КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2014 р. Справа№ 910/8461/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Сітайло Л.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Лиценко З.В. -
представник, дов. № 1Д від 05.03.2013;

від відповідача: Личагін С.Є. -
представник, дов. № 27 від 09.01.2014;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства
"Укртрансгаз" в особі філії
"Будівельно-монтажна фірма
"Укргазпромбуд"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 07.07.2014

у справі № 910/8461/14 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Валтекс"

до Публічного акціонерного товариства
"Укртрансгаз"

про стягнення 308 648,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 07.07.2014 у справі № 910/8461/14
позовні вимоги задоволено частково;
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача 218 111,20 грн. основного
боргу, 12 098, 52 грн. інфляційних втрат, 8
438,46 грн. 3% річних, 6 172,96 грн. судового
збору; в частині стягнення основного
боргу у розмірі 70 000,00 грн. провадження
припинено.

Рішення мотивоване тим, що в порушення
умов договору, відповідач оплатив лише
частину поставленого товару у розмірі
176 780,00 грн., внаслідок чого спричинив
виникнення боргу у розмірі 288 111,20 грн.;
07.07.2014 у судовому засіданні представник
позивача повідомив суд про часткову
сплату боргу відповідачем у розмірі 70
000,00 грн., внаслідок чого основний боргу
відповідача перед позивачем зменшився
до 218 111,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення Господарського суду
міста Києва від 07.07.2014 у справі № 910/8461/14
скасувати з підстав неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеності обставин, що
мають значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, невідповідності
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права
та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник зазначає, що реальне
фінансування видатків відповідача на
2012-2013р.р., на які припадає момент
виконання відповідачем зобов'язань, з
незалежних від відповідача причин,
було неповним та недостатнім; оскільки
Законом України "Про здійснення
державних закупівель" прямо
передбачені норми, згідно із якими
обсяги закупівлі товарів можуть бути
зменшені залежно від реального
фінансування видатків, то, таким чином,
зобов'язання відповідача в частині
сплати коштів за поставлені товари
були змінені, внаслідок незалежних від
нього причин, що полягали у
недостатності грошових коштів для
виконання витратної частини
фінансового плану відповідача на
2012-2013р.р., в тому числі і зазначених
грошових зобов'язань.

На думку скаржника, у зв'язку із
відсутністю належного фінансування
відповідача у 2012-2013р.р. та відсутністю
відповідних грошових коштів,
спрямованих на виконання відповідачем
грошових зобов'язань, зобов'язання
відповідача щодо строків оплати
вартості товару змінилось; за своїм
змістом вказане зобов'язання не є
простроченим, що відповідно виключає
можливість застосування санкцій за
начебто їх несвоєчасне виконання
відповідачем.

Скаржник вважає, що судом першої
інстанції не застосовано положення
ст.ст. 526, 629, 712 ЦК України, ст. 193 ГК
України та порушено вказані норми
матеріального права і вказує на
порушення господарським судом першої
інстанції ст.ст. 4-2, 43 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
заперечує проти доводів скарги,
посилаючись, зокрема, на положення ст.
617 ЦК України; те, що твердження про
порушення і неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
не підтверджується доводами,
наведеними у апеляційній скарзі.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
враховуючи доводи відзиву на
апеляційну скаргу, колегія суддів
встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду
міста Києва позовну заяву про
стягнення з відповідача 288 111,20 грн.
основного боргу, 8 438,46 грн. 3% річних, 12
098,52 грн. інфляційних втрат; судового
збору.

На підставі ст. 22 ГПК України позивач
03.06.2014 та 07.07.2014 у зв'язку з частковим
погашенням відповідачем
заборгованості, подав до
Господарського суду міста Києва заяви
про зменшення розміру позовних вимог.

Згідно із заявою про зменшення розміру
позовних вимог від 07.07.2014 № 268/06 позивач
просив стягнути з відповідача 218 111,20
грн. основного боргу, 8 438,46 грн. 3% річних,
12 098,52 грн. інфляційних втрат; судовий
збір.

Як вбачається із матеріалів справи,
17.08.2012 між позивачем та Дочірньою
компанією "Укртрансгаз" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України", в особі заступника директора
Будівельно-монтажної фірми
"Укргазпромбуд", укладено договір № 013.

Як вбачається із довідок з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України № 784340 та № 640302,
03.01.2013 здійснена державна реєстрація
юридичної особи та відокремленого
підрозділу, у зв'язку з реорганізацією,
внаслідок чого філія
"Будівельно-монтажна фірма
"Укргазпромбуд" стала відокремленим
підрозділом Публічного акціонерного
товариства "Укртрансгаз".

Згідно із п. 1.1 договору № 013 продавець
зобов'язується у 2012-2013р.р. поставити
покупцю товари, зазначені в оголошенні
про проведення відкритих торгів, а
покупець - прийняти і оплатити такі
товари.

За видатковими накладними № 190 від
08.02.2013, № 816 від 22.05.2013 позивачем
поставлено покупцю - відповідачу - ПАТ
"Укртрансгаз" БМФ "Укргазпромбуд" на
виконання договору № 013 від 17.08.2012
товари на загальну суму 448 891,20 грн., а
саме: згідно із видатковою накладною №
190 - на суму 165 780,00 грн. та згідно із
видатковою накладною № 816 на суму 283 111,20
грн.

Зазначені товари одержані
представниками відповідача,
уповноваженими довіреностями № 52 від
05.02.2013 та № 199 від 21.05.2013.

Про одержання відповідачем товарів
також свідчать товарно-транспортні
накладні № Р190 та № Р816, копії яких
наявні у матеріалах справи.

Пунктом 4.1 договору № 013 сторони
погодили умову про те, що оплата
вартості товарів здійснюється
структурним підрозділом - управлінням
покупця та/або покупцем протягом 30-ти
календарних днів з дня поставки
структурному підрозділу - управлінню
покупця та/або покупцю партії товарів,
шляхом безготівкового перерахування
коштів на поточний рахунок продавця.

Позивач у вимозі № 119/03 від 24.03.2014 про
виконання грошового зобов'язання
повідомив відповідача про те, що станом
на 24.03.2014 прострочена заборгованість
відповідача перед позивачем складає 288
111,20 грн. та просив у найкоротший строк
виконати свої грошові зобов'язання
перед позивачем.

Отримання відповідачем зазначеної
вимоги підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення за № 06886480 (а.с. 30).

Відповіді на зазначену вимогу
відповідачем не надано.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права", із змінами,
якщо інше не встановлено укладеним
сторонами договором або актом
цивільного законодавства, перебіг
строку виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі-продажу, починається
з моменту прийняття товару або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, і положення
частини другої статті 530 Цивільного
кодексу України, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується (див. постанову
Вищого господарського суду України від
28.02.2012 № 5002-8/481-2011); при цьому підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним обліковим документом у
розумінні Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар; строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 21.04.2011 № 9/252-10).

Факт отримання товару відповідачем і
видаткові накладні, надані позивачем
на підтвердження своїх вимог, є
самостійними підставами для
виникнення обов'язку у відповідача
здійснити розрахунки за отриманий
товар (див. постанову Вищого
господарського суду України від 20.09.2012
№ 12/5026/556/2012) (п. 1 Листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
№ 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань").

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України
передбачено, що до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

За період із 15.03.2013 по 28.05.2014
відповідачем сплачено позивачу за
одержані товари всього грошових коштів
на загальну суму 230 780,00 грн., в тому
числі, платежі здійснювались й після
пред'явлення позову.

Проведення часткової оплати
підтверджена наявними у справі копіями
витягів із особового рахунку позивача,
платіжних доручень.

В матеріалах справи відсутні докази
виконання відповідачем своїх
зобов'язань щодо сплати заборгованості
перед позивачем у розмірі 218 111,20 грн., за
передані позивачем товари за договором
№ 013.

Таким чином, апеляційний господарський
суд, враховуючи часткові сплати
відповідачем заборгованості,
погоджується із висновком
господарського суду першої інстанції,
що вимога позивача про стягнення з
відповідача заборгованості у розмірі
218 111,20 грн., за передані товари згідно із
договором № 013, є такою, що підтверджена
матеріалами справи та відповідає
чинному законодавству.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу;
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Враховуючи те, що матеріалами справи
підтверджується прострочення
відповідачем виконання грошового
зобов'язання, апеляційний
господарський суд, перевіривши
розрахунок позивача, здійснивши
власний розрахунок інфляційних втрат
та 3% річних, погоджується із
господарським судом першої інстанції
та вважає суми інфляційних втрат в
розмірі 12 098,52 грн. та 3% річних у розмірі
8 438,46 грн. правильними та такими, що
підлягають стягненню з відповідача.

Апеляційний господарський суд не
вбачає порушень господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Скаржник в апеляційній скарзі не
вказав на існування обставин, які б
свідчили про прийняття судом першої
інстанції неправильного рішення.

Згідно із ст. 617 ЦК України особа, яка
порушила зобов'язання, звільняється
від відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили; не вважається
випадком, зокрема, недодержання своїх
обов'язків контрагентом боржника,
відсутність на ринку товарів,
потрібних для виконання зобов'язання,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Отже, відсутність у відповідача
необхідних коштів не звільняє його від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

У матеріалах справи відсутні докази
укладення між сторонами угоди про
відстрочення виконання відповідачем
грошового зобов'язання, а статтею 525 ЦК
України встановлено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Оскільки відповідач товари, поставлені
відповідно до договору № 013, фактично
одержав у своє користування, то
відсутні підстави для посилання на
можливість зменшення обсягу закупівлі
товарів, передбачену Законом України
"Про здійснення державних закупівель"
від 01.06.2010 № 2289-VI, який був чинним у
період прострочення зобов'язання.

Нормами ст.ст. 526, 629, 712 ЦК України, ст. 193
ГК України, на які посилається
скаржник, не надано право стороні за
договором на власний розсуд переносити
строки виконання своїх договірних
зобов'язань.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав, встановлених нормами
законодавства та відповідно до
матеріалів справи для задоволення
апеляційної скарги та скасування або
зміни рішення господарського суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста
Києва від 07.07.2014 у справі № 910/8461/14
залишити без змін, апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Укртрансгаз" в особі філії
"Будівельно-монтажна фірма
"Укргазпромбуд" без задоволення.

2. Справу № 910/8461/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.М. Ропій

Судді
В.І. Рябуха

Л.Г. Сітайло