РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2014 року
Справа № 903/427/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Кандиба М.І. (дов. № 17 від
10.01.14 р.)

від відповідача: ОСОБА_2 (дов. № б/н від
01.07.13 р.), ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу
позивача на рішення господарського
суду Волинської області від 29.05.14 р. у
справі № 903/427/14 (суддя Войціховський
В.А.)

за позовом Волинська обласна спілка
споживчих товариств

до Фізична особа - підприємець ОСОБА_3

про стягнення 14 742грн.

ВСТАНОВИВ:

Волинська обласна спілка споживчих
товариств (надалі - позивач) звернулась
в господарський суд Волинської області
з позовною заявою (а.с. 2-4) до ФОП ОСОБА_3
(надалі - відповідач), в якій просить
стягнути з відповідача: 9360 грн.
заборгованості за січень-квітень 2014 р.
та 5382 грн. штрафу.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 29.05.2014 року у
справі № 903/427/14 в позові
відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що укладений
між позивачем та відповідачем договір
від 14.02.2009р. №1041 з додатковою угодою від
09.02.2011р. припинив свою дію з 1 січня 2014
року у зв'язку із закінченням строку, на
який його було укладено. А тому,
підстави для задоволення позовних
вимог про стягнення з відповідача сум
заборгованостей по сплаті орендних
платежів та нарахованих за прострочку
виконання грошових зобов'язань
штрафних санкцій, нарахованих за
зобов'язаннями по припиненому за
волевиявленням орендодавця договору
оренди торговельної площі відсутні.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції позивач,
звернувся з апеляційною скаргою до
Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення господарського суду
Волинської області від 29.05.14 р.
скасувати та задоволити позовні
вимоги.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує
тим, що 27.12.13 р. позивач лише повідомив
про закінчення строку дії договору,
однак вимоги про повернення майна не
заявляв. Враховуючи, що вимога про
повернення майна не заявлялась,
договір оренди від 14.02.09 р. на 2014 р. не
припинений. Також позивачем надано
лист-заперечення проти поновлення
договору від 27.12.2013р. № 1-637/1 та доказ
того, що він не вручений відповідачу.

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу заперечив проти апеляційної
скарги, оскільки вважає, що посилання
скаржника, викладені в апеляційній
скарзі, є безпідставними та
необґрунтованими.

Відповідач стверджує, що оскаржуваний
договір припинив свою дію 01.01.14 р. у
зв'язку із закінченням строку, на який
його було укладено, та небажанням
позивача продовжувати термін дії
договору на наступний період часу.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, відзиви на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що в задоволенні апеляційної скарги
слід відмовити, а оскаржуване рішення
залишити без змін, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій
та вбачається з матеріалів справи 14
лютого 2009 року між Волинською обласною
спілкою споживчих товариств, в особі
голови правління Кандиби М.І.
(орендодавець) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар)
укладено договір №1041 оренди
торговельного місця.

Пунктом 1.1 Договору передбачено,
орендодавець передає, а орендар
приймає у тимчасове платне
користування торговельне місце,
розташоване у АДРЕСА_1 площею 39 кв.м. для
розміщення об'єкту торгівлі (малої
архітектурної форми) за НОМЕР_1, яка не є
власністю орендодавця.

Згідно п. 1.2 Договору передача
торговельного місця в тимчасове
користування не спричиняє передачу
орендареві права власності на це місце,
власником залишається орендодавець, а
орендар користується ним протягом
терміну дії цього договору без права
суборенди та приватизації.

Вказане торговельне місце, відповідає
вимогам Правил торгівлі на ринках і
техніки безпеки при роботі на ньому (п.
1.3).

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що
вступ орендаря у користування
орендованим місцем настає одночасно із
підписанням сторонами даного договору.

Розмір орендної плати за торговельне
місце складає 2 028 грн. на місяць. Крім
того, Орендар компенсує Орендодавцю
витрати по оплаті використаної
електричної енергії згідно показів
лічильника, розміщеного на об'єкті
торгівлі (п. 3.1).

Орендна плата сплачується орендарем
щомісячно на поточний рахунок
орендодавця не пізніше 15-го числа
поточного місяця (п. 3.2).

Договір діє з 1 січня 2009 року до 31
березня 2009 року включно. Якщо Орендар
продовжує користуватися торговельним
місцем після закінчення дії договору,
то за відсутності заперечень
орендодавця протягом місяця з дати
закінчення дії договору, договір
вважається поновленим ще на перший
квартал ( п.п. 7.1, 7.5).

Згідно п. 7.2 Договору, зміни та
доповнення до угоди вносяться шляхом
підписання додаткових угод, які є
невід'ємною частиною договору.

9 лютого 2011 року між позивачем та
відповідачем підписано додаткову
угоду до договору №1041 оренди
торговельного місця від 14.02.2009р., якою
було внесено зміни до п. 3.1 угоди та
викладено його в наступній редакції:
"орендна плата за торговельне місце за
місяць оренди становить 2 340 грн.".

Як вбачається з матеріалів справи,
договір оренди неодноразово
пролонговувався шляхом погоджених дій
сторні.

Позивач у позовній заяві зазначає про
те, що відповідач не звільнив торгове
місце і продовжував використовувати
його у період з 01.01.2014р. по 30.04.2014р. в
своїй підприємницькій діяльності, при
цьому допустив порушення умов договору
в частині виконання зобов'язань щодо
проведення розрахунків по сплаті
орендних платежів за вказаний період. У
зв'язку з чим у відповідача перед
позивачем виникла заборгованість в
сумі 9 360 грн., що в свою чергу стало
підставою для звернення позивача в суд
про стягнення боргу.

Апеляційний суд констатує те, що
правовідносини з приводу надання у
користування на певний строк за плату
майна для здійснення господарської
діяльності за своєю правовою природою
є орендними правовідносинами, а тому до
правовідносин, що виникли між
сторонами на підставі укладеного
договору, слід застосовувати норми
ст.ст. 283 - 291 Господарського кодексу
України.

Частиною 1 ст. 283 Господарського кодексу
України передбачено, що за договором
оренди одна сторона (орендодавець)
передає другій стороні (орендареві) за
плату на певний строк у користування
майно для здійснення господарської
діяльності.

Відповідно до ст. 761 ЦК України право
передання майна у найм має власник речі
або особа, якій належать майнові права.
Наймодавцем може бути також особа,
уповноважена на укладення договору
найму.

Відповідно до ч.1 ст. 286 Господарського
кодексу України встановлено, що
орендна плата - це фіксований платіж,
який орендар сплачує орендодавцю
незалежно від наслідків своєї
господарської діяльності. Розмір
орендної плати може бути змінений за
погодженням сторін, а також в інших
випадках, передбачених законодавством.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

У відповідності до ст. 599 Цивільного
кодексу України, зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої
інстанції правильно врахував
положення ст.ст. 193, 173 ГК України, ст.ст.
525, 526, 527 ЦК України щодо законодавчого
визначення поняття зобов'язання, його
порушення відповідачем та
недопустимості односторонньої відмови
від виконання зобов'язання.

Відповідно до п. 2 Правил торгівлі на
ринку, які затверджені наказом
Міністерства економіки та з питань
Європейської інтеграції України,
Міністерство внутрішніх справ України,
Державної податкової адміністрації
України, Державного комітету
стандартизації, метрології України
26.02.2002 р. № 57/188/84-10, ринок-це суб'єкт
господарювання, створений на
відведеній за рішенням органу
територіальної громади і
зареєстрований у встановленому
порядку, функціональними обов'язками
якого є надання послуг та створення для
продавців і покупців належних умов у
процесі торгівлі продажу товарів.

Пунктом 13 Правил визначене поняття
торгівельного місця - площа, відведена
для розміщення необхідного для
торгівлі інвентарю (вагів, лотків, тощо)
та здійснення продажу продукції з
прилавків (столів), транспортних
засобів, причепів, візків (у томи числі
ручних), у контейнерах , кіосках,
палатках тощо.

Приписами п. 20 цих Правил встановлено,
що адміністрація ринку при наданні
продавцям торговельних місць на
визначений термін укладає з ними
письмову угоду, в якій рекомендується
зазначати термін дії угоди, асортимент
(вид) товарів, що реалізуються,
розташування торговельного місця,
умови оренди торговельного місця,
розмір та порядок оплати за оренду
майна, перелік послуг, які надає ринок,
та їх вартість.

Отже, торговим місцем є площа,
відведення для розміщення
торгівельного інвентарю. Користування
продавцями торгівельною площею може
здійснюватися і у спосіб укладення
договору оренди. У такому випадку
торгівельна площа є предметом договору
оренди як істотної його умови.

Наділення торгівельного місця як
предмету оренди індивідуальними
ознаками, може бути, зокрема, схема
розташування торгівельних місць,
запропонована ринком. Чинне
законодавство не передбачає
особливого порядку, визначення
розташування торгівельних місць.
Підписані сторонами, угоди про оренду
торгівельних місць, умовою серед яких є
встановлення на ньому тимчасової
споруди і подальше виконання сторонами
цих угод, є підтвердженням погодження
сторонами предмету оренди -
торгівельного місця.

Апеляційний суд констатує той факт, що
переданий відповідачу в користування
об'єкт містить індивідуальні ознаки,
оскільки ознаками, які
індивідуалізують надану відповідачу в
користування торгову площу, є її
розмір, а саме: торговельне місце
розташоване на вокзальному ринку за
адресою: вул.. К.Карого, 1, площею 39 кв.м.
за № 1822.

Правомірність надання торгових місць
на ринку шляхом укладення договорів
оренди підтверджено судовим рішенням у
справі № 903/628/13, яке набрало законної
сили (постанова ВГСУ від 09.12.2013р.).

Статтею 291 ГК України визначено, що
договір оренди припиняється у разі
зокрема, закінчення строку, на який
його було укладено. Правові наслідки
припинення договору оренди
визначаються відповідно до умов
регулювання договору найму Цивільного
кодексу України.

За вимогами ст.785 Цивільного кодексу
України у разі припинення договору
найму, наймач зобов'язаний негайно
повернути наймодавцеві річ у стані, в
якому вона була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Пунктом 7.3 Договору визначено, що зміна
або розірвання договору в
односторонньому порядку не
допускається, крім випадків,
передбачених чинним законодавством.

Згідно з умовами п. 7.4 договору
припиняється внаслідок: закінчення
терміну дії договору, на який його було
укладено; дострокового його розірвання
у випадках, передбачених даним
договором та чинним законодавством;
відмови орендодавця від договору
оренди у випадку несплати орендарем
орендної плати протягом трьох місяців
підряд.

Якщо орендар продовжує користуватись
торговельним місцем після закінчення
дії договору, то за відсутності
заперечень орендодавця протягом
місяця з дати закінчення дії договору,
договір вважається поновленим ще на
перший квартал (п. 7.5).

Пунктом 2.2 договору оренди від 14.02.2009р.
№1041 визначається, що після закінчення
дії договору або достроковому
розірванні, орендар протягом десяти
днів після дати припинення дії
договору зобов'язаний звільнити
торговельне місце від малої
архітектурної форми та повністю
розрахуватися із орендодавцем за усіма
борговими зобов'язаннями.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, колегія суду констатує, що 9
липня 2013 року позивачем на адресу
відповідача направлено лист за №1-329/1
(а.с. 21) про відмову позивача у наданні
відповідачу інформації у зв'язку із
відсутністю між сторонами договірних
відносин та наявністю судових справ
про звільнення торговельного місця
підприємцем, визнання недійсним
договору оренди. Крім того, позивач
повідомив відповідача, що договір №1041
від 14.02.2009р. оренди торговельного місця
площею 39 кв.м. на АДРЕСА_1, станом на
09.07.2013р. припинений.

Як вбачається з матеріалів справи,
27.12.2013р. позивач направив відповідачу
заперечення проти поновлення договору
(а.с. 27) та повідомив відповідача про те,
що 31.12.2013р. закінчується строк дії
договору оренди торговельного місця
від 14.02.2009р. №1041.

Водночас, позивачем повідомлено
відповідача про те, що оскільки об'єкт
торгівлі (мала архітектурна форма)
НОМЕР_1 розміщений на орендованому
торговельному місці з порушенням
Правил безпеки систем газопостачання
України, оскаржуваний договір оренди
на 2014 рік поновлено не буде та
повідомлено орендаря про його
зобов'язання в десятиденний строк
передати торговельне місце позивачу та
звільнити його від належної суб'єкту
підприємницької діяльності малої
архітектурної форми.

В поясненнях наданих суду апеляційної
інстанції (вх. №16218/14 від 12.08.14 р.),
позивач констатував, що звертався до
відповідача з запереченням проти
поновлення оскаржуваного договору та
про те, що оскаржуваний договір був
чинний у 2013 р. Також позивач не
заперечує того факту, що він звертався
до відповідача з листом від 27.12.2013р. про
відмову від продовження договору.
Водночас стверджує, що це не може бути
доказом припинення угоди, оскільки
даний лист не був отриманий
відповідачем та повернувся на адресу
позивача з відміткою "повернення із
закінченням терміну зберігання".

Суд не погоджуєть з такими
твередженнями позивача, оскільки
невручення даного листа не є
визначальним для встановлення факту
поновлення договору на новий строк,
оскільки ні умовами договору (п. 7.5), ні
ст. 764 ЦК України не визначено, у який
спосіб орендар повідомляється про
відсутність згоди орендодавця на
пролонгацію угоди. Окрім того, в
судовому засіданні відповідач
підтвердив факт своєї обізнаності з
рішенням орендодавця щодо відмови у
продовженні орендних правовідносин,
яке виявилось в неодноразових
зверненнях до відповідача та судових
спорах.

Зокрема, відповідач вказує, що
волевиявлення облспоживспілки на
заперечення пролонгації договору на
наступний період, невиконання наймачем
обов'язку щодо повернення орендованої
торговельної площі є звернення
Волинської ОССТ до господарського суду
з позовом про зобов'язання підприємця
ОСОБА_3 вчинити дії - звільнити
торговельне місце від об'єкта торгівлі
НОМЕР_1 площею 39 кв.м. на ринку
"Завокзальний" за адресою: АДРЕСА_1, у
зв'язку із припиненням договору оренди
торговельного місця від 14.02.2009р. №1041 та
безпідставним користуванням
відповідачем орендованими площами.

Враховуючи обставини справи, колегія
суду приходить до висновку, що
оскаржуваний договір оренди
торговельного місця з додатковою
угодою від 09.02.2011р. припинив свою дію з 1
січня 2014 року у зв'язку із закінченням
строку на який його було укладено та
відмовою позивача від продовження дії
договору на 2014 р.

Крім того, колегія суду не бере до уваги
доводи позивача, викладені в
апеляційній скарзі про те, що позивач
лише повідомив відповідача про
закінчення строку дії договору, однак
вимогу про повернення майна не заявляв,
а тому договір на 2014 р. не припинений,
оскільки повернення майна з оренди є
наслідком припинення договорута
обов"язком відповідача, який виникає у
звязку з припиненням договору. А тому
правовідносини між сторонами повинні
регулюватися ст. 785 ЦК України.

А відтак, апеляційний суд погоджується
з висновком суду першої інстанції, про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог про стягнення з
відповідача сум заборгованостей по
сплаті орендних платежів та
нарахованих за прострочку виконання
грошових зобов'язань штрафних санкцій,
нарахованих за зобов'язаннями по
припиненому за волевиявленням
орендодавця договору оренди
торговельного місця.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
підставу для задоволення позовних
вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

Судові витрати зі сплати судового
збору за розгляд апеляційної скарги
покладаються на позивача згідно ст. 49
ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Волинської обласної
спілки споживчих товариства на рішення
господарського суду Волинської
області від 29.05.14 р. у справі № 903/427/14
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Волинської області від 29.05.14 р. у справі
№ 903/427/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №903/427/14 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Філіпова Т.Л.

Суддя
Василишин А.Р.