номер провадження справи 7/24/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2014
Справа № 908/2127/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Андріївське», с.
Андріївка, Якимівський район,
Запорізької області,

до відповідача: Приватного
підприємства «Мирненський
булочно-кондитерський комбінат»,
Запорізька область, Мелітопольський
район, смт. Мирне.

про визнання договору недійсним

Суддя Кутіщева -Арнет
Н.С.

Представники:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився;

Заявлено позов про визнання договору
недійсним договору купівлі-продажу №
23/4 від 23 квітня 2013р.

Ухвалою суду від 20.06.2014р. позовну заяву
прийнято до розгляду, присвоєно
провадженню № 7/24/14, судове засідання
призначено на 04.08.2014р.

Ухвала суду була направлена в
установленому законом порядку на
адреси, зазначені позивачем у позовній
заяві.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму
ВГС від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання
практики застосування ГПК України»,
особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК (1798-12 ).

Відповідно до п. п. 3.9.2, 3.9.3 Постанови
Пленуму ВГС України від 26.12.2011 р.
№ 18 "Про деякі питання практики
застосування ГПК України", у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Згідно ст. 22 ГПК України, сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їх
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Згідно ст. 28 ГПК України, громадяни
можуть вести свої справи в
господарському суді особисто або через
представників, повноваження яких
підтверджується нотаріально
посвідченою довіреністю.

В призначене 04.08.2014р. представники
сторін не з'явились.

В зв'язку з неявкою представників
сторін та з метою витребування від
сторін додаткових документальних
доказів судове засідання відкладалось
до 14.08.2014р.

Представники сторін, в судове
засідання продовжене 14.08.2014р. не
з'явились повторно, про причини неявки
своїх представників сторони суд не
повідомили, без поважних причин не
виконали вимоги суду, викладені в
ухвалах від 20.06.2014р., 08.08.2014р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
керується ст. ст. 203, 215 ЦК України, ЗУ
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових
послуг», вказуючи на те, що підписаний
між сторонами договір не був договором
купівлі-продажу. На думку позивача
даний договір це правочин займу,
зворотної фінансової допомоги.
Позивач вважає, що відповідач не
належить до кола, яким надане право
вчиняти право чини з надання займу
(кредиту), а тому договір
купівлі-продажу, який позивач вважає
договором займу (кредиту) повинен бути
визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст.
215 ЦК України, бо в момент вчинення
правочину не було додержано вимог, які
встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Відповідач, у відзиві від 14.07.2014р. № 10/07
зазначає, що вимоги позивача є
безпідставними, а позовна заява такою,
що не підлягає задоволенню. В
обґрунтування заперечень зазначає, що
Приватне підприємство «Мирненський
булочно-кондитерський комбінат» свої
зобов'язання виконало належним чином,
грошові кошти в сумі 300 000,00 грн. за
договором № 23/4 від 23.04.2013р. були
перераховані на ТОВ «АНДРІЇВСЬКЕ». На
сьогодні ТОВ «АНДРІЇВСЬКЕ», не
здійснили жодних дій по виконанню
своїх зобов'язань за договором.
Відповідно до п. 2.3. договору
купівлі-продажу майбутнього врожаю №
23/4 від 23.04.2013 на суму отриманої
попередньої оплати, з моменту
зарахування коштів на рахунок продавця
і до переоформлення товару на покупця
продавцю нараховуються проценти за
користування грошовими коштами з
розрахунку 3 % на місяць, як плата за
користування грошовими коштами.

Правомірність нарахування відсотків
по зобов'язанню купівлі-продажу прямо
передбачена ст. 536 ЦК України,
відповідно до якої, за користування
чужими грошовими коштами боржник
зобов'язаний сплачувати проценти, якщо
інше не встановлено договором між
фізичними особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи викладене в відзиві на
повну заяву, відповідач просить суд
відмовити позивачу в задоволенні
вимог.

Спір розглянуто згідно зі ст. 75 ГПК
України, по наявних у справі
матеріалах.

Судовий процес закінчено 14.08.2014р.
оголошенням рішення суду в повному
об'ємі.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Андріївське» та
Приватним підприємством «Мирненський
булочно-кондитерський комбінат»
укладений договір купівлі-продажу
майбутнього врожаю № 23/4 від 23.04.2013р.

Відповідно до п. 1.1. договору, продавець
зобов'язується передати, у майбутньому
у власність покупця, а покупець
сплатити, на момент укладення договору,
та прийняти, в майбутньому товар:
пшениця продовольча, кількість
(орієнтовно) 1600 грн. за 1 тону, на суму
(орієнтовно) 300 000,00 грн.

Відповідно до п. 2.2. договору, строк
оплати товару: передоплата після
укладення договору.

Відповідно до п. 2.3. договору, на суму
отриманої попередньої оплати, з
моменту зарахування коштів на рахунок
продавця і до переоформлення товару на
покупця, продавцю нараховуються
проценти за користування грошовими
коштами з розрахунку 3 % на місяць, як
плата за користування грошовими
коштами.

Приватне підприємство «Мирненський
булочно-кондитерський комбінат» свої
зобов'язання виконало належним чином,
грошові кошти в суму 300 000,00 грн. за
договором № 23/4 від 23.04.2013 були
перераховані на ТОВ «Андріївське», що
підтверджується платіжним дорученням
№ 806 від 24.04.2013р.

Договір, у розумінні ч. ч. 1, 2, 4 ст. 202
Цивільного кодексу України, є
двостороннім правочином, погодженою
дією двох сторін, спрямованою на
набуття, зміну або припинення прав та
обов'язків.

Згідно ст. 204 названого Кодексу,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або, якщо він не визнаний судом
недійсним. Підставою недійсності
правочину є, за ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -
3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Позивач вважає, що правочин
купівлі-продажу є удаваним відповідно
до ст.235 Цивільного кодексу України,
який вчинено сторонами для приховання
іншого правочину (на думку позивача
даний договір це правочин займу), який
вони насправді вчинили. Крім того
відповідач не належить до кола осіб,
яким надане право вчиняти правочини з
надання займу (кредиту), а тому договір
купівлі-продажу повинен бути визнаний
недійсним на підставі ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України, бо в момент
вчинення правочину не було додержано
вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203
Цивільного кодексу України - зміст
правочину не може суперечити іншим
актам цивільного законодавства.

Суд звертає увагу сторін на те. що
згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку,
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках, на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Відповідно до частин першої та другої
ст. 43 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Вивчивши документи, додані до позовної
заяви, суд дійшов висновку про
недоведеність позивачем обставин, які
б стали підставою для задоволення
позову.

Думка позивача, що зазначений договір
не є договором купівлі-продажу, а є
фінансовим договором не відповідає
дійсності.

Суть укладеного договору - попередня
оплата за наступний врожай з
нарахуванням відсотків за
користування грошовими коштами.
Договір позики (кредиту) як вважає
позивач між сторонами не укладався.

Відповідно до п. 2.3. договору
купівлі-продажу майбутнього врожаю №
23/4 від 23.04.2013р., на суму отриманої
попередньої оплати, з моменту
зарахування коштів на рахунок продавця
і до переоформлення товару на покупця
продавцю нараховуються проценти за
користування грошовими коштами з
розрахунку 3 % на місяць, як плата за
користування грошовими коштами.

Правомірність нарахування відсотків
по зобов'язанню купівлі-продажу прямо
передбачена ст. 536 ЦК України,
відповідно до якої, за користування
чужими грошовими коштами боржник
зобов'язаний сплачувати проценти, якщо
інше не встановлено договором між
фізичними особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3. ст. 693 Цивільного
кодексу України, на суму попередньої
оплати нараховуються проценти
відповідно до статті 536 цього Кодексу
від дня, коли товар мав бути переданий,
до дня фактичного передання товару
покупцеві або повернення йому суми
попередньої оплати. Договором може
бути встановлений обов'язок продавця
сплачувати проценти на суму
попередньої оплати від дня одержання
цієї суми від покупця.

Частиною 2 ст. 693 Цивільного кодексу
України встановлено, якщо продавець,
який одержав суму попередньої оплати
товару, не передав товар у встановлений
строк, покупець має право вимагати
передання оплаченого товару або
повернення суми попередньої оплати.

Відповідно даним правом скористалося
ПП «Мирненський булочно-кондитерський
комбінат», а саме відмовилось від
поставки товару внаслідок порушення
строків його поставки та вимагає
повернути перераховані грошові кошти з
нарахуванням відсотків.

Згідно з п. 4.5. договору, у разі
відсутності поставки, продавець
зобов'язаний виплатити покупцю
відсотки з розрахунку 50% за
необґрунтоване використання грошових
коштів з моменту отримання грошових
коштів та до їх повернення. В даному
випадку п. 2.3. договору не
застосовується та відсотки
перераховуються, виходячи з умов
даного пункту.

Виходячи з наведених умов договору та
вимог норм Цивільного кодексу України,
ТОВ «Андріївське» (позивач) зобов'язано
сплачувати відсотки за користування
грошовими коштами, і це не є фінансовою
послугою, а є компенсацією втрат
відповідача від неналежного виконання
позивачем своїх зобов'язань.

Розглянувши позов по суті,
проаналізувавши документи додані до
справи, враховуючи фактичні обставини
справи, суд прийшов до висновку, що в
позові слід відмовити.

Судові витрати, при відмові у позові,
згідно ст. 49 ГПК України, покладаються
на позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 22, 28, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85, 87
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові Товариства з обмеженою
відповідальністю "Андріївське" до
відповідача Приватного підприємства
"Мирненський булочно-кондитерський
комбінат" відмовити.

Рішення вступає в законну силу
через 10 днів з дня його прийняття.

Суддя
Н.С. Кутіщева - Арнет