КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2014 р. Справа№ 910/1073/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Баранця О.М.

Сітайло Л.Г.

Від позивача (за первісним позовом) - не
з'явився;

Від відповідача (за первісним позовом)
- Морміль М.П. ( довір. №35/20/21

від 21.02.14);

Від третьої особи 1 - не з'явився;

Від третьої особи 2 - не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Міністерства внутрішніх справ України

на рішення Господарського суду міста
Києва від 02.06.2014р.

у справі № 910/1073/14 (головуючий суддя
Трофименко Т.Ю., судді Ващенко Т.М.,
Смирнова Ю.М.)

За позовом Управління Державної служби
охорони при Головному управлінні МВС
України в м. Києві

До Міністерства внутрішніх справ
України

про визнання недійсним договору №
265-Доб/2013/К від 25.12.2013

За зустрічним позовом Міністерства
внутрішніх справ України

до Управління Державної служби охорони
при Головному управлінні МВС України в
м. Києві

Треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача

Фонд державного майна України

Комунальне підприємство "Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації прав власності на об'єкти
нерухомого майна"

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського міста Києва
від 02.06.2014р в задоволенні первісного
позову Управління Державної служби
охорони при Головному управлінні МВС
України в м. Києві відмовлено повністю.
В задоволенні зустрічного позову
Міністерства внутрішніх справ України
відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду
ґрунтується на тому, що правові
підстави для визнання недійсним
договору про централізовану охорону
майна на об'єкті №265-Доб/2013/Кр від
25.12.2013р. відсутні.

Місцевий господарський суд зазначає й
про те, що відповідач за зустрічним
позовом не вчинив дій, що свідчили б про
оспорювання чи невизнання ним права
державної власності на об'єкт
нерухомості, що знаходиться: м. Київ,
вул. Богомольця, 10.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду відповідач (за первісним позовом)
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить Київський апеляційний
господарський суд скасувати рішення
міста Києва від 02.06.2014р. та прийняти
нове, яким позовні вимоги Міністерства
внутрішніх справ України за зустрічною
позовною заявою про визнання права
власності на об'єкт нерухомого майна
задовольнити повністю, визнати право
власності Держави Україна в особі
Міністерства внутрішніх справ України
на об'єкт нерухомого майна, що
розташований за адресою: вулиця
Академіка Богомольця, 10 у Печерському
районі міста Києва, а саме нежитлову
будівлю загальною площею 8979,0 м .кв.

В апеляційній скарзі відповідач (за
первісним позовом) зазначає про те, що
висновок місцевого господарського
суду та встановлена судом обставина
щодо не вчинення УДСО при ГУМВС України
в м. Києві дій, що свідчили б про
оспорювання чи невизнання ним права
державної власності на об'єкт
нерухомості не відповідають фактичним
обставинам справи, оскільки
звертаючись з первинним позовом
позивач не визнав право державної
власності на майно, яке згідно договору
від 25.12.2013р. №265-Доб/2013/К передається під
охорону та оспорює наявності у МВС
України, як органу управління
державним майном, відповідної
цивільної дієздатності на укладення
таких правочинів шляхом висловлення у
зазначеному позові сумніву щодо
наявності таких прав у Держави Україна
та МВС України.

Скаржник зазначає й про те, що у разі
коли під сумнів ставиться цивільна
дієздатність (правомочність) суб'єкта
управління державним майном на
розпорядження таким майном, у тому
числі і укладання договорів на його
охорону, фактично не визнається
(ставиться під сумнів) право державної
власності на такі об'єкти нерухомого
майна.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 23.07.2014р.
розгляд апеляційної скарги призначено
на 12.08.2014р.

В судове засідання апеляційного
господарського суду 12.08.2014р. не
з'явились представники третіх осіб.

Враховуючи те, що про час та місце
розгляду справи треті особи
повідомлені належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення (ухвали від
23.07.2014р.) судова колегія ухвалила
розгляд апеляційної скарги у
відсутності представників третіх осіб.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представників сторін судова
колегія встановила.

Між Управлінням Державної служби
охорони при Головному управлінні МВС
України в м. Києві (виконавець) та
Міністерством внутрішніх справ
України (замовник) 25.12.2013р. укладено
договір на централізовану охорону
майна на об'єкті № 265-Доб/2013/Кр.,
предметом якого є те, що за цим
договором замовник (Міністерство)
доручає, а виконавець (ДСО при ГУ МВС
України в м.Києві) зобов'язується
здійснювати охорону майна замовника на
об'єкті, що знаходиться за адресою: м.
Київ, вул. Богомольця, 10, а саме:
десятиповерхова адміністративно -
управлінська будівля №1 (за технічним
паспортом під літерою "М"). За цим
договором виконавець не приймає майно
замовника на зберігання і не вступає у
володіння ним.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

У відповідності до ст.204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Отже, заявляючи позов про визнання
недійсним договору, позивач має
довести наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи відповідача (за первісним
позовом) про те, що звертаючись з
первинним позовом позивач не визнав
право державної власності на майно, яке
згідно договору від 25.12.2013р. №265-Доб/2013/К
передається під охорону та оспорює
наявності у МВС України, як органу
управління державним майном,
відповідної цивільної дієздатності на
укладення таких правочинів шляхом
висловлення у зазначеному позові
сумніву щодо наявності таких прав у
Держави Україна та МВС України до уваги
судовою колегією не приймаються з
огляду на таке.

Позивач за первісним позовом не надав
до суду доказів, які б підтверджували
той факт, що договір суперечить нормам
Цивільного кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
не довів відсутність необхідного
обсягу цивільної дієздатності
будь-якої з осіб, яка вчинила спірний
правочин; відсутність вільного
волевиявлення та невідповідність його
внутрішній волі учасника спірного
правочину; не спрямованість будь-якої
зі сторін на реальне настання правових
наслідків, обумовлених спірним
правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання недійсним договору на
централізовану охорону майна на
об'єкті № 265-Доб/2013/Кр від 25.12.2013
відсутні.

Щодо зустрічного позову про визнання
права власності держави Україна в
особі Міністерства внутрішніх справ
України на об'єкт нерухомого майна , що
розташований за адресою: вулиця
Академіка Богомольця, 10, у Печерському
районі міста Києва, а саме нежитлову
будівлю загальною площею 8979,0 м.кв.
судова колегія зазначає про наступне.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
встановлено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

З пункту 2.1 договору 265-Доб/2013/Кр. від
25.12.13р., вбачається, зокрема, що за цим
договором УДСО при ГУ МВС України в м.
Києві , як виконавець за договором, не
приймає майно замовника на зберігання
і не вступає у володіння ним.

Статтею 204 зазначає про презумпцію
правомірності правочину, а саме,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Позивачем за зустрічним позовом не
доведено, що Управління Державної
служби охорони при Головному
управлінні МВС України в м. Києві
вчинило дії, що свідчили б про
оспорювання чи невизнання ним права
державної власності на об'єкт
нерухомості, що знаходиться: м. Київ,
вул. Богомольця, 10, Київ, а саме:
десятиповерхова адміністративно -
управлінська будівля №1 (за технічним
паспортом під літерою "М").

За відсутності доказів оспорювання чи
невизнання відповідачем права
власності на спірне майно відсутні й
підстави для визнання права власності
на це майно на підставі статті 392
Цивільного кодексу України, оскільки
право позивача не порушено.

Слід зазначити про те, що одним із
способів захисту, передбаченим ст. 16
Цивільного кодексу України є визнання
права. Метою подання позову про
визнання права є усунення
невизначеності у суб'єктивному праві,
належному особі, а також створення
сприятливих умов для здійснення
суб'єктивного права особою. Такі позови
можуть подаватися щодо визнання права
власності чи інших речових прав на
певне майно (ст. 392 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на с які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем як за первісним так і за
зустрічним позовом не доведено тих
обставин, на підставі яких вони
звернулись до суду з позовними
вимогами, а тому місцевий
господарський суд обгрунтовано
відмовив у задоволенні первісного та
зустрічного позову.

Щодо посилання скаржника на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права, то відповідно до
частини 2 статті 104 Господарського
процесуального кодексу порушення або
неправильне застосування норм
процесуального права може бути
підставою для скасування або зміни
рішення лише за умови, якщо це
порушення призвело до прийняття
неправильного рішення, а частина 2
статті 101 Господарського
процесуального кодексу покладає на
апеляційний господарський суд
обов'язок перевірити законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Враховуючи викладене, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення
Господарського суду міста Києва не
підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Міністерства
внутрішніх справ України залишити без
задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста
Києва від 02.06.2014р. у справі №910/1073/14
залишити без змін.

3.Повернути до Господарського суду
міста Києва матеріали справи №910/1073/14.

Постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Повний текст постанови складено та
підписано 18.08.2014р.

Головуючий суддя
С.А. Пашкіна

Судді
О.М. Баранець

Л.Г. Сітайло