ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2014 р.Справа № 922/2295/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Спільного
українсько-естонського підприємства у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю " ОПТІМА-ФАРМ, ЛТД",
м.Київ до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Навчально-виробниче
підприємство" "Корд", м.Харків про
стягнення 6174,80 гривень за участю
представників:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2014 року позивач, спільне
українсько-естонське підприємство у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю "ОПТІМА-ФАРМ, ЛТД",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про стягнення з товариства з обмеженою
відповідальністю "Навчально-виробниче
підприємство "Корд" (відповідача) 5145,67
гривень боргу та 1029,13 гривень 20% річних.
Заявлену вимогу обґрунтував
неналежним виконанням відповідачем
умов договору поставки №25806,
укладеного між сторонами 10 лютого 2012
року. Крім того, позивач просив суд
стягнути з відповідача 1827,00 гривень
судового збору.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 12 червня 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 22 липня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 22 липня 2014 року
було відкладено розгляд справи на 07
серпня 2014 року.

07 серпня 2014 року представник позивача
надав через канцелярію суду
супровідним листом (вх.№27383) додаткові
документи на підтвердження заявлених
позовних вимог, та клопотання про
розгляд справи без участі представника
позивача.

Крім того, 07 серпня 2014 року представник
позивача надав через канцелярію суду
заяву (вх.№27382) про зменшення розміру
позовних вимог, в якій зазначив про
часткове погашення відповідачем суми
основної заборгованості в розмірі 647,97
гривень, що підтверджується платіжним
дорученням №8103 від , у зв'язку з
чим, просив суд стягнути з останнього
4497,70 гривень боргу та 1029,13 гривень 20%
річних.

Судом було досліджено всі надані
документи та долучено до матеріалів
справи.

Сторони у відкрите судове засідання 07
серпня 2014 року своїх представників не
направили. Про час та місце проведення
судового засідання були повідомлені
належним чином.

Вищий господарський суд України у п.4
Інформаційного листа № 01-8/1228 від 02
червня 2006 року "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" зазначив про те, що до
повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "у зв'язку з
закінченням терміну зберігання",
"адресат вибув", "адресат відсутній" і
тому подібне, з урахуванням конкретних
обставин справи можуть вважатися
належними доказами виконання
господарським судом обов'язку щодо
повідомлення учасників судового
процесу про вчинення відповідним судом
певних процесуальних дій.

Відповідно до п.3.6 Роз'яснення президії
Вищого арбітражного суду України
№02-5/289 від 18 вересня 1997 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України", особи, які беруть участь у
справі, вважаються повідомленими про
час і місце її розгляду судом, якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі надіслано за поштовою адресою,
зазначеною у позовній заяві.

Беручи до уваги, що відповідно до ст.33
Господарського процесуального кодексу
України обов'язок доказування і
подання доказів покладено на сторони, а
також те, що ухвали господарського суду
Харківської області були надіслані
відповідачу за адресою, зазначеною у
витягу з ЄДР, суд вважає за можливе, в
порядку ст.75 Господарського
процесуального кодексу України
розглядати справу за наявними в ній
матеріалами, без участі представника
відповідача.

Крім того, враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами, без участі представника
позивача.

Відповідно до ч.4 ст.22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення
по справі збільшити розмір позовних
вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.

Суд, розглянувши заяву позивача про
зменшення розміру позовних вимог,
перевіривши повноваження представника
позивача на підписання даної заяви,
встановивши, що відповідні дії
позивача не порушують права і
охоронювані законом інтереси сторін,
дійшов висновку про її прийняття до
розгляду, та продовжує розгляд справи з
урахуванням відповідної заяви.

Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини,
на яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення проти них, всебічно та
повно дослідивши матеріали справи та
надані позивачем докази, встановив
наступне.

10 лютого 2012 року між спільним
українсько-естонським підприємством у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю "ОПТІМА-ФАРМ, ЛТД"
(позивачем) та товариством з обмеженою
відповідальністю "Навчально-виробниче
підприємство "Корд" (відповідачем) було
укладено договір поставки №25806. Даний
договір було підписано повноважними
представниками з обох сторін та
скріплено печатками.

Відповідно до умов договору,
постачальник (позивач) зобов'язався
передати у власність покупцеві
(відповідачу) товар, а покупець, в свою
чергу, зобов'язався прийняти
відповідний товар та оплатити його.

Загальна кількість та асортимент
товару, що поставляється за договором,
складається з кількості та асортименту
товару, погоджених сторонами та
вказаних у підписаних видаткових
накладних (п.2.2 договору).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач поставив на адресу відповідача
товар на суму 5419,84 гривень, що
підтверджується відповідними
видатковими накладними (а.с.16-27).
Вказані накладні було підписано з обох
сторін та скріплено печатками
підприємств. Крім того, факт поставки
товару підтверджується додатковими
первинними документами, а саме,
наявними у матеріалах справи
податковими накладними.

У відповідності із п.6.2 договору, при
здійсненні покупцем оплати товару з
відстроченням платежу строк, протягом
якого покупець зобов'язаний здійснити
оплату товару на користь
постачальника, вказується
постачальником у видатковій накладній
на товар, який поставляється. При цьому
перебіг такого строку починається від
дати поставки товару покупцю, що
вказана у видатковій накладній.

Як вбачається із наявних у матеріалах
справи видаткових накладних, в кожній
із них зазначена відстрочка платежу
(від дати поставки товару) 14 днів. Цей
строк на час розгляду справи сплив.

Отже, суд, проаналізувавши обставини,
вказані у позовній заяві, дійшов
висновку про те, що позивач виконав
свої зобов'язання за спірним договором
належним чином та у повному обсязі.
Проте, відповідач, в свою чергу, на
момент винесення рішення по даній
справі, зобов'язання за спірним
договором не виконав повністю, за
отриманий товар розрахувався частково,
у зв'язку з чим, у нього утворилась
заборгованість перед позивачем у
розмірі 4497,70 гривень, яка до цього часу
залишається непогашеною.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про повне
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином,
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на
момент прийняття рішення по справі, у
матеріалах справи відсутні докази
повного погашення відповідачем
заборгованості в добровільному
порядку, суд вважає заявлену вимогу
позивача щодо стягнення з відповідача
суми основної заборгованості у розмірі
4497,70 гривень нормативно та
документально обґрунтованою, та такою,
що підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 1029,13 гривень 20%
річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Пунктом 10.4 договору сторони
передбачили, що за умови прострочення
покупцем строків оплати за товар за цим
договором, він повинен сплатити
постачальнику суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення та проценти за
користування чужими грошовими коштами
у розмірі 20% від простроченої суми
оплати.

Суд, перевіривши розрахунок позивача,
перевіривши період нарахування
останнім вказаної суми 20% річних,
дійшов висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірний, та такий, що
відповідає нормам чинного
законодавства України, а тому підлягає
стягненню з відповідача у повному
обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, встановивши сторону, з вини
якої справу було доведено до суду, суд
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.530,
599, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України,
ст.ст.179, 193 Господарського кодексу
України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Навчально-виробниче
підприємство "Корд" (61024, м.Харків,
вул.Римарська, 13, 2-Г, , р/р
№28 у філії ХОУ ПАТ "Ощадбанк", МФО
351823) на користь спільного
українсько-естонського підприємства у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю "ОПТІМА-ФАРМ, ЛТД" (01103,
м.Київ, вул.Кіквідзе, 18-а, , р/р №7821 в Укрексімбанку, МФО
322313) 4497,70 гривень заборгованості, 1029,13
гривень суми 20% річних та 1827,00 гривень
судового збору.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 12 серпня 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/2295/14