ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2014 р.
Справа №917/1933/13

За позовом Комунального виробничого
підприємства
"Комсомольськтеплоенерго", м.
Комсомольськ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.
Комсомольськ

про стягнення грошових коштів у сумі
16952,34 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники:

від позивача : не з'явився.

від відповідача : ОСОБА_2

У судовому засіданні 31.07.2014 р.,
відповідно до ст.85 ГПК України, було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна
заява про стягнення 16952,34 грн., з них:
8738,09 грн. основного боргу по оплаті за
спожиту теплову енергію згідно
договору №482 від 05.12.2002р., 7907,71 грн. пені
за період з 17.03.2013р. по 17.09.2013р., 266,33 грн.
річних за період з 23.01.2012р. по 17.09.2013р. та
40,21 грн. інфляційних.

Позивач явку представника у засідання
не забезпечив, період, за який просить
стягнути пеню, не уточнив, надіславши
на адресу суду клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
перебуванням представника у відпустці.

Заявлене відповідачем клопотання про
відкладення розгляду справи відхилене
судом з огляду на його
необґрунтованість. При вирішенні
вищезазначеного клопотання судом
враховано ч. 2 пп. 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", відповідно до якої
учасник судового процесу не
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами першою
- п'ятою ст. 28 ГПК України, з числа як
своїх працівників, так і осіб, не
пов'язаних з ним трудовими відносинами.
Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без представника підлягає
доведенню учасником судового процесу
на загальних підставах (ст.ст. 32-34 ГПК
України). Як роз'яснив Пленум Вищого
господарського суду України у пп. 3.9.2
постанови від
26.12.2011 р. № 18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" (із
змінами та доповненнями), у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Представник відповідача проти
відкладення розгляду справи заперечує
та звертає увагу суду на те, що строк
розгляду справи, встановлений ст.69 ГПК
України, закінчується, у зв"язку з чим
суд не може відкладати судове
засідання на другу половину серпня, як
про це просить позивач. Клопотання про
продовження строку розгляду спору у
порядку ст.69 ГПК України позивачем не
надано.

Враховуючи достатність у матеріалах
справи доказів для розгляду спору по
суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(ратифікована Законом України від
17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо право
кожного на розгляд його справи
упродовж розумного строку,
створення судом належним умов розгляду
справи у суді, неприпустимість
зловживання процесуальними права
учасниками господарського процесу, суд
не оцінює вказану обставину як
підставу для відкладення розгляду
справи.

У попередніх судових засіданнях
позивач на задоволенні позову
наполягав, надавши уточнений
розрахунок пені з урахуванням вимог ч.6
ст.232 ГПК України (проте не уточнивши, за
який період остаточно просить стягнути
пеню - за заявлений у позові чи
уточненому розрахунку). З урахуванням
викладеного, суд розглядає позовні
вимоги у редакції, викладеній у
позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечує з
мотивів, викладених у письмових
поясненнях від 03.06.2014р., відзиві на
позовну заяву від 09.10.2013р.

Ухвалою від 03.06.2014р. провадження у
справі зупинялося у зв'язку з
задоволенням клопотання відповідача
про призначення будівельно-технічної
експертизи по справі; ухвалою від
21.07.2014р. провадження у справі поновлено
після надходження до суду повідомлення
експерта про неможливість проведення
експертизи.

Клопотанням від 31.07.2014р. відповідач
просить доручити проведення
експертизи Харківському
науково-дослідному інституту судових
експертиз (м.Харків). Суд вважає дане
клопотання необгрунтованим та
відмовляє у його задоволенні.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши подані докази,
суд встановив:

Скеровуючи справу на новий розгляд,
Вищий господарський суд України
зазначив, що місцевому суду необхідно
встановити обставини справи щодо
фактичного надання та отримання послуг
з енергопостачання, порядок їх обліку,
об"єм послуг, наданих у спірний період,
тощо.

Так, 05.12.2002 року між сторонами було
укладено Договір №482 про постачання
теплової енергії в гарячій воді.

Згідно п.1 договору позивач бере на себе
зобов'язання постачати споживачеві
теплову енергію в гарячій воді в
потрібних йому обсягах, а споживач
зобов'язується оплачувати одержану
теплову енергію щомісячно.

Як зазначає позивач, відповідач в
порушення взятих на себе зобов'язань за
договором не проводив розрахунки за
спожиту теплову енергію, тому в період
з січня 2012 року по квітень 2013 року.
Теплова енергія постачається
споживачу для опалення і гарячого
водопостачання в обсягах згідно з
додатком №1 до договору. Права та
обов"язки сторін за договором
визначені розд.3,4 договору, облік
теплової енергії - розд.5, порядок
розрахунків - розд.6.

Термін дії договору визначено у розд.10:
цей договір укладено на період:
опалення з моменту прийняття вузла
комерційного обліку по 31.12.2003р. Договір
припиняє свою дію у випадках:
закінчення строку, на який він був
укладений, взаємної згоди сторін на
його припинення, прийняття рішення
господарським судом. Договір
вважається пролонгованим на кожен
наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку його дії не буде
письмово заявлено однією зі сторін про
його припинення.

Як зазначає у позовній заяві позивач,
за період з січня 2012 р. по квітень 2013 р.
заборгованість відповідача за спожиту
теплову енергію складає 8738,09 грн
(оплата за спожиту теплову енергію
нараховується згідно об'ємів спожитої
теплової енергії і показань
комерційного прибору обліку). Саме цю
суму основного боргу заявлено до
стягнення; крім того, відповідно до
умов договору, позивачем нараховано
відповідачу пеню за період з 17.03.2013 р. по
17.09.2013 р. у розмірі 7907,71 грн., а також на
підставі ст.625 ЦК України - інфляційні
нарахування - 40,21 грн. та 3 % річних - 266,33
грн.

У запереченнях на позов відповідач
зазначає, що на виконання п.10.4 договору
ним було направлено на адресу
відповідача заяву про припинення на 2012
р. дії договору №482 від 05.12.2002р. (заява
від 01.11.2011р., отримана позивачем 03.11.2011р.,
копія - арк.справи 55). Факт отримання
такої заяви не заперечується
позивачем. Таким чином, договірні
відносини між сторонами припинилися у
зв"язку з закінченням строку, на який
було укладено даний договір; новий
договір не укладався.

Як вказує позивач, протягом
опалювального періоду з жовтня 2012 р. по
квітень 2013 р. ним було належним чином
забезпечене безперебійне постачання
теплової енергії на опалення житлового
будинку по АДРЕСА_1 на першому поверсі
якого знаходяться нежитлові
приміщення відповідача (магазин
"ІНФОРМАЦІЯ_1"), що підтверджується
поданими позивачем доказами.
Відповідач спожиту теплову енергію не
оплатив, мотивуючи свою відмову тим, що
ним було демонтовано прилади опалення
у приміщенні шляхом видимого розриву
заварюванням уводів гарячого
водопостачання у приміщення, стояк -
термоізольований (що підтверджується
відповідним Актом огляду приміщення); у
зв'язку з викладеним позивач звернувся
до суду з даним позовом про стягнення
заборгованості за договором №482 та
штрафних санкцій.

Пунктом 3 ст. 20 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
встановлено, що споживач зобов'язаний
оплачувати житлово-комунальні послуги
у строки, встановлені договором або
законом. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 19 Закону
України "Про теплопостачання",
теплотранспортуюча організація не має
права відмовити споживачу теплової
енергії у забезпеченні його тепловою
енергією за наявності технічних
можливостей на приєднання споживача до
теплової мережі, а споживач повинен
щомісячно здійснювати оплату
теплопостачальній організації за
фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема є:
договори та інші правочини; створення
літературних, художніх творів,
винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності:
завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі; інші
юридичні факти; цивільні права та
обов'язки можуть виникати
безпосередньо з актів цивільного
законодавства.

У відповідності до положень ст. 24
Закону України "Про теплопостачання" та
ст. 20 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", обов'язок
укладання договору покладено на
споживача.

Таким чином, зобов'язання відповідача в
умовах неукладеного договору на
теплопостачання виникає на підставі
дії законів, що перелічені вище. А
неукладення договору не звільняє
відповідача від сплати заборгованості
за спожиту теплову енергію.

Таким чином, за відсутності у
відповідача договірних зобов'язань,
взаємовідносини сторін можуть
кваліфікуватися виключно як
позадоговірні, тому позивач
безпідставно ставить вимогу про
стягнення отриманої теплової
енергії,посилаючись на порушення
відповідачем договірних зобов'язань.
Викладене узгоджується і з судовою
практикою (наприклад, постанови Вищого
господарського суду України від 21
травня 2014 року у справі № 904/6761/13; від 29
травня 2014 року у справі № 917/1976/13; від
24.04.2014р. у справі №917/1709/13; від 23.04.2014р. у
справі №922/2996/13, тощо).

Однак суд звертає увагу на наступне:

Господарське процесуальне право
розрізняє поняття позов у
процесуальному і матеріальному сенсі.
Позов у процесуальному сенсі - звернена
до суду першої інстанції вимога про
захист своїх прав та інтересів. Позов у
матеріальному сенсі - право на
задоволення своїх позовних вимог.

Елементи позову - це його структурні
складові, які сукупно визначають його
зміст. Вирізняють два елементи позову:
предмет позову та підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підстави позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу. До підстав позову
входять лише юридичні факти, тобто ті, з
якими норми матеріального права
пов'язують виникнення, зміну чи
припинення прав та обов'язків суб'єктів
спірного матеріального
правовідношення.

Як роз"яснив Вищий господарський суд
України у постанові пленуму №18 від
26.12.2011р. "Про деякі питання застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції", суд
вправі самостійно здійснювати
правильну правову кваліфікацію
спірних правовідносин, з"ясувавши при
розгляді справи, що сторона у
обгрунтування своїх вимог послалася не
на ті норми, що фактично регулюють
спірні правовідносини. Не вважаються
зміною підстав позову доповнення його
новими обставинами при збереженні в
ньому первісних обставин.

Однак суд не вправі самостійно
змінювати підставу позову, адже це є
прерогативою виключно позивача та
здійснюється ним у порядку,
передбаченому процесуальним
законодавством шляхом подання
письмової заяви (ст.22 ГПК України). Як
вбачається з матеріалів справи,
підставою даного позову є порушення
відповідачем договірного зобов"язання
- умов договору №482 від 05.12.2002р. (у
зв"язку з чим у нього виникла
заборгованість); жодних заяв про зміну
підстави позову до суду не надходило.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному і об"єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи у їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для суду заздалегідь
встановленої сили (ст.43 ГПК України).

На підставі матеріалів справи суд
дійшов до висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог про
стягнення заборгованості по договору.
Позовні вимоги про стягнення пені,
річних та інфляційних є похідними від
вимог про стягнення основного боргу та
також не підлягають задоволенню.

На підставі матеріалів справи та
керуючись статтями 33,43,49,82-85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог
відмовити.

Повне рішення складено 04.08.2014р.

Суддя
О.С. Мацко