ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2014 р.
Справа № 917/1141/14

За позовом Полтавського обласного
комунального виробничого підприємства
теплового господарства
"Полтаватеплоенерго", 36008, м. Полтава,
вул. Комарова, 2а

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Командор", 36009, м.
Полтава, вул. Зіньківська, 51/2

про стягнення 39185,44 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники до перерви:

від позивача: Міняйло Г.Ю.

від відповідача: Бобрицька І.В.

Представники після перерви:

від позивача: Міняйло Г.Ю.

від відповідача: Бобрицька І.В.

Розгляд справи продовжується після
перерв, оголошених відповідно до ст. 77
ГПК України в судових засіданнях 10.07.2014
року та 07.08.2014 року.

В судовому засіданні 12.08.2014 року після
виходу з нарадчої кімнати на підставі
ст. 85 ГПК України судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Суть справи: розглядається позовна
заява про стягнення 39185,44 грн. боргу
згідно договору на відпуск теплової
енергії у вигляді гарячої води № 3578 від
28.05.2013 року, в т.ч. 18534,05 грн. основного
боргу, 18534,05 грн. пені, 1752,01 грн.
інфляційних витрат та 365,33 грн. 3% річних.

Представник позивача підтримав
позовні вимоги в частині стягнення
пені, інфляційних витрат та 3% річних в
повному обсязі з урахуванням заяви №
29-01/5006 від 22.07.2014 року (а.с. 77) про їх
зменшення, відповідно до якої позивач
просить стягнути з відповідача 38757,11
грн. заборгованості за спірним
договором, у т.ч. 18534,05 грн. основної
заборгованості, 18534,05 грн. пені, 1375,98 грн.
інфляційних витрат та 313,03 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач
вправі до прийняття рішення по справі
зменшити розмір позовних вимог.

У відповідності до п. 3.10. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у разі
прийняття судом зміни (в бік збільшення
або зменшення) кількісних показників, у
яких виражається позовна вимога, має
місце нова ціна позову, виходячи з якої
й вирішується спір.

Подана позивачем заява приймається до
розгляду, в зв'язку з чим судом
розглядаються позовні вимоги про
стягнення 38757,11 грн. за договором на
відпуск теплової енергії у вигляді
гарячої води № 3578 від 28.05.2013 року, в т.ч.
18534,05 грн. основного боргу, 18534,05 грн.
пені, 1375,98 грн. інфляційних витрат та
313,03 грн. 3% річних.

В судовому засіданні 12.08.2014 року
представником позивача подано
клопотання № 29-01/5203 від 07.08.2014 року із
уточненням б/н від 12.08.2014 року (а.с. 86, 89),
якими позивач повідомив суд про
часткове погашення відповідачем суми
основного боргу та попрохав припинити
провадження у справі в цій частині.

Подані клопотання та уточнення до
нього враховуються судом під час
ухвалення рішення.

Представник відповідача в судових
засіданнях та наданому суду відзиві на
позовну заяву № 56 від 07.07.2014 року (а.с.
32-35) проти задоволення позову заперечує
частково, посилаючись на те, що
позивачем не враховано часткову сплату
основного боргу в розмірі 1500,00 грн., та
вважає невірними здійснені позивачем
розрахунки інфляційних витрат та 3%
річних. Також представник відповідача
прохає суд зменшити розмір неустойки
(пені) та відстрочити виконання рішення
до 01.04.2015 року.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін, суд
встановив:

28.05.2013 року між Полтавським обласним
комунальним виробничим підприємства
теплового господарства
"Полтаватеплоенерго" (позивач,
теплопостачальна організація) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Командор"
(відповідач, споживач) був укладений
договір на відпуск теплової енергії у
вигляді гарячої води за № 3578 (а.с. 13-14),
відповідно до якого теплопостачальна
організація зобов'язалась постачати
теплову енергію у вигляді гарячої води
з метою забезпечення опалення
приміщень споживача до межі розподілу
будівлі по вул. Жовтнева, 24 (п. 1
договору).

У відповідності до п. 31 договору на
відпуск теплової енергії у вигляді
гарячої води № 3578 від 28.05.2013 року (далі -
договір) даний договір укладено для
опалення на період з 20.12.2012 року по
31.12.2016 року, а в частині розрахунків - до
їх повного завершення.

Згідно п. п. 20-23 договору розрахунки за
відпущену теплову енергію проводяться
відповідно до тарифів, встановлених
уповноваженим органом та діючих на
період постачання теплової енергії, на
підставі виконаних розрахунків
відповідно до теплових навантажень. На
момент укладення договору вартість 1
Гкал складає 802,18 грн. без ПДВ або 962,62
грн. з ПДВ. Розрахунковим періодом є
календарний місяць. Оплата вартості
теплової енергії, визначеної
розрахунковим способом в п. 3 додатку
"Розрахунок обсягу теплової енергії",
проводиться споживачем плановим
платежем до 30 числа поточного місяця.
Кінцевий розрахунок вартості теплової
енергії, визначеної з урахуванням
фактичної температури повітря,
проводиться споживачем до 15 числа
наступного за розрахунковим місяця на
підставі виписаного рахунку.

На виконання договору позивачем у
період з 01.10.2013 року по 08.05.2014 року було
відпущено відповідачеві теплову
енергію на загальну суму 26784,05 грн., що
підтверджується наявними у справі
копіями актів приймання-передачі
теплової енергії, а також виставлено
відповідні рахунки на оплату
відпущеної теплової енергії (а.с. 45-66).

Разом із тим, відповідач в порушення
умов укладеного договору за відпущену
теплову енергію розрахувався з
позивачем лише частково на загальну
суму 8250,00 грн.

За таких обставин позивач прохав
стягнути з відповідача залишок
заборгованості за договором в розмірі
18534,05 грн., а також нараховані на неї
пеню за період з 16.11.2013 року по 15.05.2014
року в сумі 18534,05 грн., 3% річних за період
з 16.11.2013 року по 15.05.2014 року в сумі 313,03
грн. та інфляційні витрати за період з
листопада 2013 року по квітень 2014 року в
сумі 1375,98 грн.

Під час розгляду справи відповідачем в
рахунок погашення заборгованості за
договором було додатково сплачено
грошові кошти в сумі 1500,00 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 176 від 18.06.2014 року та копією
банківської виписки по рахунку (а.с. 36,
88), внаслідок чого провадження у справі
в цій частині підлягає припиненню на
підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Стосовно іншої частини позовних вимог
суд вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174
ГК України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші угоди (правочини),
передбачені законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

За змістом приписів ст. 714 ЦК України за
договором постачання енергетичними та
іншими ресурсами через приєднану
мережу одна сторона (постачальник)
зобов'язується надавати другій стороні
(споживачеві, абонентові) енергетичні
та інші ресурси, передбачені договором,
а споживач (абонент) зобов'язується
оплачувати вартість прийнятих
ресурсів та дотримуватись
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
та іншого обладнання. До договору
постачання енергетичними та іншими
ресурсами через приєднану мережу
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, положення про договір
поставки, якщо інше не встановлено
законом або не випливає із суті
відносин сторін.

Згідно ст. ст. 509, 510 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості. Сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК
України та ст. 193 ГК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином, в установлений строк,
відповідно до закону, договору,
одностороння відмова від зобов'язання
не допускається, крім передбачених
законом випадків.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати. Покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару.

У відповідності до положень п. 5 ч. 3 ст. 20
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" (№ 1875-IV від 24.06.2004 року)
споживач зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, воно підлягає
виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 610-612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. У разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Наданими до справи доказами
підтверджуються факт існування між
сторонами заснованих на договорі
правовідносин з приводу постачання
теплової енергії, обсяги відпущеної у
відповідності до договору теплової
енергії, факт виставлення рахунків на
оплату відпущеної теплової енергії,
факт наявності заборгованості в сумі
17034,05 грн. за відпущену згідно договору
теплову енергію та факт прострочення
виконання грошових зобов'язань
відповідачем.

З урахуванням вищенаведеного позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача 17034,05 грн. боргу є
правомірними та обгрунтованими,
внаслідок чого підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір не встановлений договором
або законом.

За змістом положень ст. ст. 216, 218, 229, 230, 231
ГК України боржник несе
господарсько-правову відповідальність
за невиконання ним грошового
зобов'язання шляхом застосування до
нього господарських санкцій.

У відповідності до ст. ст. 546, 549, 550 ЦК
України зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, неустойкою
(штрафом або пенею) - грошовою сумою або
іншим майном, яке боржник повинен
передати кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 547-548 ЦК України
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вичиняється у письмовій
формі. Виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Згідно п. 26 договору в разі
прострочення оплати вводиться пеня в
розмірі 1,0% за кожний день прострочки
платежу, але не більше 100% боргу
відповідно до Закону України "Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій" (№ 686-XIV від
20.05.1999 року).

Враховуючи, що Закон України "Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій" відноситься
до спеціального законодавства в сфері
відповідальності за несвоєчасне
внесення плати за спожиті комунальні
послуги, приймаючи до уваги зміст п. 26
спірного договору, суд, перевіряючи
правильність нарахування суми пені, в
даному випадку керується нормами
вищевказаного закону без
застосовування положень Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" (№ 543/96-ВР від 22.11.1996 року).
Аналогічну правову позицію викладено у
постанові Верховного Суду України від
16.04.2013 року по справі № 3-6гс13.

Перевіривши за допомогою "ІАЦ Ліга"
правильність нарахування позивачем
пені, інфляційних витрат та 3% річних,
суд дійшов висновку про задоволення
позову в цій частині у повному обсязі.

Викладені у відзиві на позов доводи
відповідача з приводу невірності
розрахунків інфляційних витрат та 3%
річних судом відхиляються внаслідок
коригування цих розрахунків позивачем
шляхом подання заяви про зменшення
розміру позовних вимог.

У відзиві на позовну заяву відповідач
прохає суд зменшити розмір нарахованих
до стягнення штрафних санкцій (пені) та
відстрочити виконання рішення до 01.04.2015
року.

Обгрунтовуючи заявлені клопотання,
відповідач посилається на те, що
нараховані до стягнення штрафні
санкції є надмірно великими порівняно
із сумою боргу. Крім того, відповідач
вказує на те, що основним видом його
діяльності є надання послуг
громадського харчування в закладах
освіти із подальшим відшкодуванням
понесених витрат за рахунок бюджету
після отримання відповідними
відділами освіти бюджетних призначень
та фінансування закупівель. Дані
обставини з урахуванням економічної
ситуації у країні унеможливлюють
своєчасне виконання відповідачем
своїх зобов'язань та позбавляють
підприємство стабільного прибутку.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України, ст. 617
ЦК України відсутність у боржника
необхідних коштів не вважається
підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

Разом із тим, положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК
України передбачено, що розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України в разі,
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

У відповідності до п. 3 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

За змістом приписів п. 3.17.4. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
господарський суд, вирішуючи питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання,
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
зобов'язання або його невиконання,
незначності прострочення виконання
зобов'язання, наслідків порушення
зобов'язання, невідповідності розміру
стягуваної неустойки таким наслідкам,
поведінки винної сторони (в тому числі
вжиття чи невжиття нею заходів до
виконання зобов'язання, негайне
добровільне усунення нею порушення та
його наслідків) тощо.

Враховуючи викладені у відзиві
обставини, а також часткове виконання
відповідачем взятих на себе за спірним
договором зобов'язань, суд у
відповідності до ст. 233 ГК України та п. 3
ст. 83 ГПК України вважає за можливе
задовольнити клопотання відповідача
про зменшення розміру штрафних санкцій
та зменшити розмір пені на 50%, тобто до
9267,03 грн.

Згідно ч. 1 ст. 121 ГПК України при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора або за
своєю ініціативою господарський суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора і у
виняткових випадках, залежно від
обставин справи, може відстрочити або
розстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови, змінити спосіб та порядок їх
виконання.

У відповідності до вимог п. 7.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 9 від
17.10.2012 року "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України" підставою
для відстрочки, розстрочки, зміни
способу та порядку виконання рішення
можуть бути конкретні обставини, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим у визначений
строк або встановленим господарським
судом способом. При цьому слід мати на
увазі, що згоди сторін на вжиття
заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця
стаття не вимагає, і господарський суд
законодавчо не обмежений будь-якими
конкретними термінами відстрочки чи
розстрочки виконання рішення. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Вирішуючи питання про надання
відстрочки виконання рішення суд
враховує те, що наведені у відзиві на
позов обставини не є виключними у
розумінні положень ст. 121 ГПК України.
Крім того, строк, на який відповідач
прохає відстрочити виконання рішення
суду, є необгрунтовано тривалим, жодних
доказів наявності реальної можливості
виконати рішення після спливу
зазначеного строку відповідачем до
суду не надано.

За таких обставин клопотання про
відстрочку виконання рішення судом
відхиляється.

Клопотання про витребування
додаткових доказів по справі в порядку
ст. 38 ГПК України від сторін не
надходили.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції
України та ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Сторони
вільні у наданні до суду своїх доказів
та у доведенні перед судом їх
переконливості.

Таким чином, застосовуючи основні
конституційні засади судочинства,
принцип верховенства права, виходячи з
фактичних обставин даної справи,
з'ясування природи дійсних
правовідносин між сторонами у даному
спорі та чинного законодавства
України, яке повинно застосовуватися
до них під час вирішення спорів, суд
дійшов висновку про часткове
задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК
України з урахуванням п. 3.17.4. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України за № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" та п.
5.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України за № 7 від
21.02.2013 року "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу" покладаються
на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 32-34, 43, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85 ГПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Командор" (36009, м.
Полтава, вул. Зіньківська, 51/2, код
згідно ) на користь
Полтавського обласного комунального
виробничого підприємства теплового
господарства "Полтаватеплоенерго" (36008,
м. Полтава, вул. Комарова, 2а, код згідно
) - 17034,05 грн. основного боргу,
9267,03 грн. пені, 1375,98 грн. інфляційних
витрат, 313,03 грн. 3% річних та 1827,00 грн.
судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

3. В частині стягнення 1500,00 грн.
основного боргу провадження у справі
припинити.

4. В задоволенні клопотання про
відстрочку виконання рішення суду
відмовити.

Повне рішення складено 18.08.2014 року.

Суддя
Гетя Н.Г.