ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" серпня 2014 р.
Справа № 911/130/14

Розглянувши матеріали справи за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Укргазбуд», м.Київ

до Фонду державного майна України,
м.Київ

про визнання права власності та
зобов'язання вчинити дії

Суддя А.Ю.Кошик

За участю представників сторін:

Позивача - Філоненко Я.В.

Відповідача - Цуцкірідзе І.Л.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Публічного акціонерного товариства
«Укргазбуд» (далі - позивач) до Фонду
державного майна України (далі -
відповідач) про визнання права
власності на виробничий гуртожиток по
вул. Поповича,4, м. Борисполя, Київської
області за набувальною давністю.

Провадження у справі №911/130/14 порушено
відповідно до ухвали суду від 21.01.2014
року та призначено справу до розгляду
на 04.02.2014 року.

Як вбачається з обставин справи, позов
заявлено про визнання за позивачем
права власності на гуртожиток на 60
місць за адресою: м. Бориспіль, вул.
Поповича, 4 за набувальною давністю у
зв'язку з добросовісним, відкритим і
безперервним користуванням спірним
майном з 1994 року. В обгрунтування факту
користування майном протягом спірного
періоду позивач посилається на
перебування майна у нього на балансі,
вчинення дій та понесення витрат на
його утримання.

Ухвалою суду 10.06.2014 року позов
Публічного акціонерного товариства
«Укргазбуд» до Фонду державного майна
України про визнання права власності
та зобов'язання вчинити дії залишено
без розгляду на підставі п. 5 ст. 81 ГПК
України.

Постановою апеляційного
господарського суду від 15.07.2014 року
ухвалу господарського суду Київської
області від 10.06.2014 року скасовано, а
справу №911/130/14 передано до
господарського суду Київської області
на розгляд по суті.

Відповідно до резолюції від 25.07.2014 року
справу передано до розгляду судді
Кошику.А.Ю.

У зв'язку з чим, ухвалою від 29.07.2014 року
справу було призначено до розгляду на
14.08.2014 року.

В судовому засіданні 29.07.2014 року
позивач позовні вимоги підтримав в
повному обсязі. Відповідач проти
позову заперечував, з підстав,
викладених у відзиві на позов.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані ними
докази, судом встановлено наступне.

15 березня 1992 року набрав чинності Закон
України «Про приватизацію майна
державних підприємств» № 2164,
відповідно до вимог частини другої
статті 3 даного закону зазначено, що дія
цього закону не поширюється, зокрема на
приватизацію об'єктів державного
земельного та житлового фондів, а також
об'єктів соціально-культурного
призначення, за винятком тих, які
належать підприємствам, що
приватизуються.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про
приватизацію майна державних
підприємств» (в редакції на момент
приватизації) встановлено, що до
об'єктів державної власності, що
підлягають приватизації належать
майно підприємств, цехів, виробництв,
дільниць, інших підрозділів, що
виділяються в самостійні підприємства
і є єдиними (цілісними) майновими
комплексами.

Відповідно до зазначеного закону
трудовий колектив державного
підприємства Виробничого об'єднання
«Укргазбуд» створив організацію
орендарів (згідно наказу орендної
фірми «Укргазбуд» № 306 від 30.12.1992 та
свідоцтва № 1041 від 13.11.1992).

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Укргазбуд»
обґрунтовані наступним.

28.12.1992 між Фондом державного майна
України та Організацією орендарів
орендного підприємства - фірми
«Укргазбуд» укладено договір оренди,
відповідно до якого орендар
(Організація орендарів орендного
підприємства - фірми «Укргазбуд»)
прийняв в оренду майно державного
виробничого об'єднання «Укргазбуд».
Згідно інвентаризаційної відомості до
основних фондів підприємства увійшли
будинки та споруди, які знаходилися на
балансі підприємства, зокрема і всі
будинки та споруди, які належали до
об'єктів соціально-побутового
призначення. Актом прийому-передачі
зазначені основні фонди були передані
підприємству в оренду. За твердженням
позивача, крім об'єктів виробничого
призначення, у складі орендованого
майна були передані також і об'єкти
соціально-побутового призначення,
зокрема призначення, зокрема і
гуртожиток по вул. Поповича, 4, м.
Борисполя, Київської області, який
знаходиться на балансі структурного
підрозділу Управління механізації
будівництва №17 Публічного
акціонерного товариствп «Укргазбуд».

07.12.1993 року між Фондом державного майна
України та Організацією орендарів
«Укргазбуд» укладено договір № КП-231
купівлі цілісного майнового комплексу
орендного підприємства Фірми
«Укргазбуд».

Відповідно до п.1 цього Договору
Продавець продав, а Покупець купив
майно цілісного майнового комплексу
орендного підприємства - фірми
«Укргазбуд» м. Київ, що знаходиться:
Україна, м. Київ, вул. О. Пироговського,
19, корпус 2. Згідно з п.5 цього Договору
право власності на майно, що
приватизується, переходить до Покупця
з моменту підписання сторонами
договору купівлі-продажу.

16.03.1994 року між Фондом державного майна
України та Організацією орендарів
«Укргазбуд» складено акт
прийому-передачі державної частки
цілісного майнового комплексу
Орендного підприємства «Укргазбуд».

25.05.1994 року Фондом державного майна
України Орендарів орендного
підприємства «Укргазбуд» на підставі
договору купівлі-продажу № КП-231 від
07.12.1993 та акті прийму-передачі від 16.03.1994
року видано свідоцтво про власність на
майно орендного підприємства
«Укргазбуд», яке розташоване за
адресою: м. Київ, вул. Пироговського, 19,
корпус 2.

Проте, в процесі приватизації плану
приватизації розроблено та
затверджено не було. Основні умови
приватизації були визначені в
Додатковій угоді укладеній між
позивачем і відповідачем від 02.11.1993
року про внесення змін та доповнень до
договору оренди державного майна
орендного підприємства - фірми
«Укргазбуд» № 1819 від 28.12.1992 року. Дана
додаткова угода не містить жодних
застережень щодо майна яке належить до
об'єктів соціально-побутового
призначення які перебували на балансі
позивача, конкретно не вказує про
можливість приватизації таких об'єктів
та одночасно не вказує про заборону
приватизації цих об'єктів. Тобто дана
додаткова угода не визначила конкретні
умови приватизації об'єктів соціально -
побутового призначення які були у
складі орендованого майна та
перебували на балансі структурного
підрозділу позивача.

Договір купівлі-продажу № КП-231 від
07.12.1993 та акт прийму-передачі від 16.03.1994
року також не містить жодних
застережень щодо майна яке належить до
об'єктів соціально-побутового
призначення, які перебували на балансі
підприємства. Разом з тим, після
укладення зазначеного договору від
07.12.1993 року № КП- 231 на балансі позивача
(структурного підрозділу Управління
механізації будівництва № 17 ПАТ
«Укргазбуд») залишились об'єкти
соціально - побутового призначення,
зокрема і гуртожиток по вул. Поповича, 4,
м. Борисполя, Київської області.

Жодних угод з приводу спірного майна
гуртожитку, якими б регулювалась форма
речових прав позивача на це майно, між
сторонами договору укладено не було.
Але фактично з цього часу позивач
володіє гуртожитком, несе витрати на
його утримання за власні кошти та
користується ним як власним майном,
крім того інші особи не пред'являли до
позивача вимог щодо повернення
гуртожитку з володіння та користування
(на підтвердження утримання гуртожитку
позивач надає договори про надання
послуг, акти виконаних робіт щодо
ремонту, податковий розрахунок
земельного податку та інші документи,
долучені до матеріалів справи).

Як стверджує позивач, на час укладання
договору купівлі-продажу № КП-231 від
07.12.1993 року та здійснення процедури
приватизації цілісного майнового
комплексу АТФ
«Укргазбуд», законодавством було
передбачено набуття підприємствами
права власності на об'єкти
соціально-побутового призначення та
зокрема гуртожитки, що були створені за
рахунок коштів фонду соціального
розвитку таких підприємств.

Отже, позивач стверджує, що з моменту
завершення приватизації весь час
здійснює фактичне володіння,
користування зазначеним нерухомим
майном, власними силами та за власні
кошти здійснював утримання цього
об'єкту на своєму балансі, що в силу ст.
344 Цивільного кодексу України, є
підставою для визнання права власності
на гуртожиток за набувальною давністю

Оскільки право власності на спірний
гуртожиток не було визначено в ході
приватизації, однак відповідне
нерухоме майно перебувало у фактичному
володінні і користуванні позивача без
правових підстав, відповідне володіння
було відкритим і безперервним, жодні
особи, в тому числі і власник майна, не
заявляли заперечень чи претензій щодо
спірного володіння, позивач з метою
визначення правового стусу гуртожитку
звернувся до суду з позовом на підставі
ст. 344 Цивільного кодексу України про
визнання за ним права власності за
набувальною давністю.

Фонд державного майна України не
визнає позовні вимоги, мотивуючи свої
заперечення тим, що відповідно до
Переліку нерухомого майна, яке
приватизоване у складі цілісного
майнового комплексу орендного
підприємства - фірми «Укргазбуд»
гуртожиток по вул. Поповича, 4, м.
Борисполя, Київської області в
зазначеному переліку відсутній, що дає
підстави стверджувати, що вартість
зазначеного гуртожитку до статутного
капіталу АТФ «Укргазбуд» не
включалася. Відповідно, право
державної власності на гуртожиток не
змінювалося і спірний гуртожиток
перебував і перебуває на даний час у
державній власності. Окрім цього,
відповідно до акту інвентаризації
майна, яке не увійшло до статутного
капіталу АТФ «Укргазбуд» та є
державною власністю станом на 01.11.2006
підписаного Головою правління АТФ
«Укргазбуд» та головним бухгалтером,
серед майна, наявного в зазначеному
акті, також присутній і гуртожиток по
вул. Поповича, 4, м. Борисполя, Київської
області. Також Фонд державного майна
зазначає, що відповідно до абзацу 5 п.п.
«а» п.6 ч. 6.1 Тимчасового положення про
порядок реєстрації права власності на
нерухоме майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 07.02.2002
№ 7/5 зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 18.02.2002 за № 157/6445,
однією з підстав оформлення права
власності на об'єкти нерухомого майна,
що провадиться з видачею про право
власності органами місцевого
самоврядування юридичними особам, є
внесення до статутного фонду об'єктів
нерухомого майна застовниками. В
даному випадку спірний об'єкт не був
внесений до статутного фонду АТФ
«Укргазбуд» засновником, а саме Фондом,
про що свідчить акт інвентаризації
майна.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» встановлено перелік об'єктів,
який не підлягає приватизації. До цього
переліку також віднесено кімнати в
гуртожитках. В разі переходу права
власності на спірний гуртожиток до
позивача виникне порушення прав
громадян, які проживають в даному
гуртожитку.

В ході розгляду аналогічного спору у
справі Господарського суду м. Києва №
32/536-56/251 (щодо іншого гуртожитку), за
результатами перегляду справи в суді
касаційної інстанції, Вищий
господарський суд України в своїй
постанові від 13.12.2011 наголосив на
безпідставності висновків суду
апеляційної інстанції (у відповідній
справі) стосовно того, що набувальна
давність поширюється на випадки
фактичного, без титульного
(незаконного) володіння чужим майном, а
наявність у володільця певного титулу,
наприклад договору найму, оренди,
зберігання тощо, виключає застосування
набувальної давності, зазначивши, що
мова йде не про перехід права власності
від однієї особи до іншої, а про
застосування статті 344 Цивільного
кодексу України, згідно якої право на
власності набувається за давністю
добросовісного володіння, що
відноситься до первинного способу
набуття права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного
кодексу України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Фонд державного майна України серед
іншого вказує на те, що правовідносини
між позивачем та відповідачем виникли
у 1993 році, а саме на момент укладення
договору № КП-231 від
07.12.1993 купівлі-продажу цілісного
майнового комплексу Орендного
підприємства-Фірми «Укргазбуд»,
відповідно до предмету якого
відповідач продав, а позивач придбав
майно цілісного майнового комплексу.
Тобто, позивач був обізнаний про факт
передачі державного майна, яке не
увійшло до його статутного капіталу в
процесі приватизації, однак залишилося
на балансі під час проведення
приватизації. У зв'язку з чим,
відповідач стверджує, що позивачем
пропущений строк позовної давності на
визнання права власності та проведення
державної реєстрації на спірне майно,
оскільки звернення до суду з позовом
відбулося на почтку 2014 року. Таким
чином до спірних правовідносин сторін,
на думку відповідача слід застосувати
строки позовної давності пропущеного
позивачем без поважних причин.

Також відповідач зазначає, що
відповідно до приписів статті 344
Цивільного кодексу України та пункту 8
Перехідних положень ЦК України від
16.01.2003 за № 435-IV, із змінами та
доповненнями, передбачають випадки
коли володіння майном почалося за три
роки до набуття чинності цього ЦК
України, тобто у період з 01.01.2011 по
01.01.2004. Застосування позивачем вказаних
норм права суперечить вимогам статті 58
Конституції України у частині
зворотної дії законів та інших
нормативно-правових актів в часі,
оскільки визначатися вказані строки
повинні лише з 01.01.2004 року, і за
наявністю інших складових,
передбачених для набувальної давності
відповідною статтею ЦК України.

На підставі акту оцінки вартості майна
Орендного підприємства - Фірми
«Укргазбуд», затвердженого Фондом
державного майна України від 26.10.1993
року, з вартості майна вилучено
вартість житлового фонду. Дані акту
оцінки відповідають акту
прийому-передачі цілісного майнового
комплексу Орендного підприємства -
Фірми «Укргазбуд» відносно вартості
вилученого гуртожитку із статутного
капіталу Орендного підприємства.
Тобто, відповідний гуртожиток не
передавався у приватну власність, а
право державної власності на нього не
змінювалося, оскільки гуртожиток
знаходиться і перебуває на даний час у
державній власності, про що був
обізнаний позивач, що відміняє
ознаками добросовісного володіння
нерухомим майном.

У зв'язку з чим, суд зазначає, що
суттєвим для виникнення права
власності за набувальною давністю
окрім безперервного відкритого
володіння протягом 10 років нерухомим
майном, є встановлення обставин
добросовісного заволодіння у
розумінні частини 1 статі 388 Цивільного
кодексу України, тобто коли особа не
знала і не могла знати, що вона
заволоділа чужим майном.

Фактичне володіння чужим майном згідно
статті 397 Цивільного кодексу України
вважається правомірним якщо інше не
випливає із закону або не встановлено
рішенням суду, а володільцем чужого
майна є особа, яка фактично тримає його
у себе.

Як вказує Публічне акціонерне
товариство «Укргазбуд» у своїх
письмових поясненнях, жодних підстав
для виникнення певного юридичного
титулу володіння позивачем спірним
нерухомим майном немає, оскільки не
існує жодних цивільно-правових угод
(правочинів) чи інших актів на підставі
яких би спірний об'єкт нерухомості
передавався у володіння позивача. По
закінченню процесу приватизації, між
позивачем та Фондом держмайна України
не укладалось жодних правочинів, які б
врегульовували форму речових прав
позивача на будівлю гуртожитку.

Позивач зазначає, що в ході
приватизації не була визначена форма
речових прав щодо спірного гуртожитку.
На підставі установчого договору від
12.04.1994 до статутного фонду АТФ
«Укргазбуд» було передано викуплене
майно Виробничого об'єднання
«Укргазбуд» та майно, яке знаходилось
на балансі позивача. Як вказує позивач
в своєму позові, гуртожиток був
фактично безоплатно переданий
позивачу, про що свідчить перебування
його на балансі АТФ «Укргазбуд»,
безперервне володіння, користування,
утримання даного гуртожитку за власні
кошти підприємства та відсутність з
боку відповідача вимоги повернути про
повернення його з володіння та
користування.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про
приватизацію майна державних
підприємств» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), встановлено, що до
об'єктів державної власності, що
підлягають приватизації належать
майно підприємств, цехів, виробництв,
дільниць, інших підрозділів, що
виділяються в самостійні підприємства
і є єдиними (цілісними) майновими
комплексами.

Відповідно до ч. 2 ст. З Закону України
«Про приватизацію майна державних
підприємств» дія цього Закону не
поширюється, зокрема, на приватизацію
об'єктів державного земельного та
житлового фондів, а також об'єктів
соціально-культурного призначення, за
винятком тих, які належать
підприємствам, що приватизуються.

Разом з тим, за приписами ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст.
2 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) до державного
житлового фонду, який підлягав
приватизації на користь громадян
України відносився житловий фонд
місцевих рад та житловий фонд, який
знаходився у повному господарському
віддані чи оперативному управлінні
державних підприємств, крім кімнат в
гуртожитках.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про
приватизацію майна державних
підприємств» (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що товариству покупців,
створеному працівниками підприємства
згідно з статтею 8 цього Закону, яке
стало власником свого підприємства в
результаті викупу підприємства,
купівлі його на аукціоні, за конкурсом,
придбання 51 і більше відсотків акцій,
за його згодою відповідний державний
орган приватизації безоплатно передає
об'єкти соціально-побутового
призначення, створені за рахунок
коштів фонду соціального розвитку
(аналогічних фондів) зазначеного
підприємства із зменшенням ціни, за яку
було придбано майно підприємства, на
суму початкової ціни зазначеного
майна.

Ці пільги поширюються на викуп
державного майна орендними
підприємствами.

Таким чином, на момент проведення
приватизації організації орендарів
орендного підприємства - фірми
«Укргазбуд» гуртожитки не відносилися
до об'єктів державного житлового фонду,
які підлягали приватизації
громадянами України чи підлягали
передачі у комунальну власність
відповідних Рад, і могли бути включені
до вартості майна підприємств, які
підлягали приватизації, оскільки
законодавчої заборони не існувало.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач з моменту завершення
приватизації весь час здійснює
фактичне володіння, користування
зазначеним нерухомим майном, власними
силами та за власні кошти здійснював
утримання цього об'єкту.

Статтею 328 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема з
правочинів.

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу
України особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом.

Особа, яка заявляє про давність
володіння, може приєднати до часу свого
володіння увесь час, протягом якого цим
майном володіла особа, чиїм
спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Згідно з пунктами 1, 8 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, який набув чинності з 1
січня 2004 року, правила статті 344
Цивільного кодексу України про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом.

Таким чином, перебіг строку володіння
майном для визнання права власності на
нього за набувальною давністю слід
рахувати тільки після 1 січня 2001 року.
До закінчення строків набувальної
давності, встановлених в ст. 344 та п. 8
Прикінцевих та перехідних положень
Цивільного кодексу України, будівля
гуртожитку не була витребувана від
позивача іншими особами.

Право власності за набувальною
давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Як свідчать матеріали справи, строк
володіння нерухомим майном позивачем
складає більше десяти років. Причому
таке володіння відбувалось відкрито та
з відома територіальної громади, що
підтверджується укладеними позивачем
договорами, згідно з якими утримується
будівля гуртожитку. Про безперервність
десятирічного строку володіння
позивачем будівлею гуртожитку,
починаючи з 01 січня 2001 року, свідчить
постійне відображення гуртожитку у
складі основних засобів та в
бухгалтерській звітності позивача, що
підтверджується наданими позивачем
балансами та розшифровками до них. Крім
того сторонами не надано належних
доказів того, що будь-яка інша особа
заявила свої права на це нерухоме майно
шляхом пред'явлення відповідного
позову.

Таким чином, враховуючи дотримання
позивачем десятирічного строку
набувальної давності, протягом якого
позивач продовжує відкрито,
безперервно володіти будівлею
гуртожитку, якою він добросовісно
заволодів, утримує її за власні кошти,
суд вважає, що позивач набув право
власності на цей об'єкт нерухомого
майна за набувальною давністю.

Відповідач у відзиві на позов сам
стверджує про те, що спірний гуртожиток
не включався до статутного капіталу
позивача та не входив до складу
приватизованого позивачем цілісного
майнового комплексу, відповідно право
державної власності на гуртожиток не
змінювалось і гуртожиток залишається у
державній власності.

Обставини, на які посилається
відповідач у відзиві на позов, в тому
числі і на пропуск позивачем строку
позовної давності, стосуються підстав
набуття спірного майна у власність за
наслідками його передачі позивачу та
внесення його до статутного капіталу
та складу приватизованого цілісного
майнового комплексу, в той час, як
позовні вимоги заявлені на підставі ст.
344 Цивільного кодексу України за
набувальною давністю добросовісного
володіння, що відноситься до
первинного способу набуття права
власності.

Посилання відповідача на необхідність
залучення до участі у справі іншого
відповідача Ренгіонального відділення
Фонду державного майна України по м.
Києву, оскільки позивач знаходиться в
м. Києві, не обґрунтовано достатніми
доказами та поясненнями. Зокрем,
відповідач, як центральний орган
управління державним майном,
посилається на виданий ним же
нормативний документ про передачу
функцій управління регіональним
відділенням. При цьому, відповідачем не
надано жодних доказів перебування
спірного майна на обліку в
Ренгіональному відділенні Фонду
державного майна України по м. Києву.

Крім того, відповідач сам же зазначає,
що в 2008 році Бориспільською міською
радою було прийнято рішення від 13.11.2008
року № 4900-42-У про прийняття до
комунальної власності територіальної
громади м. Борисполя від Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Київській області спірного
гуртожитку.

Відповідач у відзиві стверджує, що
оскільки рішення Бориспільської
міської ради від 30.08.2013 року № 531
затверджено акти приймання-передачі, в
тому числі спірного гуртожитку до
комунальної власності територіальної
громади м. Борисполя, спірний
гуртожиток перебуває у комунальній
власності.

Відповідні заперечення відповідача є
суперечливими, оскільки як з моменту
порушення провадження у даній справі,
так і під час розгляду аналогічного
спору у справі Господарського суду м.
Києва № 32/536-56/251 (щодо іншого
гуртожитку) відповідач стверджував що
майно перебувало і залишається у
державній власності.

Посилання відповідача на передачу
спірного гуртожитку до комунальної
власності не впливає на підстави
позовних вимог щодо факту набуття
позивачем права власності на спірне
майно за набувальною давністю.
Відповідачем надано лише рішення ради
про прийняття спірного майна до
комунальної власності, при цьому не
надано суду доказів прийняття
відповідного рішення про передачу
майна до комунальної власності, що
унеможливлює встановлення
правомірності такої передачі. Таким
чином, факт переходу спірного майна до
комунальної власності не доведений
належним чином, комунальна власність є
різновидом державної власності і у
разі спірності питання, саме
центральний орган з управління
державним майном є належним
відповідачем у справі.

Відповідач безпідставно наводить
власні тлумачення понять та стверджує,
що спірне мацно перебувало у позивача
лише в безоплатному користуванні, що не
підтверджує факту володіння. На думку
відповідача і перебування майна на
балансі не свідчить про володіння.
Однак, суд зазначає, що володіння
майном полягає у фізичному перебуванні
майна у особи, здійснення заходів щодо
його утримання та обслуговування, що і
мало місце у позивача.

Також, суд не приймає посилання
відповідача на необхідність
припинення провадження у справі у
зв'язку з відсутністю предмету спору,
оскільки в діях відповідача відсутні
ознаки порушення прав та охоронюваних
законом інтересів позивача.
Враховуючи, що спір пов'язаний з
набуття права власності на майно за
набувальною давністю, обставини, які
мають значення для вирішення такого
спору не передбачають наявності факту
порушення права чи протиправності
будь-чиїх дій, нормами чинного
законодавства встановлено, що набуття
права власності за набувальною
давністю можливе не інакше, як за
рішенням суду, що і спричинило
необхідність звернення позивача з
відповідним позовом.

Беручи до уваги викладені обставини,
суд зазначає, що позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Укргазбуд» про визнання права
власності є обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню з огляду на
положення вище вказаних
нормативно-правових актів, враховуючи
інтереси позивача та недопущення
порушень його прав. Така позицію суду
ґрунтується на узгодженості підстав та
аргументації позову з нормами чинного
законодавства, що регламентують
набуття права власності на об'єкти
нерухомого майна та захист їх в
майбутньому.

Аналогічної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України в своїй постанові від 13.12.2011
року у справі Господарського суду м.
Києва № 32/536-56/251 (між тими ж стронами з
тих же підстав про аналогічний предмет
(щодо іншого гуртожитку позивача).

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.За наслідками розгляду
спору суд дійшов висновку, що позовні
вимоги позивачем доведені та
обґрунтовані, відповідачем не
спростовані, тому підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
відшкодування понесених позивачем
витрат по сплаті судового збору
покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Визнати за Публічним акціонерним
товариством «Укргазбуд» (03110, м. Київ,
вул. О.Пироговського, 19, кор. 2, код 14277604)
право власності на виробничий
гуртожиток по вул. Поповича, 4 в м.
Борисполі Київської області.

3. Стягнути з Фонду державного майна
України (01601, м. Київ, вул. Кутузова, 18/9,
код 00032945) на користь Публічного
акціонерного товариства «Укргазбуд»
(03110, м. Київ, вул. О. Пироговського, 19,
корпус 2, код 14277604) 6332,38 грн. витрат по
сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя
Кошик А.Ю.

дата підписання 21.08.2014 р.