ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2014 року Справа № 910/1289/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді суддівЄвсікова О.О.
Кролевець О.А. (доповідач у справі)
Попікової О.В.розглянувши касаційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "БМБ Бленд"на рішення
господарського суду міста Києва від
09.04.2014 р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
08.07.2014 р. у справі №
910/1289/14
господарського суду міста Києваза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "БМБ
Бленд"доПублічного акціонерного
товариства "Банк Богуслав"провизнання
недійсним договору № 15 від 30.06.2010 р. про
внесення змін та доповнень до
кредитного договору №
15/01-КР-8/2007 від 21.02.2007 р.за участю
представників:

позивача: Мажара О.Є.

відповідача: Гончар Н.Б., Гордієць
С.С.

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "БМБ Бленд" (надалі -
"ТОВ "БМБ Бленд") звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Банк Богуслав" (надалі - "ПАТ
"Банк Богуслав") про визнання недійсним
договору № 15 від 30.06.2010 р. про внесення
змін та доповнень до кредитного
договору № 15/01-КР-8/2007 від 21.02.2007 р.
Позовні вимоги обґрунтовані нормами
ст. ст. 215, 233 ЦК України та посиланням на
те, що оскаржуваний договір укладено на
вкрай невигідних умовах.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 09.04.2014 р. (суддя
Літвінова М.Є.) в задоволенні позову
відмовлено з огляду на недоведення
позивачем наявності передбачених ст. 233
ЦК України підстав для визнання
оскаржуваного договору недійсним.
Також суд, з посиланням на норми ст. ст.
6, 627 ЦК України, ст. 179 ГК України,
зазначив, що погодження та підвищення
відсоткової ставки за кредитним
договором було вчинено за згодою
сторін, а не через загрозу застосування
п. 2.8.7 кредитного договору.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014 р. (судді
Руденко М.А., Дідиченко М.А., Мальченко
А.О.) рішення місцевого господарського
суду залишено без змін з тих же мотивів.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
судовими актами, ТОВ "БМБ Бленд"
звернулось до Вищого господарського
суду з касаційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
09.04.2014 р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
08.07.2014 р. як такі, що прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши, згідно ч. 1 ст. 1117
ГПК України, наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в судових рішеннях,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України,
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Господарськими судами попередніх
інстанцій встановлено, що 21.02.2007 р. між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Банк Богуслав",
правонаступником якого є ПАТ "Банк
Богуслав", та ТОВ "БМБ Бленд" як
позичальником було укладено кредитний
договір № 15/01-КР-8/2007 про надання
відновлювальної відкличної кредитної
лінії в іноземній валюті (надалі -
"Кредитний договір"), за умовами якого
банк на умовах, передбачених цим
договором, відкриває позичальнику
відновлювальну відкличну кредитну
лінію з загальним лімітом в сумі 1 142 000,00
доларів США, в межах якої надає
позичальнику в користування грошові
кошти для ведення статутної діяльності
зі сплатою 14% річних за користування
сумою кредиту на строк з 21.02.2007 р. по
20.02.2009 р.

Термін погашення кредиту - 20.02.2009 р. або
термін, встановлений у відповідності з
п. п. 2.8, 2.9 цього Договору (п. 1.4
Кредитного договору).

В подальшому, у період з 27.02.2007 р. по
30.06.2010 р., між сторонами було укладено
ряд додаткових угод до Кредитного
договору, якими змінювалися розмір
процентів річних за користування
кредитом, ліміт кредитної лінії, а
також продовжувався строк
кредитування.

Судами встановлено, що 30.06.2010 р. між
сторонами укладено Договір № 15 про
внесення змін та доповнень до
Кредитного договору, при укладенні
якого сторони дійшли згоди викласти
п.1.1 Кредитного договору у наступній
редакції:

"1.1. Банк на умовах, передбачених цим
Договором, відкриває позичальнику
відновлювальну відкличну
мультивалютну кредитну лінію, з
можливістю одночасного кредитування в
національній валюті України - гривні та
іноземній валюті - доларах США, з
лімітами в сумі, які на день фактичної
видачі не можуть перевищувати 1 279 520,00
грн. при кредитуванні в національній
валюті - гривні, та 1 232 000,00 доларів США
при кредитуванні в іноземній валюті -
доларах США, в межах яких надає
позичальнику в користування грошові
кошти на поповнення обігових коштів, зі
сплатою 19,5% річних за користування
сумою кредиту, отриманого
позичальником в національній валюті -
гривні, та 15,27% річних за користування
сумою кредиту, отриманого
позичальником в іноземній валюті -
доларах США".

Відповідно до п. п. 2, 3 Договору № 15 від
30.06.2010 р. всі інші умови Кредитного
договору залишаються без змін; даний
договір набирає чинності з дати його
підписання сторонами, є невід'ємною
частиною Кредитного договору та діє до
виконання позичальником в повному
розмірі взятих зобов'язань за
Кредитним договором.

Сторони домовились, що підписання
цього Договору про внесення змін та
доповнень не є новацією умов
Кредитного договору (п. 4 Договору № 15
від 30.06.2010 р.).

Звертаючись з позовом, позивач
зазначав, що Договір № 15 від 30.06.2010 р.
про внесення змін та доповнень до
Кредитного договору було укладено на
вкрай невигідних для нього умовах,
оскільки він знаходився у важкому
фінансовому стані, про який відповідач
був обізнаний, а тому має бути визнаний
недійсним на підставі ст. 233 ЦК
України.

Правочином, згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК
України, є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Договір, згідно з ст. 11 ЦК України, є
однією з підстав виникнення цивільних
прав і обов'язків.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

В той же час, приписами статті 203 ЦК
України визначені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: 1) зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1
- 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 233 ЦК України унормовано, що
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Колегія суддів зазначає, що у вирішенні
спорів про визнання правочинів
недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК
України господарські суди повинні мати
на увазі, що відповідні вимоги можуть
бути задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію
статті 233 ЦК України, є вчинення особою
правочину на вкрай невигідних для себе
умовах (зокрема, реалізації за низьку
оплату майна, що має значну цінність),
під впливом тяжкої для неї обставини
(наприклад, під загрозою банкрутства) і
добровільно, тобто за відсутності
насильства, обману чи помилки, можливо,
навіть з ініціативи самого позивача.
Доведення того, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено або було б вчинено на інших
умовах, покладається на позивача (п. 3.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що для
застосування статті 233 ЦК України
необхідно встановити наявність
зазначених умов у сукупності, а саме
вплив тяжкої обставини і вкрай
невигідні умови. Також необхідно
встановити наявність
причинно-наслідкового зв'язку між
тяжкими обставинами та укладеним
правочином, тобто факт його укладення
саме з метою усунення таких обставин.

Підприємництвом, відповідно до ст. 42 ГК
України, є самостійна, ініціативна,
систематична, на власний ризик
господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Принципи підприємницької діяльності
визначено статтею 44 ГК України. Так,
підприємництво здійснюється на основі:
вільного вибору підприємцем видів
підприємницької діяльності;
самостійного формування підприємцем
програми діяльності, вибору
постачальників і споживачів продукції,
що виробляється, залучення
матеріально-технічних, фінансових та
інших видів ресурсів, використання
яких не обмежено законом, встановлення
цін на продукцію та послуги відповідно
до закону; вільного найму підприємцем
працівників; комерційного розрахунку
та власного комерційного ризику;
вільного розпорядження прибутком, що
залишається у підприємця після сплати
податків, зборів та інших платежів,
передбачених законом; самостійного
здійснення підприємцем
зовнішньоекономічної діяльності,
використання підприємцем належної
йому частки валютної виручки на свій
розсуд.

Разом з тим, статтею 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до приписів
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
правочину становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

З огляду на встановлені судами
обставини, з урахуванням принципу
свободи договору, місцевий та
апеляційний господарські суди дійшли
вірного висновку, що оскаржуваний
господарський Договір № 15 від 30.06.2010 р.
про внесення змін та доповнень до
Кредитного договору було укладено
сторонами на основі їх вільного
волевиявлення.

Враховуючи дане, а також наведені вище
норми чинного законодавства, колегія
суддів погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що позивачем не
доведено, що на момент укладення
оскаржуваного Договору № 15 від 30.06.2010 р.
він перебував у скрутному фінансовому
становищі, яке б полягало у відсутності
коштів для нормального ведення
господарської діяльності, або для
нього існувала загроза банкрутства та
інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно було б
укласти такий правочин, а відтак,
підстави, передбачені ст. 233 ЦК України,
для визнання оскаржуваного договору
недійсним, відсутні.

Також, колегія суддів касаційної
інстанції вважає мотивованою відмову
суду першої інстанції в задоволенні
клопотання позивача про призначення
судової економічної експертизи,
оскільки неприпустимо ставити перед
судовими експертами правові питання,
вирішення яких чинним законодавством
віднесено до компетенції суду. Судова
експертиза призначається лише у разі
дійсної потреби у спеціальних знаннях
для встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування.

Твердження скаржника, викладені в
касаційній скарзі, висновків
господарських судів не спростовують.

Отже, перевіривши у відповідності до ч.
2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення в рішенні місцевого та
постанові апеляційного господарських
судів, колегія суддів дійшла висновку,
що судами в порядку ст. ст. 43, 101, 103 ГПК
України всебічно, повно і об'єктивно
розглянуто всі обставини справи в їх
сукупності, досліджено подані
сторонами в обґрунтування своїх вимог
і заперечень докази, належним чином
проаналізовано права та обов'язки
сторін, враховано положення ст. ст. 32, 33,
34 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "БМБ Бленд"
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 09.04.2014 р. та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014 р. у
справі № 910/1289/14
залишити без змін.

Головуючий суддяО. Євсіков СуддіО.
Кролевець О. Попікова