ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2014 р.Справа № 922/986/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання
Васильєва Л.О.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Євромет", м. Бєлгород
до ТОВ "Никевелес", м. Харків 3-я особа-
ОСОБА_2 с. Кушниця, Закарпатської
області про стягнення коштів в сумі
105359,76 грн. за участю сторін:

позивача -Островський С.В.

відповідача - не з*явився

третя особа - не з*явився

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року до суду звернулось
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Євромет" ( далі -
позивач) з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нікевелес" (далі -
відповідач), у якій просить стягнути з
відповідача суму неустойки у розмірі
25780,66 грн., суму завданих збитків у
розмірі 71915,55 грн., проценти за
користування чужими коштами - 7663,55 грн.,
а також відшкодувати за рахунок
відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на порушення відповідачем
умов укладеного між сторонами
Контракту №1302151 про транспортне
експедиційне обслуговування, в
частині несвоєчасної доставки вантажу
на адресу одержувача .

Ухвали адресовані відповідачу ,
повернулися до матеріалів справи з
відміткою поштового відділення " за
закінченням строку зберігання ".

За приписами статті 64 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала про відкриття провадження у
справі надсилається за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином. Як убачається з
матеріалів справи, ухвала про
порушення провадження у справі від
20.03.2014 року, ухвала про відкладення від
31.03.2014 року, ухвала про відкладення від
07.04.2014 року повернулися до матеріалів
справи за закінченням строку
зберігання.

Отже, судом для забезпечення прав
відповідача на участь у розгляді даної
справи вжиті усі необхідні заходи для
належного повідомлення сторін, розгляд
справи відкладався неодноразово, втім
у судові засідання відповідач не
з'являвся, про причини неявки суд не
повідомляв, хоча був обізнаний про
розгляд справи, відтак відповідач мав
можливість на реалізацію
процесуальних прав визначених статтею
22 Господарського процесуального
кодексу України , зокрема подати
докази, письмові пояснення, в яких
навести свої доводи та міркування.

Згідно положень ст.ст. 4-3, 33 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого
позивачеві та відповідачеві для
підготовки до судового засідання та
підготовки витребуваних судом
документів, приймаючи до уваги
принципи змагальності та
диспозитивності господарського
процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК
України, суд вважає, що господарським
судом в межах наданих йому повноважень
сторонам створені усі належні умови
для надання доказів у справі та є
підстави для розгляду справи за
наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, судом встановлено наступне.

14 лютого 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Євромет»,
Російська Федерація, м. Бєлгород,
(позивач) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Никевелес», м.
Харків, (відповідач) був укладений
договір № 1302151 від 14.02.2013р. на
транспортне експедиторське
обслуговування автомобільним
транспортом в міжнародному сполученні,
у відповідності до умов якого позивач
доручає, а відповідач бере на себе
зобов'язання організувати за рахунок
позивача перевезення вантажів
позивача в міжнародному сполученні.

14 лютого 2013 року між позивачем та
відповідачем узгоджене замовлення № 1
про надання послуг з організації
перевезення вантажу по маршруту м.
Парма (Італія) - м. Чирчик (Узбекистан)
транспортним засобом KGR88NX, KGR7P72 у
відповідності до якої сторони погодили
:

маршрут перевезення Парма (Італія) -
Чирчик (Республіка Узбекистан)

дату та місце завантаження - 15.02.2013 року
- Парма (Італія)

найменування вантажу - металопрокат

вагу вантажу - до 22000 кг, 1500х6000 мм

державний номер автомобіля, який
здійснить перевезення КGR 88KGR 7P72

митний перехід Польща - Україна - Медика
- Шегини, Україна - Росія -Должанський -
Новошахтинськ , Казахстан - Узбекистан
-Тажен- Даут-ата

Позивач зазначає, що на підставі
вказаного замовлення транспортний
засіб отримав вантаж відповідно до
товарно-транспортної накладної CMR №
130219 та зобов'язаний був доставити
вантаж до пункту призначення до 01.03.2013р.

У відповідності до умов даного
договору ( п.1.1 договору) позивач
доручає, а відповідач за узгоджену
вартість надає транспортно -
експедиторські послуг, розмір яких
узгоджується в кожному конкретному
випадку , в залежності від характеру
вантажу , маршруту та вартості діючих
тарифів на момент здійснення
перевезення, за рахунок позивача
організовує виконання послуг по
зберіганню, консолідації,
розконсолідації , перерахунку, обробки
та інші види робіт з вантажем за
вимогою позивача, здійснює
перевезення вантажу в зазначене місце
позивачем та видає вантаж особі, яка
зазначена позивачем в накладній
вантажоотримувача . Оплата позивача
включає в себе суму, що являється
оплатою відповідачеві та суму котра в
подальшому перераховується
відповідачем для оплати третій стороні
- перевізникові ( п.1.3 договору).

Позивач вказує, що відповідно до п. 3.10
договору відповідач несе
відповідальність за порушення строків
прибуття автомобіля у пункт
призначення у розмірі 100 Євро за кожен
день такої затримки. В разі
несвоєчасного або неналежного
виконання умов даного договору
(заявки) сторони несуть матеріальну
відповідальність згідно умов діючого
законодавства Російської Федерації. (
п.3.11 договору).

Внаслідок не виконання відповідачем
своїх зобов'язань, позивач звернувся до
суду з відповідним позовом про
стягнення з відповідача 25780,66 грн.
неустойки, 71915,55 грн. збитків, 7663,55 грн.
процентів за користування чужими
коштами та судового збору.

Відповідач відзив на позовну заяву та
витребувані судом документи не надав,
про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.

Ухвалою від 07.04.2014 року господарський
суд залучив у якості третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
ФОП ОСОБА_2 ( а.с.87-88).

Згідно зі ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК
України, позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких ґрунтуються
позовні вимоги з зазначенням доказів.
До обставин, на яких позивач
обґрунтовує свої вимоги, відносять
обставини, які становлять предмет
доказування у справі. Предмет
доказування це сукупність обставин,
які необхідно встановити для
правильного вирішення справи. У
предмет доказування включаються факти
матеріально-правового характеру, що є
підставою вимог позивача та заперечень
відповідача.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

В силу ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Судом встановлено, що транспортний
засіб KGR88NX, KGR7P72, який був узгоджений між
позивачем та відповідачем, не був
поданий відповідачем під завантаження
у м. Парма (Італія), оскільки міжнародна
товарно-транспортна накладна CMR № 130219,
яку позивач долучив до матеріалів
справи, не підтверджує здійснення
завантаження транспортного засобу
KGR88NX, KGR7P72 в м. Парма (Італія). Таким
чином, є невиконання з боку відповідача
умов узгодженого замовлення № 1 від
14.02.2013р. в частині надання
транспортного під завантаження у м.
Парма (Італія).

Дослідивши наявну в матеріалах справи
міжнародну товарно-транспортну
накладну CMR № 130219 від 19.02.2013р., суд
приходить до висновку, що міжнародна
товарно-транспортна накладна
підтверджує прийняття вантажу до
перевезення транспортним засобом AO 9655
АН, АО 3032 ХХ (графа №17) в Przemysl, Польща
(графа №4).

Відповідно до вимог ст. 64 Закону
міжнародні перевезення пасажирів і
вантажів автомобільним транспортом
здійснюються між пунктами
відправлення та призначення, один з
яких, або обидва, розташовані за межами
території України.

Згідно з ч. 2 ст. 64 Закону організація
міжнародних перевезень пасажирів та
вантажів автомобільним транспортом
здійснюється перевізником відповідно
до міжнародних договорів з питань
міжнародних автомобільних перевезень.
Такі правовідносини врегульовані
Конвенцією про договір міжнародного
перевезення вантажів по дорогах.

Згідно з вимогами ст. 4 Конвенції
договір перевезення встановлюється
накладною. Статтею 3 Конвенції
встановлено, що перевізник відповідає
за свої діяння та упущення.

Статтею 10 Цивільного кодексу України
врегульовано, що чинний міжнародний
договір, який регулює цивільні
відносини, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України, є
частиною національного цивільного
законодавства України. Якщо у чинному
міжнародному договорі України,
укладеному у встановленому законом
порядку, містяться інші правила, ніж ті,
що встановлені відповідним актом
цивільного законодавства,
застосовуються правила відповідного
міжнародного договору України.

У відповідності до п.1 ст.1 Конвенції про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів ця Конвенція
застосовується до будь-якого договору
автомобільного перевезення вантажів
транспортними засобами за винагороду,
коли зазначені в договорі місце
прийняття вантажу для перевезення і
місце, передбачене для доставки,
знаходяться у двох різних країнах, з
яких принаймні одна є договірною
країною, незважаючи на місце
проживання і громадянство сторін.

У міжнародних товарно-транспортних
накладних у графі 22 повинні міститися
відомості про прибуття під
навантаження та вибуття з-під
навантаження з зазначенням години та
хвилин за підписом та печаткою
відправника та у графі 24 повинні
міститися відомості про прибуття
вантажу під розвантаження та вибуття з
зазначенням дати, години та хвилин за
підписом та печаткою одержувача
вантажу, однак жодна з наданих
позивачем міжнародних
товарно-транспортних накладних не
оформлена належним чином та не містить
зазначених відомостей в повному
обсязі. Отже, надана накладна не може
бути свідченням порушення
відповідачем умов договору та
відповідних норм Статуту.

Частиною 2 статті 307 Господарського
кодексу України передбачено, що
укладання договору перевезення
вантажу підтверджується складанням
перевізного документа (транспортної
накладної, коносамента, тощо)
відповідно до вимог законодавства.

Статтею 9 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» встановлено, що
перевезення вантажів супроводжується
товарно-транспортними документами,
складеними мовою міжнародного
спілкування залежно від обраного виду
транспорту або державною мовою, якщо
вантажі перевозяться в України. Таким
документом відповідно до названою
статті може бути міжнародна
автомобільна накладна (CMR). Факт надання
послуги експедитора при перевезенні
підтверджується єдиним транспортним
документом або комплектом документів
(залізничних, автомобільних,
авіаційних накладних, коносаментів
тощо), які відображають шлях прямування
вантажу від пункту його відправлення
до пункту його призначення.

Матеріалами справи підтверджується, що
вантаж був прийнятий до перевезення
транспортним засобом AO 9655 АН, АО 3032 ХХ в
Przemysl, Польща не на виконання умов
узгодженого між позивачем та
відповідачем замовлення № 1 від 14.02.2013р.

Твердження позивача про наявність в
діях позивача порушень умов
узгодженого замовлення № 1 від 14.02.2013р в
частині порушення строку доставки
вантажу транспортним засобом KGR88NX, KGR7P72
є необґрунтованими та не
підтвердженими належними доказами,
оскільки позивач не підтвердив
виконання перевезення узгодженим
транспортним засобом KGR88NX, KGR7P72 по
маршруту м. Парма (Італія) - м. Чирчик
(Узбекистан).

Таким чином, позивач не довів факту
того, що відповідач зобов'язаний нести
відповідальність за прострочення
доставки вантажу саме за замовленням №
1 від 14.02.2013р., у зв'язку з чим відсутні
правові підстави для задоволення
позову.

Твердження позивача, що відповідач
визнав факт надання ним послуг за
міжнародною товарно-транспортною CMR №
130219 своїм листом від 11.11.2013р. , не може
бути взято уваги судом, оскільки
позивач на виконання вимоги ухвали
суду від 1905.2014 року не надав оригінал
зазначеного листа для огляду суду.

Суд звертає увагу, що своєю претензією
від 18.03.2013р. ВАТ «Завод Узбекхіммаш»
зверталося до позивача з вимогою
компенсувати збитки, у зв'язку з тим, що
вантаж був доставлений транспортним
засобом 14.03.2013р. Проте позивачем в
позовній заяві та наданих поясненнях
зазначено, що вантаж було доставлено
20.03.2014р. Тобто, ВАТ «Завод Узбекхіммаш»
своєю претензією від 18.03.2013р. заявлено
вимогу ще до закінчення перевезення.

З метою з'ясування фактичних обставин
справи та дату доставки вантажу за
міжнародною товарно-транспортною
накладною CMR № 130219, суд своєю ухвалою
витребував від позивача оригінал
міжнародної товарно-транспортної
накладної CMR № 130219. Позивач на
виконання вимоги ухвали суду від 28.05.2104
року не надав оригінал зазначеної
міжнародної товарно-транспортної
накладної для огляду суду.

Враховуючи викладені обставини, суд
дійшов висновку про те, що заявлена
позивачем вимога про стягнення з
відповідача 25780,66 грн. неустойки, 71915,55
грн. збитків, 7663,55 грн. процентів за
користування чужими коштами та
судового збору є такою, що не
підтверджена належними доказами, тому
у задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином судові витрати у даній справі
покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.1,2,33,44,75,82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

Повне рішення складено 03.04.2014 р.

Суддя Л.С. Лаврова