ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2014 року Справа № 920/1543/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів :

головуючого суддіКруглікової К.С.
(доповідач),Суддів:Нєсвєтової Н.М.,
Черкащенка М.М. розглянувши касаційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЛеСтар" на
постановуХарківського апеляційного
господарського суду від 21.05.2014 у
справі№920/1543/13 господарського суду
Сумської області за позовом до
Спільного агрохімічного підприємства
"Родючисть" у формі ТОВ В.1: Товариства з
обмеженою відповідальністю "ЛеСтар"
В.2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
Провизнання договору недійсним

За участю представників сторін:

позивача: Мирославський С.В. ,

відповідача 1: Євсєєв В.В.,

відповідача 2: не з'явився ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Спільне агрохімічне
підприємство "Родючисть" у формі ТОВ,
звернувся до господарського суду
Сумської області з позовною заявою про
визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги б/н від
20.05.2013, укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ЛеСтар" та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, на
підставі вимог статті 228 Цивільного
кодексу України.

Рішенням господарського суду
Сумської області від 31.10.2013 у справі №
920/1543/13 в позові відмовлено повністю.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 21.05.2014 вказане
рішення місцевого господарського суду
скасовано, прийняте нове рішення, яким
позовні вимоги задоволено, визнано
недійсним договір про відступлення
права вимоги від 20.05.2013, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ЛеСтар" та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 Присуджено
до стягнення з відповідача 1 на користь
позивача витрати по сплаті судового
збору за подання позову у розмірі 1147
грн. та за подання апеляційної скарги в
сумі 573,50 грн., а також 5920 грн. витрати на
проведення судової експертизи.

Не погоджуючись з постановою
апеляційного господарського суду, ТОВ
"ЛеСтар" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права, просить її
скасувати та залишити рішення суду
першої інстанції в силі або направити
на новий розгляд.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши наявні
матеріали справи на предмет
правильності юридичної оцінки
обставин справи, вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, постанова апеляційного
господарського суду та рішення
місцевого господарського суду -
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд з таких підстав.

Як свідчать матеріали справи, позивач
звернувся до господарського суду з
позовною заявою про визнання недійсним
договору про відступлення права вимоги
б/н від 20.05.2013 р., який укладено між ТОВ
"ЛеСтар" та ФОП ОСОБА_4, відповідно до
умов якого первісний кредитор (ТОВ
"ЛеСтар") передає, а новий кредитор (ФОП
ОСОБА_4О.) приймає на себе право вимоги,
що належить первісному кредиторові, і
стає кредитором за наказом
господарського суду Сумської області
від 06.09.2011 № 5021/1138/2011, на підставі
рішення господарського суду Сумської
області від 13.07.2011 № 5021/1138/2011, щодо
зобов'язання САП "Родючисть" у формі ТОВ
в розмірі 419036,94 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що вказаний договір порушує права та
інтереси позивача та укладений з
порушенням вимог законодавства щодо
дійсності правочинів і підлягає
визнанню недійсним, а також тим, що в
супереч підпункту 3.2 пункту 3 договору
про відступлення права вимоги б/н від
20.05.2013 ТОВ САП "Родючисть" не повідомило
про зміну кредитора. Також позивач
вказує на те, що 2-й відповідач передав
відповідно до даного договору новому
кредитору - 1-му відповідачу право
вимоги боргу, який на час передання вже
не існував, що підтверджується актом
звірки розрахунків за період з 01.01.2007 по
06.11.2007, який підписано між позивачем та
ТОВ "ЮВС" станом на 07.11.2007 та заявою про
зарахування зустрічних однорідних
вимог № 231 від 03.07.2008. Позов заявлено з
підстав, передбачених ст. 228 Цивільного
кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий господарський суд застосував
ст. 35 ГПК України та взяв до уваги
рішення господарського суду Сумської
області від 13.07.2011 у справі 5021/1138/2011, яке
набрало законної сили, згідно з яким
позовні вимоги ТОВ "ЛеСтар" до ТОВ САП
"Родючисть" про стягнення
заборгованості за видатковими
накладними та договором про
відступлення права вимоги від 10.01.2008
задоволено в повному обсязі. При цьому
місцевий суд звернув увагу на те, що
судовими рішеннями у справах № 5021/1138/2011
та № 2/61-10 встановлена наявність
заборгованості позивача по видатковим
накладним, а останній не надав доказів
її погашення, тому прийшов до висновку,
що договір, дійсність якого є предметом
спору, ніяким чином не порушує права
позивача, оскільки спірний договір
спрямований тільки на заміну особи,
перед якою існуватиме обов'язок
боржника. Крім того, суд першої
інстанції зазначив, що норми ст. 516
Цивільного кодексу України не
передбачають отримання згоди боржника
на заміну кредитора у зобов'язанні,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
задовольняючи позовні вимоги,
апеляційний суд виходив з того, що
місцевим судом не надано належної
оцінки наявним у справі доказам в їх
сукупності, зокрема фінансовим звітам
ТОВ "ЛеСтар" за 2008-2013 роки, на які
позивач посилався, як на доказ
фактичного відображення у балансі
юридичної особи отримання та передачі
права грошової вимоги за спірним
договором; на балансі відповідача не
відображено фінансові та майнові
права, в тому числі право вимоги до ТОВ
САП "Родючисть". Також апеляційний суд
послався на висновок судової
експертизи № 2876 від 20.03.2014, якою
встановлено відсутність
документального підтвердження
заборгованості САП "Родючисть" у формі
ТОВ перед ТОВ "ЛеСтар", тому прийшов до
висновку, що договір відступлення
права вимоги, укладений між ТОВ "ЛеСтар"
та ФОП ОСОБА_4 від 20.05.2013, є фіктивним,
порушує законні права та інтереси
позивача та спрямований на незаконне
заволодіння грошовими коштами в сумі
419036,94 грн. , які належать САП "Родючисть"
у формі ТОВ.

Колегія суддів вважає, що висновки як
суду першої так і апеляційної
інстанції є передчасними, оскільки їх
зроблено на підставі неповного
з'ясування дійсних обставин справи.

Наявні у справі матеріали свідчать, що
10.01.2008 між ТОВ "ЮВС" та ТОВ "ЛеСтар"
(другим відповідачем у даній справі)
укладено договір відступлення права
вимоги від 10.01.2008 та додаткову угоду до
договору про відступлення права вимоги
від 10.01.2008, за якими первісний кредитор
(ТОВ "ЮВС") передав позивачу право
вимоги по зазначених вище накладних на
суму 414654,40 грн. основного боргу та
неустойки (штрафу, пені, індексу
інфляції і т. д.) та інших платежів,
передбачених чинним законодавством. На
підставі чого відповідно до акту
приймання-передачі документів по
договору про відступлення права вимог
від 10.01.2008 первісний кредитор передав
позивачу оригінали зазначених вище
видаткових накладних та доручень до
них.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 13.07.2011 у справі № 5021/1138/2011
позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЛеСтар" про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю САП "Родючисть"
414654,40грн. заборгованості на підставі
договору відступлення права вимоги від
10.01.2008 задоволено повністю та стягнено
з відповідача на користь позивача 414654,40
грн. боргу, 4146,54 грн. витрат по сплаті
держмита та 236 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Постановою Вищого господарського суду
України від 08.02.2012 вказане рішення
місцевого суду у справі № 5021/1138/ 2011
залишено без змін, тобто, набрало
законної сили.

В подальшому, 20.05.2013 між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ЛеСтар" та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
укладено договір про уступку права
вимоги, відповідно до якого ТОВ "ЛеСтар"
відступило, відповідно до вимог
статей 512, 513, 514, 516 Цивільного кодексу
України, право вимоги за наказом
господарського суду Сумської області
№ 5021/1138/2011 від 06.09.2011 і
правонаступником ТОВ "ЛеСтар", як
стягувача по зазначеному наказу, з
20.05.2013 року став ФОП ОСОБА_4 (перший
відповідач за даним позовом).

Згідно з частиною першою статті 512
Цивільного Кодексу України, кредитор
у зобов'язанні може бути замінений
іншою особою внаслідок: 1) передання ним
своїх прав іншій собі за правочином
(відступлення права вимоги); 2)
правонаступництва; 3) виконання
обов'язку боржника поручителем або
заставодавцем (майновим поручителем); 3)
виконання обов'язку боржника третьою
особою.

Відступлення права вимоги (уступка
вимоги - цесія) являє собою договірну
передачу зобов'язальних вимог
первісного кредитора (цедента) новому
кредиторові (цесіонарію). Відступлення
права вимоги відбувається шляхом
укладення договору між цедентом та
цесіонарієм. Таким є договір від
20.05.2013р., укладений між ТОВ "ЛеСтар" та
ФОП ОСОБА_4, яким змінено кредитора
шляхом уступки кредитором ТОВ "ЛеСтар"
своїх прав вимоги за зобов'язанням за
наказом № 5021/1138/2011 від 06.09.2011 року іншій
особі - ФОП ОСОБА_4

Ухвалою від 17.06.2013 року у справі №
5021/1138/2011 господарський суд замінив
позивача з ТОВ "ЛеСтар"
правонаступником - фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4

Вирішуючи спір, місцевий господарський
суд виходив лише з того, що рішенням
господарського суду Сумської області
від 13.07.2011 року, яке набрало законної
сили, з ТОВ САП "Родючисть" на користь
ТОВ "ЛеСтар" було стягнуто спірну суму,
тому останній мав право передати право
вимоги ФОП ОСОБА_4, тому підстав для
визнання договору про відступлення
права вимоги від 20.05.2013 року недійсним
немає.

При цьому суд не звернув увагу на те, що
позов заявлено з посиланням на ст. 228 ЦК
України , не перевірив у зв'язку з цим чи
є підстави вважати правочин недійсним
саме з зазначених у законі ознак.

Відповідно до ст.228 ЦК України, на яку
посилався позивач як на підставу
визнання договору недійсним, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок є нікчемним. У разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам, такий правочин може бути
визнано недійсним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу-землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами(стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини , спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Оскільки місцевим господарським судом
вказані обставини не перевірялись,
рішення не може бути залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції апеляційний господарський
суд вказані обставини також не
перевіряв, не звернув увагу на те, що
позов заявлено з підстав, передбачених
ст. 228 ЦК України, а не з підстав,
передбачених ст. 234 ЦК України, згідно з
якою постановою суду визнав спірний
договір недійсним.

При цьому апеляційний господарський
суд виходив лише з того, що ТОВ "ЛеСтар"
не відобразило спірну суму, стягнуту за
рішенням господарського суду Сумської
області від 13.07.2011, у своєму балансі, а
тому не мало права укладати з ФОП
ОСОБА_4 договір про відступлення права
вимоги.

Апеляційний суд, визнаючи спірний
договір фіктивним, не звернув увагу на
те, що згідно зі ст. 234 ЦК України
фіктивним може вважатися та може бути
визнано судом недійсним лише правочин,
який вчиняється без наміру створити
будь-які наслідки. Фіктивний правочин
вчиняється сторонами лише для виду без
подальшого його виконання, при цьому
сторони мають інші цілі, ніж ті, що ним
передбачені.

У фіктивних правочинах внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний. Такий правочин завжди
укладається умисно. При розгляді
справи суд повинен був врахувати, що
ознака фіктивності повинна бути
властива діям обох сторін правочину.
Якщо одна сторона діяла лише про
людське око, а інша - намагалася
досягнути правового результату, то
такий правочин не може бути визнано
фіктивним (недійсним).

При зверненні до суду з позовом про
визнання правочину фіктивним на
позивача покладається обов'язок
довести відсутність наміру в учасників
правочину щодо створення юридичних
наслідків. Однак, як вже зазначалось,
позивач не лише не намагався довести
відсутність такого наміру, але й
взагалі не заявляв позов про визнання
договору недійсним з підстав ст. 234 ЦК
України.

Апеляційним судом також не з'ясовані і
не зазначені у постанові вказані
обставини та не наведено мотивів, з
яких можливо було б зробити висновок
щодо фіктивності спірного договору з
огляду на положення зазначеного
закону.

Таким чином, постанова апеляційного
суду, яка ухвалена з порушенням норм
матеріального та процесуального
закону, також не може бути залишена без
змін, тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ГПК України
судове рішення приймається за
результатами обговорення усіх
обставин справи, а частиною першою ст. 43
названого Кодексу передбачено
всебічний, повний и об'єктивний розгляд
у судовому засіданні всіх обставин
справи в їх сукупності. Недодержання
судом першої або апеляційної інстанції
цих норм процесуального права, якщо
воно унеможливило встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного розгляду справи, є
підставою для скасування судового
рішення з передачею справи на новий
розгляд до відповідного суду (п.3 ч.1 ст.
111-9 ГПК України), оскільки касаційна
інстанція не має права сама
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові місцевого чи
апеляційного господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Отже, колегія суддів вважає за
необхідне рішення господарського суду
першої інстанції та постанову
апеляційного господарського суду
скасувати та направити справу на новий
розгляд до місцевого господарського
суду.

При новому розгляді справи суду слід
врахувати наведене, перевірити доводи
і заперечення сторін, прийняти заходи
щодо всебічного, повного та
об'єктивного з'ясування дійсних
обставин справи та вирішити спір
відповідно до норм чинного
законодавства.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "ЛеСтар"
задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 21.05.2014 та
рішення господарського суду Сумської
області від 31.10.2013 у справі №920/1543/13
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
господарського суду Сумської області в
іншому складі суддів.

ГоловуючийК. Круглікова Судді:Н.
Нєсвєтова М. Черкащенко