ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2014 р.
Справа № 922/1680/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М. ,
суддя Плужник О.В.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників:

позивача - Омельницької Т.В., дов. № 136
від 03.06.2014 р.

відповідача - Очиченко О.Г., дов. № 14 від
10.02.2014 р.

розглянувши апеляційну скаргу у
відкритому судовому засіданні
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу
ПАТ "Шляхове ремонтно-будівельне
управління № 33", м. Харків (вх. №1867 Х/3) на
рішення господарського суду
Харківської області від 19.05.14 у справі
№ 922/1680/14

за позовом ПАТ "Шляхове
ремонтно-будівельне управління № 33", м.
Харків

до ТОВ "Атаман Авто", м. Харків

про стягнення 188 000,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Публічне АТ "Шляхове
ремонтно-будівельне управління № 33"
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовом про
стягнення з відповідача - ТОВ "АТАМАН
АВТО" безпідставно отриманих грошових
коштів в розмірі 188 000,00 грн.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 19.05.2014 року у
справі № 922/1680/14 (суддя Шарко Л.В.) в
задоволенні позову відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням
господарського суду першої інстанції
не погодився звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

При цьому позивач зазначає, що
платіжними дорученнями № 369 від
22.05.2012р., № 103 від 10.06.2013р. та № 51 від
10.01.2014р. ним помилково було
перераховано відповідачу грошові
кошти з призначенням платежу - оплата
за транспортні послуги за договором №
б/н від 04.05.2012р., проте зазначеного
договору між сторонами не укладалося,
отже, на думку позивача, грошові кошти
позивачем перераховані на користь
відповідача помилково та за
відсутності належних правових підстав.
Скаржник вказує на те, що з вини
платника кошти на розрахунковий
рахунок можуть надійти в результаті
помилки при зазначенні, зокрема,
підстави платежу, коли вказується
неналежний договір, рахунок, або
накладна, тому вважає, що в даному
випадку вся сума платежу є помилково
перерахованою. Свої вимоги позивач
обґрунтовує посиланням на п. 1.4, п. 2.35
Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженій постановою
Правління НБУ від 21.01.2004 р. № 22, ст. 1212
Цивільного кодексу України.

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу з наведеними відповідачем
доводами не погоджується, просить
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, оскаржуване рішення - без
змін. В обґрунтування своїх заперечень
відповідач посилається на те, що ним
правомірно зараховано грошові кошти в
розмірі 188 000,00 грн. як оплату за надані
послуги згідно договору на надання
транспортних послуг № 75 від 04.05.2012р.,
адже на час їх отримання у відповідача
була правова підстава їх зарахування:
договір №75 від 04.05.2012р. Крім того,
відповідач зазначає про те, що діючим
законодавством не передбачено, що
невірне зазначення підстави платежу
тягне обов'язок отримувача повернути
отримані кошти, якщо правова підстава
для зарахування таких коштів існує.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 24.07.2014 р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 07.08.2014 р.

В судовому засіданні 07.08.2014 р. сторони
підтвердили свої позиції, викладені в
апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, їх юридичну оцінку
в межах вимог, передбачених ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, заслухавши пояснення
уповноважених представників сторін,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при винесенні оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку про залишення апеляційної
скарги без задоволення, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи, Публічне
акціонерне товариство "Шляхове
ремонтно - будівельне управління №33"
(позивач) здійснило перерахування
грошових коштів на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю "АТАМАН
АВТО" (відповідач) в загальній сумі
188000,00 грн., в тому числі: 43000,00 грн.
платіжним дорученням № 369 від 22.05.2012р.;
100000,00 грн. платіжним дорученням № 103 від
10.06.2013р.; 45000,00 грн. платіжним дорученням
№ 51 від 10.01.2014р. Зазначені грошові кошти
були перераховані з призначенням
платежу - оплата за транспортні послуги
згідно із договором б/н від 04.05.2012р.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилався на те, що будь - якого
договору б/н від 04.05.2012р. між ним та
відповідачем не укладалось та не діяло.
Отже, позивач стверджує, що грошові
кошти позивачем перераховані на
користь відповідача помилково та за
відсутності належних правових підстав.

Заперечуючи проти позовних вимог
відповідач зазначив про те, що ТОВ
"АТАМАН АВТО" правомірно зарахувало
грошові кошти в розмірі 188000,00 грн. як
оплату за надані послуги згідно
договору на надання транспортних
послуг № 75 від 04.05.2012р., адже на час їх
отримання у відповідача була правова
підстава їх зарахування: договір №75
від 04.05.2012р., підписані сторонами акти
здачі-прийняття робіт та
товарно-транспортні накладні. У
платіжних дорученнях на переказ
грошових коштів № 369 від 22.05.2012р., № 103
від 10.06.2013р. та № 51 від 10.01.2014р. правильно
були зазначені платник, отримувач,
предмет та дата договору. також,
відповідач вважає, що допущена помилка
стосовно номеру договору є незначною,
адже вона не заважає визначенню
підстави, за якої було здійснено
платіж.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що грошові кошти в сумі 188000,00 грн.,
які перераховані позивачем за
платіжними дорученнями платіжним
дорученням № 369 від 22.05.2012р.; № 103 від
10.06.2013р.; № 51 від 10.01.2014р., не можна
вважати безпідставно перерахованими,
оскільки між сторонами на той час
існував укладений договір № 75 від
04.05.2012 р., отже такі кошти правомірно
були віднесені відповідачем, як оплата
за цим договором, не зважаючи на те, що в
платіжних дорученнях вказано, що такі
кошти перераховані за договором на
транспортні послуги без номера. Таким
чином, встановивши наявність підстав
для набуття відповідачем грошових
коштів в розмірі 188000,00 грн., виходячи з
положень ст. 1212 Цивільного кодексу
України, а також п. 1.4 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженій
постановою Правління НБУ від 21.01.2004 р. №
22, суд першої інстанції дійшов висновку
про необґрунтованість позовних вимог
та визнав їх такими, що задоволенню не
підлягають.

З даними висновками повністю
погоджується колегія суддів, оскільки
вони відповідають обставинам справи,
ґрунтуються на доказах, яким суд першої
інстанції надав належну правову оцінку
та правомірно застосував норми
матеріального права.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить із
наступного.

Предметом даного господарського спору
є матеріально-правова вимога позивача
про стягнення з відповідача
безпідставно отриманих грошових
коштів в розмірі 188000,00 грн. Свої вимоги
позивач обґрунтовує тим, що платіжними
дорученнями № 369 від 22.05.2012р., № 103 від
10.06.2013р. та № 51 від 10.01.2014р. ним помилково
було перераховано відповідачу грошові
кошти з призначенням платежу - оплата
за транспортні послуги за договором №
б/н від 04.05.2012р., проте зазначеного
договору між сторонами не укладалося,
отже, на думку позивача, грошові кошти
позивачем перераховані на користь
відповідача помилково та за
відсутності належних правових підстав.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України,
на яку посилається позивач
обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
містить загальні положення про
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави, зокрема: особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Необхідно зазначити, що зобов'язання із
набуття або збереження майна без
достатньої правової підстави має місце
за наявності таких умов: По-перше, є
набуття або збереження майна. Це
означає, що особа набуває нові
цінності, збільшує кількість та
вартість належного їй майна або
зберігає майно, яке неминуче мало б
вибути із її володіння. Наприклад,
продавець надав покупцеві здачу в
більшому розмірі, ніж потрібно, або
передав неоплачений товар. По-друге,
мало місце набуття або збереження
майна за рахунок іншої особи. Тобто
збільшення або збереження майна у
особи є наслідком втрати або
недоотримання цього майна іншою
особою. По-третє, обов'язково має бути
відсутність правової підстави для
набуття або збереження майна за
рахунок іншої особи. Тобто мала місце
помилка, обман, випадковість або інші
підстави набуття або збереження майна,
які не можна віднести до підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків (ст.11 ЦК України).

Отже, для виникнення зобов'язання,
передбаченого ст. 1212 Цивільного
кодексу України важливим є сам факт
безпідставного набуття або збереження,
а не конкретна підстава, за якою це
відбулося. Для визначення зобов'язання
таким, що виникло внаслідок набуття,
збереження майна без достатньої
підстави, вирішальне значення має не
характер поведінки набувача
(правомірна чи неправомірна) і не
юридичні факти, на підставі яких
виникає це зобов'язання (правочини,
події або вчинки), а відсутність
передбачених законом або правочином
підстав для набуття або збереження
майна.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України). За приписами частини 2 цієї
статті підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема є
договір та інші правочини та юридичні
факти. Підставою виникнення цивільних
прав та обов'язків є дії осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також дії, що не
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.05.2012р. між позивачем та відповідачем
було укладено договір № 75 на надання
транспортних послуг, за умовами якого
позивач (замовник) доручає, а
відповідач (виконавець) приймає на себе
зобов'язання надати транспортні
послуги по перевезенню матеріалів
замовника автомобілями згідно додатку
№ 1 до даного договору (п.1.1.). Пунктом 2
укладеного договору передбачено, що
розрахунок за надані послуги
проводиться на підставі
товарно-транспортних накладних та акту
наданих послуг.

Строк дії договору - до 31.12.2012 р.

Окрім того, в матеріалах справи
містяться акти здачі-прийняття робіт
(надання послуг) № ОУ-0000009 від 31.05.2012р. та
№ ОУ-0000014 від 27.06.2012р., підписані та
скріплені печатками сторін, що
свідчить про виконання сторонами цього
договору.

Слід зазначити, що відповідачем факт
укладання та виконання вказаного
договору жодним чином не
спростовується, будь-яких інших
цивільно-правових відносин між
сторонами не існувало, що також не
спростовано відповідачем.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Проте, позивачем не надано до суду
доказів на підтвердження відсутності у
нього заборгованості за договором № 75
від 04.05.2012 р. за надані відповідачем
послуги.

Дослідженням матеріалів справи
встановлено, що у платіжних дорученнях
на переказ грошових коштів № 369 від
22.05.2011 р., № 103 від 10.06.2013 р., № 51 від 10.01.2014
р. позивачем вказано точні банківські
реквізити відповідача, предмет (оплата
за транспортні послуги) та дата
договору (04.05.2012 р.).

Посилання позивача на те, що номер
договору не співпадає з номером,
вказаним в призначенні платежу в
спірних платіжних дорученнях, і даний
факт є підставою вважати те, що ці кошти
є помилково перерахованими
відповідачу - не є достатньо
підтвердженим та обґрунтованим,
оскільки інших договірних відносин
між сторонами взагалі не існувало, що
підтверджується довідкою позивача за
підписом директора та головного
бухгалтера, яка міститься в матеріалах
справи.

Посилання позивача на відсутність
належних правових підстав для набуття
відповідачем грошових коштів не
відповідають обставинам справи та
суперечать наявним в ній доказам, а
неправильно вказаний номер договору не
означає, що правова підстава відпала
або взагалі не існувала.

Діючим законодавством не передбачено,
що невірне зазначення підстав платежу
(в даному випадку відсутність номеру
договору) тягне обов'язок отримувача
повернути отримані кошти, якщо правова
підстава для зарахування таких коштів
існує.

Матеріалами справи підтверджено, що, на
час здійснення позивачем платежів за
вказаними платіжними дорученнями, між
сторонами існували договірні
правовідносини за договором № 75 на
надання транспортних послуг від 04.05.2012
р., що свідчить про наявність правових
підстав для зарахування грошових
коштів.

Тим більше, що п. 3.8 Інструкції № 22 про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженій
постановою правління НБУ від 21.01.2014 р.,
на яку посилається скаржник,
передбачено, що за дані, які зазначені в
реквізиті платіжного доручення
«призначення платежу», відповідає
платник.

Разом з цим, позивач не надав до суду
доказів звернення до відповідача з
повідомленням про помилки в
розрахунках.

Згідно п. 2.29 Інструкції № 22 платник має
право в будь-який час до списання
платежу з рахунку відкликати з банку,
що його обслуговує, платіжні доручення
в порядку, визначеному внутрішніми
правилами цього банку.

Однак, позивач не відкликав платіжні
доручення про зміну призначення
платежу за цими дорученнями
установленому законом порядку.

Таким чином, посилання позивача на
безпідставне набуття відповідачем
грошових коштів в загальній сумі 188000,00
грн., в тому числі: 43000,00 грн. платіжним
дорученням № 369 від 22.05.2012 р.; 100000,00 грн.
платіжним дорученням № 103 від 10.06.2013 р.;
45000,00 грн. платіжним дорученням № 51 від
10.01.2014р. - є спростованими відповідачем
та доданими до справи документами.

Відповідно до п.п. 1.23., 1.24. ст. 1 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" під
помилковим переказом розуміється рух
певної суми коштів, внаслідок якого з
вини банку або іншого суб'єкта переказу
відбувається її списання з рахунку
неналежного платника та/або
зарахування на рахунок неналежного
отримувача чи видача йому цієї суми у
готівковій формі. Неналежний отримувач
- особа, якій без законних підстав
зарахована сума переказу на її рахунок
або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до п.1.4 глави 1 Інструкції
про безготівкові розрахунки в Україні
в національній валюті (затв.
Постановою Правління Національного
банку України
21.01.2004 N 22 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29 березня
2004 р. за N 377/8976),
помилкове списання/зарахування коштів
- списання/зарахування коштів,
унаслідок якого з вини банку або
клієнта відбувається їх списання з
рахунку неналежного платника та/або
зарахування на рахунок неналежного
отримувача. Неналежний отримувач -
особа, якій без законних підстав
зарахована сума переказу на її рахунок
або видана їй у готівковій формі;
неналежний платник - особа, з рахунку
якої помилково або неправомірно
переказана сума коштів.

Таким чином, враховуючи наявність між
сторонами у справі цивільно-правових
відносин за договором № 75 від 04.05.2012 р.
на надання транспортних послуг, а також
зважаючи на те, що грошові кошти в
розмірі 188000,00 грн. були перераховані
позивачем за платіжними дорученнями з
призначенням платежу «за транспортні
послуги згідно договору від 04.05.2012 р.»
на банківські реквізити відповідача,
який в розумінні Закону України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні" є належним отримувачем
зазначених коштів, колегія суддів
приходить до висновку, що у відповідача
були наявні підстави для набуття
грошових коштів, перерахованих
позивачем в якості оплати за
транспортні послуги, які надавались
відповідачем за договором № 75 від
04.05.2012 р., а відтак, підстави для
застосування ст. 1212 ЦК України
відсутні.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Отже, позивач ні під час вирішення
спору у господарському суді
Харківської області, ні під час
розгляду його апеляційної скарги не
надав жодного матеріального доказу
обґрунтованості та правомірності
заявлених вимог. Наведені ним в
апеляційній скарзі доводи про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права нічим не
обґрунтовані та не узгоджуються з
наявними у справі матеріалами, його
позиція не підтверджена належними та
допустимими доказами. Тому вимоги
позивача, що зазначені в апеляційній
скарзі, не підлягають задоволенню, а
наведені на їх підтвердження доводи не
можуть бути прийнятими до уваги
колегією суддів в якості підстав для
скасування прийнятого у даній справі
рішення господарського суду
Харківської області від 19.05.14 у справі
№ 922/1680/14

На підставі викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 99, 101, пунктом 1 статті
103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "Шляхове
ремонтно-будівельне управління № 33", м.
Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 19.05.14 у справі
№ 922/1680/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 11 серпня 2014 року

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Білецька А.М.

Суддя
Плужник О.В.