КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" серпня 2014 р. Справа№ 911/1902/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі: Богатчук К.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Мицько Р.Н.

від відповідача - Кашуба Л.Г.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" на рішення
Господарського суду Київської області
від 03.07.2014 року (суддя Саванчук С.О.)

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної

акціонерної компанії
"Нафтогаз України"

до Комунального
підприємства "Васильківтепломережа"

про стягнення 47360,64 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Київської області від 03.07.2014 року по
справі №911/1902/14 в задоволенні позовних
вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішенням, позивач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
вищезазначене рішення та прийняти
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги апелянт зазначив, що при
ухваленні оскаржуваного рішення судом
першої інстанції порушено та
неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.07.2014 року
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
19.08.2014 року.

14 серпня 2014 року через відділ
документального забезпечення суду, від
представника відповідача надійшли
заперечення на апеляційну скаргу.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 18.08.2014 року, в
зв'язку з відпусткою судді Калатай Н.Ф.,
для розгляду справи сформовано колегію
суддів у складі: головуючий суддя -
Сітайло Л.Г., судді: Баранець О.М.,
Пашкіна С.А.

В судове засідання 19.08.2014 року
з'явилися представники позивача та
відповідача.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі, та просив
скасувати оскаржуване рішення
Господарського суду Київської області
від 03.07.2014 року.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти доводів,
викладених в апеляційній скарзі, та
просив залишити без змін оскаржуване
рішення Господарського суду міста
Київської області від 03.07.2014 року.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд, за наявними у справі
та додатково поданими доказами,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представника
позивача та відповідача, перевіривши
матеріали справи та проаналізувавши,
на підставі встановлених фактичних
обставин справи, правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, апеляційний
господарський суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду
Київської області від 19.09.2012 року по
справі №23/067-12, залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 28.01.2013 року,
позовні вимоги Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" задоволено
в повному обсязі. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 2293789,10
грн. - основної заборгованості, 172350,73
грн. - пені, 118147,87 грн. - інфляційних
втрат, 104047,79 грн. - 3% річних та 53767,00 грн. -
судового збору.

На виконання рішення господарського
суду Київської області від 19.09.2012
видано наказ про примусове виконання
рішення від 08.02.2014 року.

Місцевим господарським судом
встановлено, що станом на 22.05.2014 року,
рішення господарського суду Київської
області від 19.09.2012 року по справі №23/067-12
виконано частково, а саме: боржник
сплатив основний борг в розмірі 2293789,10
грн. та частково штрафні санкції в
розмірі 65000,00 грн.

Вищезазначене підтверджується
матеріалами справи та не заперечується
сторонами.

Звертаючись з позовом по даній справі,
позивач просить стягнути з відповідача
17323,64 грн. - 3% річних та 30037,00 грн.
інфляційних втрат, нарахованих на суми
несплачених штрафних санкцій при
виконанні рішення господарського суду
Київської області від 19.09.2012 по справі
№23/067-12.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Підпунктом 1.3. пункту 1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань"
визначено, що з урахуванням приписів
статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного
кодексу України та статті 1 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" правовими наслідками
порушення грошового зобов'язання,
тобто зобов'язання сплатити гроші, є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й неустойку (якщо її
стягнення передбачене договором або
актами законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу.

Відтак, для застосування статті 625
Цивільного кодексу України суду
необхідно правильно визначити
характер спірних правовідносин сторін
та встановити існування між сторонами
саме грошового зобов'язання.

Місцевим господарським судом вірно
зазначено, що стаття 625 Цивільного
кодексу України регулює зобов'язальні
правовідносини, тобто відносини, які
поширюється на порушення грошового
зобов'язання, яке існувало між
сторонами до ухвалення рішення суду.
При цьому, частина 5 статті 11 Цивільного
кодексу України, в якій йдеться про те,
що у випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду, не дає підстав для
застосування положень статті 625
Цивільного кодексу України у разі
наявності між сторонами інших, а не
зобов'язальних, правовідносин. З
рішення суду зобов'язальні
правовідносини не виникають, так як
вони виникають з актів цивільного
законодавства, про що й зазначено у
статті 11 Цивільного кодексу України,
адже рішення суду лише підтверджує
наявність чи відсутність
правовідносин і вносить в них ясність
та визначеність.

Щодо нарахування позивачем 3% річних та
інфляційних втрат на суму несплаченої
відповідачем пені, колегія суддів
зазначає наступне.

Як зазначено в оглядовому Листі Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
року N01-06/767/2013, частиною другою статті 625
ЦК України визначено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України
рішення суду про стягнення боргу не є
підставою для припинення грошового
зобов'язання.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому боржник
зобов'язаний вчинити на користь
кредитора певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що зобов'язання виникає з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Частиною 5 вказаної статті
визначено, що у випадках, встановлених
актами цивільного законодавства,
цивільні права та обов'язки можуть
виникати з рішення суду.

Виходячи із положень зазначених норм,
рішення суду про стягнення штрафу не
породжує прав і обов'язків, в розумінні
зобов'язальних правовідносин, а є
способом захисту тих прав, які вже
виникли з інших існуючих правовідносин
і щодо яких виник спір.

Колегія суддів зазначає, що в даному
випадку спір стосується коштів,
правову природу яких встановлено судом
у справі №23/067-12, а саме штрафних
санкцій. Тому це не є грошові
зобов'язання, в розумінні вимог статті
625 Цивільного кодексу України, а
винесенням судом рішення про стягнення
штрафних санкцій не змінює їх правову
природу.

Рішення суду про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін договору, не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України. Право кредитора вимагати
сплату боргу, з урахуванням індексу
інфляції та процентів річних, є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредитору.

В той же час, як зазначалося вище,
позивач нараховує 3% річних та
інфляційні втрати не на суму основної
заборгованості, а на суму інфляційних
втрат, 3 % річних та судового збору.

Відповідно до п. 4.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року №14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" сплата трьох
процентів річних від простроченої суми
(якщо інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

Пунктом 3.3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№ 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", роз'яснено, що на
суму інфляційних нарахувань не
нараховуються проценти.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про судовий збір", судовий збір - збір,
що справляється на всій території
України за подання заяв, скарг до суду,
за видачу судами документів, а також у
разі ухвалення окремих судових рішень,
передбачених цим Законом. Судовий збір
включається до складу судових витрат.

Враховуючи вищевикладене,
відшкодування відповідачем суми
судового збору позивачу не тягне за
собою виникнення зобов'язальних
відносин між сторонами.

Також колегія суддів бере до уваги, що
місцевим господарським судом при
вирішенні даного спору враховано
існування протилежних позицій, та
погоджується з позицією Верховного
Суду України, що при застосуванні до
правовідносин статті 625 Цивільного
кодексу України, необхідно виходити з
їх правової природи, що існувала до
прийняття рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого господарського суду, що
нарахування позивачем 3% річних та
інфляційних втрат на суму несплаченої
відповідачем пені, 3% річних,
інфляційних втрат та судового збору є
необґрунтованим та не підлягає
задоволенню.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України
передбачено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності, сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
господарський суд приходить до
висновку, що судом першої інстанції
повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано
обставини справи, рішення ухвалено
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
відсутні підстави для задоволення
апеляційної скарги Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" та
скасування рішення Господарського
суду Київської області від 03.07.2014 року.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" залишити
без задоволення, а рішення
Господарського суду Київської області
від 03.07.2014 року по справі №911/1902/14 - без
змін.

Матеріали справи №911/1902/14 повернути до
Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Головуючий суддя
Л.Г. Сітайло

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 22.08.2014 року