ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

14.08.2014 р.
Справа№ 914/2608/14

За позовом: Львівського міського
центру зайнятості, м.Львів

до відповідача: Львівської митниці
Міністерства доходів та зборів, м.Львів

про стягнення 19792,71грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: Водолазський Д.Д. -
представник за довіреністю

від відповідача: Писарев О.Ю. -
представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено Львівським
міським центром зайнятості, м.Львів до
Львівської митниці Міністерства
доходів та зборів, м.Львів про
стягнення 19792,71грн.

Ухвалою суду від 22.07.2014р. порушено
провадження у справі та призначено до
розгляду в судовому засіданні на
04.08.2014р. В судовому засіданні 04.08.2014р. у
задоволенні клопотання відповідача
(вх.№3855/14 від 04.08.2014р.) про залучення до
участі в справі ОСОБА_3 в якості другого
відповідача відмовлено зважаючи на
характер спірних правовідносин,
оскільки ст.ст. 1, 12, 21 ГПК України
встановлено, що фізичні особи, що не є
суб'єктами підприємницької діяльності
можуть бути стороною у справі -
позивачем або відповідачем, лише у
випадках, передбачених законодавчими
актами України, окрім цього оголошено
перерву до 14.08.2014р. для надання
можливості сторонам ознайомитись із
поданими до справи документами.

Представник позивача в судовому
засіданні 14.08.2014р. позовні вимоги
підтримав з підстав, вказаних у
позовній заяві, зазначив, що ОСОБА_3 за
періоди з 18.10.2011р. по 09.07.2012р. та з 31.08.2012р.
по 02.12.2012р. отримано матеріальне
забезпечення, а саме допомогу по
безробіттю на суму 19792,71грн. В той же
час, на виконання рішення суду, наказом
Державної митної служби від 08.02.2013р.
його поновлено на посаді з 29.08.2011р.
Зважаючи на те, що відповідно до норми
ст.35 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», із роботодавця
утримується сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг безробітному у разі
поновлення його на роботі за рішенням
суду, позивач в травні 2013 року
звернувся до відповідача із претензію
про повернення коштів, яка останнім
залишена без задоволення, що й зумовило
звернення Львівського міського центру
зайнятості до суду із позовною заявою
про стягнення 19792,71грн. Просив позов
задоволити.

Представник відповідача в судовому
засіданні 14.08.2014р. проти позову
заперечив з мотивів, наведених у
поданому відзиві (вх.№33491/14 від 01.08.2014р.),
висловив міркування з приводу
непідвідомчості зазначеної справи
господарському суду.

Розглянувши подані докази в їх
сукупності, судом встановлено
наступне:

Львівським міським центром зайнятості
11.10.2011р. зареєстровано ОСОБА_3,
звільненого з посади старшого
інспектора оперативного відділу
служби боротьби з контрабандою та
порушеннями митних правил Львівської
митниці 29.08.2011р. відповідно до п. 6 ч. 1 ст.
30 Закону України «Про державну службу»,
як такого, що шукає роботу та 18.10.2011р.
надано статус безробітного, призначено
та проведено виплату допомоги з
безробіття відповідно до п.п.1,3,4 ст.22, п.1
ст.23 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» за період з 18.10.2011р. по
09.07.2012р. у сумі 17142,14грн., яка
нараховувалась на підставі поданої
довідки Львівської митниці про середню
заробітну плату від 04.11.2011р. №23/13-709.

На підставі поданої заяви про відмову
від послуг державної служби зайнятості
у зв'язку з сімейними обставинами,
ОСОБА_3 10.07.2012р. знято з обліку. Проте,
31.08.2012р. ОСОБА_3 повторно звернувся до
Львівського міського центру
зайнятості, внаслідок чого йому
поновлено статус безробітного
відповідно до пп.6.8., 6.9., 6.10. «Порядку
надання допомоги по безробіттю, у тому
числі одноразової її виплати для
організації безробітними
підприємницької діяльності» та
проведено виплати за період з 31.08.2012р.
по 02.12.2012р. у сумі 2650,57грн.

В ході розслідування страхового
випадку та обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення відповідно
до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», з'ясовано, що ОСОБА_3
згідно наказу Державної митної служби
від 08.02.2013р. №303-К, виданого на виконання
рішення суду, поновлений на посаді
старшого інспектора оперативного
відділу служби боротьби з контрабандою
та порушеннями митних правил
Львівської митниці з 29.08.2011р.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3, який за час
перебування на обліку як безробітний
отримав матеріальне забезпечення, а
саме допомогу по безробіттю в розмірі
19792,71грн., поновлено на посаді за
рішенням суду, Львівський міський
центр зайнятості звернувся до суду із
позовною заявою про стягнення
зазначеної суми з Львівської митниці
Міністерства доходів та зборів.

Позовні вимоги Львівський міський
центр зайнятості обґрунтовує п.4 ст.35
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на
випадок безробіття» відповідно до
якого, із роботодавця утримується сума
виплаченого забезпечення та вартості
наданих соціальних послуг
безробітному у разі поновлення його на
роботі за рішенням суду.

У позовній заяві зазначено, що
постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 18.07.2013р.
адміністративний позов Львівського
міського центру зайнятості задоволено
повністю. Ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 07.05.2014р. апеляційну скаргу
Львівської митниці задоволено
частково, постанову Львівського
окружного адміністративного суду від
18.07.2013р. скасовано та провадження у
справі закрито, оскільки даний спір
підлягає розгляду в порядку
господарського судочинства за
правилами ГПК України. Львівським
міським центром зайнятості 19.05.2014р.
подано касаційну скаргу до Вищого
адміністративного суду України.
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України відмовлено у відкритті
касаційного провадження за касаційною
скаргою Львівського міського центру
зайнятості.

Однак, аналізуючи норми Закону України
від 1 березня 1991 року N 803-XII «Про
зайнятість населення» та Закону
України від 2 березня 2000 року N 1533-III «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» в системному зв'язку із
нормами Кодексу адміністративного
судочинства України, суд приходить до
висновку, що оскільки спір виник за
участю суб'єкта владних повноважень,
який реалізовував у спірних
правовідносинах надані йому чинним
законодавством владні управлінські
функції у сфері державної політики
зайнятості населення, то він за своїм
характером є публічно-правовим.

Згідно з ч.2 ст.4 КАС України, юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім тих,
для яких законом установлено інший
порядок судового вирішення.

У п.1 ч.1 ст.3 цього Кодексу справу
адміністративної юрисдикції визначено
як переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Зазначені висновки суду узгоджується
із правовою позицією Верховного суду
України, викладеною у постанові від
13.04.2010р. №10/45.

Як визначено ч.1 ст.12 ГПК України,
господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при
укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів, у
тому числі щодо приватизації майна, та
з інших підстав, крім: спорів про
приватизацію державного житлового
фонду; спорів, що виникають при
погодженні стандартів та технічних
умов; спорів про встановлення цін на
продукцію (товари), а також тарифів на
послуги (виконання робіт), якщо ці ціни
і тарифи відповідно до законодавства
не можуть бути встановлені за угодою
сторін; спорів, що виникають із
публічно-правових відносин та
віднесені до компетенції
Конституційного Суду України та
адміністративних судів; інших спорів,
вирішення яких відповідно до законів
України та міжнародних договорів
України віднесено до відання інших
органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів
Антимонопольного комітету України,
Рахункової палати з питань, віднесених
законодавчими актами до їх
компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних
відносин у спорах між юридичною особою
та її учасниками (засновниками,
акціонерами, членами), у тому числі
учасником, який вибув, а також між
учасниками (засновниками, акціонерами,
членами) юридичної особи, пов'язаними
із створенням, діяльністю, управлінням
та припиненням діяльності такої особи,
крім трудових спорів;

5) справи у спорах щодо обліку прав на
цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із
земельних відносин, в яких беруть
участь суб'єкти господарської
діяльності, за винятком тих, що
віднесено до компетенції
адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами
до боржника, стосовно якого порушено
справу про банкрутство, у тому числі
справи у спорах про визнання
недійсними будь-яких правочинів
(договорів), укладених боржником;
стягнення заробітної плати; поновлення
на роботі посадових та службових осіб
боржника, за винятком спорів,
пов'язаних із визначенням та сплатою
(стягненням) грошових зобов'язань
(податкового боргу), визначених
відповідно до Податкового кодексу
України, а також справ у спорах про
визнання недійсними правочинів
(договорів), якщо з відповідним позовом
звертається на виконання своїх
повноважень контролюючий орган,
визначений Податковим кодексом
України;

8) справи за заявами про затвердження
планів санації боржника до порушення
справи про банкрутство.

Пленумом Вищого господарського суду
України у Постанові №10 від 24.10.2011р.
роз'яснено, що з огляду на приписи
частини третьої статті 22 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів», згідно з якими місцеві
господарські суди розглядають справи у
спорах, що виникають з господарських
правовідносин, а також інші справи,
віднесені процесуальним законом до їх
підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12
ГПК України господарські суди
розглядають справи в порядку позовного
провадження, коли склад учасників
спору відповідає приписам статті 1 ГПК
України, а правовідносини, з яких виник
спір, мають господарський характер (п.2).
У вирішенні питання про те, чи є
правовідносини господарськими, а спір -
господарським, слід виходити з
визначень, наведених у статті 3
Господарського кодексу України (п.3).

Так, господарський спір підвідомчий
господарському суду, зокрема, за таких
умов:

- участь у спорі суб'єкта
господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше,
господарських відносин, врегульованих
Цивільним кодексом України,
Господарським кодексом України, іншими
актами господарського і цивільного
законодавства, і, по-друге, спору про
право, що виникає з відповідних
відносин;

- наявність у законі норми, що прямо
передбачала б вирішення спору
господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо
передбачала б вирішення такого спору
судом іншої юрисдикції (п.3.1).

Таким чином, проаналізувавши матеріали
справи, зважаючи на підставу позову та
характер спірних правовідносин,
відсутність між сторонами
господарських відносин, а відтак, і
спору про право, що виникає з таких
відносин, суд приходить до висновку, що
правовий спір не підвідомчий
господарському суду.

Пленумом Вищого господарського суду
України у п.п.4.2, 4.2.1 Постанови №18 від
26.12.2011р. роз'яснено, що провадження у
справі підлягає припиненню з
посиланням на пункт 1 частини першої
статті 80 ГПК України, якщо при розгляді
справи буде встановлено, що справа зі
спору непідвідомча господарському
суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.80 ГПК України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо спір не
підлягає вирішенню в господарських
судах України.

Відтак, провадження по справі слід
припинити.

Судом роз'яснено положення ч.2 ст.80 ГПК
України, яким передбачено, що у
випадках припинення провадження у
справі повторне звернення до
господарського суду зі спору між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав не допускається.

На підставі викладеного та керуючись
ст.1, ст.12, ст.49, п.1 ч.1 ст.80, ст.86 ГПК
України, суд, -

У Х В А Л И В:

провадження у справі припинити.

Суддя
Щигельська О.І.