яку
не отримав.

Як зазначає позивач, станом на момент
звернення з позовом до суду, відповідач
не здійснив поставку товару на суму 91
455,00 грн. і в свою чергу, не повернув
сплачені за товар кошти. У зв'язку з чим,
на даний час за відповідачем рахується
заборгованість у розмірі 91 455,00 грн.

Розглянувши матеріали справи, зокрема
надані позивачем платіжні доручення,
судом встановлено, що в платіжному
дорученні № 7285991 від 01.11.2013р. у графі
«призначення платежу» зазначено:
«оплата за спецодяг згідно рахунку №
2359».

Проте, предметом договору № 20/08/13 від
20.08.2013р. є поставка щебеню щільного
природного для будівельних матеріалів,
виробів, конструкцій та робіт фракцій.
Аналогічне найменування товару
зазначено у Специфікації № 1 та
заявках, на підставі яких
здійснювалися поставки.

Позивачем не надано доказів того, що
між сторонами були підписані додаткові
угоди в рамках Договору поставки
товару № 20/08/13 від 20.08.2013р., предметом
яких є поставка спецодягу.

З врахуванням вищевикладеного,
платіжне доручення № 7285991 від 01.11.2013р.
не може вважатись належним та
допустимим доказом оплати товару за
договором № 20/08/13 від 20.08.2013р.

Згідно частини першої та частини
сьомої статті 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Частиною другою статті 712 Цивільного
кодексу України передбачено, що до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов`язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов`язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

Проте, як вже було встановлено судом
платіжне доручення № 7285991 від 01.11.2013р.
на суму 26 355,00 грн. не може вважатись
належним та допустимим доказом оплати
товару за договором № 20/08/13 від 20.08.2013р.

З огляду на вищевикладене, а також те,
що відповідачем не надано суду доказів
поставки товару позивачу на суму 65 100,00
грн. чи доказів повернення сплачених за
непоставлений товар коштів, суд
прийшов до висновку що позовна вимога
про стягнення з відповідача 91 455,00 грн.
основного боргу підлягає задоволенню
частково у розмірі 65 100,00 грн. (91 455,00 - 26
355,00 = 65 100,00).

Крім суми основного боргу позивач
просить стягнути з відповідача 7 469, 24
грн. пені.

Відповідно до п. 9.2. Договору, за
прострочення поставки партії товару
Покупець має право нарахувати Продавцю
неустойку у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, діючої в період
заборгованості, від загальної вартості
партії товару, поставка якого
прострочена, за кожен день
прострочення.

Статтею 216 Господарського кодексу
України передбачено, що учасники
господарський відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
дим Кодексом, іншими законами та
договором. Застосування господарських
санкцій повинно гарантувати захист
прав і законних інтересів громадян,
організацій та держави, в тому числі
відшкодування збитків учасникам
господарських відносин, завданих
внаслідок правопорушення, та
забезпечувати правопорядок у сфері
господарювання.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми, яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання, або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язань припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 вказаного закону встановлено,
що розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до наданого позивачем
розрахунку, нарахування пені було
здійснено на суму заборгованості у
розмірі 91 455,00 грн. та за період
прострочки з 01.11.2013р. по 28.05.2014р.

Суд, здійснивши власний розрахунок
пені, з врахуванням вірного розміру
заборгованості у сумі 65 100,00 грн., норм
чинного законодавства та умов
Договору, встановив, що заявлена до
стягнення пеня за період з 01.11.2013р. по
28.05.2014р., нарахована з перевищенням
шестимісячного строку нарахування
встановленого п. 6. ст. 232 ГК України, у
зв'язку з чим підлягає частковому
задоволенню в сумі визначеній судом 4
401,83 грн.

Окрім цього, позивач просить суд
стягнути з відповідача 1 571,00 грн. 3%
річних.

Відповідно до частини другої ст. 625
Цивільного кодексу України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд, здійснивши власний розрахунок 3%
річних, з врахуванням вірного розміру
заборгованості, встановив, що заявлена
позивачем до стягнення сума підлягає
частковому задоволенню у розмірі 1118,29
грн.

Також, позивач посилаючись на ст. 655
Цивільного кодексу України просить суд
розірвати Договір № 20/08/13 від 20.08.2013р.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
подані сторонами докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку про
відмову в задоволенні даної позовної
вимоги виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач здійснив поставку товару,
оплаченого платіжним дорученням № 1
від 16.10.2013р. частково на суму 7350,00 грн.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу
України встановлено, що у разі відмови
продавця передати проданий товар
покупець має право відмовитися від
договору купівлі-продажу.

Проаналізувавши дану норму, суд
прийшов до висновку, що мова йде лише
про випадки відмови передачі товару в
цілому. Якщо продавець відмовився
передати частину товару, застосуванню
підлягає ст. 670 ЦК України.

Стаття 669 Цивільного кодексу України
передбачає, що кількість товару, що
продається, встановлюється у договорі
купівлі-продажу у відповідних одиницях
виміру або грошовому вираженні.

Згідно статті 670 Цивільного кодексу
України, якщо продавець передав
покупцеві меншу кількість товару, ніж
це встановлено договором
купівлі-продажу, покупець має право
вимагати передання кількості товару,
якої не вистачає, або відмовитися від
переданого товару та його оплати, а
якщо він оплачений - вимагати
повернення сплаченої за нього грошової
суми.

Крім того, варто зазначити, що частиною
2 статті 651 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір може бути
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

«Істотність порушення договору» є
загальною підставою, яка може бути
встановлена лише шляхом оцінки
«істотності» у порушенні договору.

Визначення «істотності порушення
договору» у вказаній статті надано
через іншу оціночну категорію «значна
міра» - позбавлення того, на що особа
розраховувала при укладенні договору.
Значна міра позбавлення того на що
особа розраховувала при укладенні
договору має визначатися посилаючись
на об'єктивні обставини.

Однак, позивач не просить здійснити
поставку товару, а отримання якого
розраховував укладаючи договір, а
вимагає повернути кошти за
недопоставлений товар, у зв'язку з чим
суд прийшов до висновку, що невиконання
відповідачем договору не несе для
позивача значної шкоди.

Беручи до уваги, що до відповідача за
неналежне виконання договору
застосовані господарські санкції, а
також те, що позивачем не доведено, що
внаслідок несвоєчасної поставки
товару йому спричинена значна шкода, а
інші істотні порушення відповідачем
зобов'язань за договором не наведені,
суд приходить до висновку про
відсутність умов, передбачених статтею
651 Цивільного кодексу України, які
могли б бути підставою для розірвання
договору поставки товару № 20/08/13.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню та з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 65 100,00 грн. боргу за
договором поставки товару № 20/08/13 від
20.08.2013р., 4 401,83 грн. пені та 1118,29 грн. 3%
річних. В іншій частині позову суд
відмовляє.

Щодо розподілу судового збору, суд
зазначає наступне.

Позивачем було заявлено до відповідача
дві позовні вимоги: про стягнення 100 495,
24 грн. заборгованості та про розірвання
договору поставки товару № 20/08/13 від
20.08.2013р.

У випадках об'єднання в одній заяві
вимог як майнового, так і немайнового
характеру судовий збір, згідно з
пунктом 3 статті 6 Закону, підлягає
сплаті як за ставками, встановленими
для позовів майнового характеру, так і
за ставками, встановленими для
розгляду позовних заяв зі спорів
немайнового характеру.

Проте, позивачем згідно платіжного
доручення № 7285096 від 02.06.2014р. було
сплачено лише судовий збір за розгляд
позовної вимоги майнового характеру у
розмірі 2009,90 грн.

Враховуючи те, що факт недоплати
судового збору з'ясовано господарським
судом у процесі розгляду прийнятої
позовної заяви та приписи ст. 49
Господарського процесуального
кодексу, суд вирішив стягнути 1218,00 грн.
судового збору з позивача в дохід
державного бюджету України, оскільки у
задоволенні позовної вимоги (про
розірвання договору поставки), яка була
неоплачена при подачі позову до суду,
було відмовлено.

Що стосується судових витрат, за
розгляд позовної вимоги про стягнення
заборгованості договором поставки
товару № 20/08/13 від 20.08.2013р., то
відповідно до статті 49 ГПК України,
вони покладаються судом на сторін
пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 49, 82-85, Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Рокитнянський гранкар'єр» (09631,
Київська обл., Рокитнянський район, с.
Острів, вул. Садова, 2/1, )
на користь Публічного акціонерного
товариства «Домобудівна компанія №3»
(03061, м. Київ, просп. Відрадний, 103; ) - 65 100 (шістдесят п'ять тисяч
сто) грн. 00 коп. заборгованості, 4 401
(чотири тисячі чотириста одну) грн. 83
коп. пені, 1118 (одну тисячу сто
вісімнадцять) грн. 29 коп. 3% річних та 1412
(одну тисячу чотириста дванадцять) грн.
40 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Домобудівна компанія №3»
(03061, м. Київ, просп. Відрадний, 103; ) в доход Державного бюджету
України 1218 (одну тисячу двісті
вісімнадцять) грн. 00 коп. судового
збору.

5. Накази видати після набрання
рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення
20.08.2014р.

Суддя
Щоткін О.В.