РІШЕННЯ

"01" серпня 2014 р.Справа №
921/637/14-г/14Господарський суд
Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В. розглянув
справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "КВС-Україна", бул.
Дружби Народів, 19 , 8-й поверх, м. Київ,
Київська область, 01042

до Приватного підприємства "ПСП
"Аметист", пров. Бригадний, 2, с.
Полупанівка, Підволочиський район,
Тернопільська область, 47875

про стягнення заборгованості в сумі 98
300,69 грн.

за участю представників сторін:

позивача: Близнюк Ю.В., довіреність б/н
від 10.01.2014р.

відповідача: Шевчук В.О., довіреність
б/н від 23.10.2013р.

Суть справи: Товариство з обмеженою
відповідальністю "КВС-Україна"
звернулось в господарський суд
Тернопільської області з позовом до
приватного підприємства "ПСП "Аметист"
про стягнення заборгованості в сумі 98
300,69 грн.

В обґрунтування заявлених вимог,
підтриманих в судовому засіданні
повноважним представником, позивач
посилається на неналежне виконання
його контрагентом договірних
зобов'язань щодо своєчасної та повної
оплати вартості поставленого товару,
зважаючи на що, в останнього виникла
заборгованість, суму якої, з
урахуванням штрафних санкцій,
інфляційних втрат, трьох процентів
річних та збитків просить стягнути в
судовому порядку.

Відповідач, згідно відзиву на позов та
наданих пояснень, позовні вимоги, в
частині стягнення 70 000 грн. основної
заборгованості, 2 517,45 грн. трьох
процентів річних, 4983 грн. інфляційних
втрат та 4609,34 грн. пені визнає. Решту
сум штрафних санкцій вважає
безпідставними через пропуск позовної
давності, а нараховані збитки
необгрунтованими.

Розгляд справи відкладався та у
судовому засіданні оголошувалась
перерва, з підстав, викладених у
відповідній ухвалі та формулярі
(протоколі) судового засідання.

Учасникам судового процесу належні їм
права та обов'язки, передбачені
ст.ст.20,22,81-1 ГПК України, роз'яснено.

За відсутності відповідного
клопотання, в порядку ст. 81-1 ГПК
України, технічна фіксація судового
процесу не здійснювалась.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши зібрані у справі
докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією їх породжують.
Зокрема, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків є договори
та інші правочини.

11 квітня 2012р. між ТОВ "КВС Україна"
(Постачальник) та ПП "ПСП Аметист"
(Покупець) було укладено договір
поставки №46/02/2012, згідно п.1.1. якого у
терміни і на умовах, визначених даним
Договором, Постачальник зобов'язується
передати Покупцю насіння
сільськогосподарських культур (Товар),
а Покупець зобов'язується прийняти й
оплатити товар, найменування,
асортимент, ціна і кількість якого
зазначаються у додатках до даного
Договору.

У відповідності із п.2.1. даного
правочину, ціна товару визначається в
додатках до Договору, що є невід'ємною
частиною останнього.

Так, згідно додатків до Договору
поставки №1 від 11.04.2012р. та №2 від 03.05.2012
року, контрагентами узгоджено поставку
партії насіння картоплі кількістю 10
тонн, загальною вартістю 55000 грн. та 10
тонн, загальною вартістю 33000 грн.
відповідно.

Пунктами 3.1. та 3.4. угоди встановлено, що
порядок, розміри та строки розрахунків
за поставлений товар визначаються в
додатках до даного Договору.

При цьому, підставою платежу
вважається Договір. Покупець здійснює
оплату ціни товару шляхом
безготівкового перерахування
платіжним дорученням на рахунок
Постачальника грошових коштів в
національній валюті - гривні, в сумах,
визначених кожним окремим додатком до
Договору. Інший порядок розрахунків
може бути встановлений за письмовою
угодою сторін.

Як слідує із укладеного до Договору
додатку №3 від 20.11.2012 року,
контрагентами внесено зміни до
договору поставки та додатків до нього
№1 та №2 щодо порядку розрахунків за
поставлену продукцію, а саме узгоджено
поетапну оплату 90% від загальної
вартості товару, на протязі грудня
2012р. - квітня 2013р.

Згідно п.11.1 правочину, Договір набирає
сили з моменту його підписання
сторонами і діє до 31.12.2012 року, при цьому
закінчення строку дії останнього не
звільняє Покупця від виконання тих
грошових зобов'язань, які залишились
невиконаними ним.

Як слідує із матеріалів справи,
позивачем на виконання умов договору
та п.5 додатків №1 та №2 до нього, згідно
видаткових накладних №80350264 від 04.05.2012р.
та №80348239 від 25.04.2012р. передано
контрагенту насіння картоплі на
загальну суму 88 000 грн.

Факт отримання товару відповідачем
засвідчується наявними в матеріалах
справи копіями довіреностей на
отримання ТМЦ №36 від 25.04.2012р. та №40 від
04.05.2012р.

Однак, підприємством лише частково
оплачено вартість отриманого товару в
сумі 18 000 грн., що підтверджується
копіями банківських виписок, зважаючи
на що в останнього виникла прострочена
заборгованість, яка заявлена до
стягнення в судовому порядку.

Більше того, наявність боргу у сумі 70 000
грн. визнається і самим відповідачем у
поданому ним відзиві на позов та не
заперечується його повноважним
представником у судових засіданнях.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. Аналогічні за змістом норми
містяться і в ст.ст. 509, 526 ЦК України.

Взаємовідносини, що склалися між
учасниками спору суд кваліфікує як
правовідносини, що випливають із
договору поставки, згідно якого та в
силу ст. 712 ЦК України, продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До вимог господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з врахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України
та ст. 525 ЦК України встановлюють
загальне правило щодо заборони
односторонньої відмови від
зобов'язання або односторонньої зміни
його умов, що кореспондується із
вимогами ст. 629 ЦК України щодо
обов'язковості договору для виконання
сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

За приписами ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, п.7 додатків №1 та №2 до Договору
контрагентами передбачено попередню
оплату у розмірі 10% від загальної
вартості товару за визначеним
додатком, яка здійснюється до 17.04.2012р.
та до 04.05.2012р. відповідно.

Згідно ч.2 ст. 712 ЦК України, до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Так, в силу ст.693 названого Кодексу, якщо
договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу.

У разі невиконання покупцем обов'язку
щодо попередньої оплати товару
застосовуються положення статті 538
цього Кодексу

Матеріали справи вказують на те, що
суми попередньої оплати на користь
позивача у встановлені строки
перераховані не були. Незважаючи на це,
ним обумовлені договором зобов'язання
із поставки товару, виконані у повному
обсязі. У такому разі, законодавець
пунктом 4 ст. 538 ЦК України поклав на
відповідача обов'язок оплатити
вартість отриманих
товарно-матеріальних цінностей у
повному обсязі.

В той же час, додатком №3 до Договору
сторонами узгоджено графік поетапної
оплати решти - 90% вартості поставлено
продукції на суму 83 000 грн., при цьому
останній платіж припадає на квітень 2013
року.

Проте, як слідує із матеріалів справи,
суми боргу у строки, встановлені вище
названим пунктом додатку до Договору у
повному обсязі сплачені не були.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що
визнання відповідачем сум основного
боргу не суперечить чинному
законодавству та не порушує прав та
охоронюваних законом інтересів інших
осіб, позовні вимоги ТОВ "КВС -Україна" в
частині стягнення 70 000 грн. вартості
поставленого товару, підлягають до
задоволення.

Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки (штрафу, пені).

Статтею 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
визначено, що платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, який встановлюється за згодою
сторін. При цьому, статтею 3 наведеного
нормативно-правового акту обумовлено,
що розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до п.8.4. Договору поставки, у
випадку несплати у строк платежів за
даним правочином, Покупець повинен
сплатити Постачальнику пеню в розмірі
0,2% від суми простроченого платежу за
кожен день прострочення, та не більше
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
неустойка. В разі прострочення сплати
за товар по кожному з етапів оплати
більше ніж на 7 календарних днів,
Покупець зобов'язується виплатити
Постачальнику дану суму боргу з
урахуванням індексу інфляції за весь
період прострочення платежу, сплатити
пеню та додатково, крім пені сплатити
Постачальнику штраф у розмірі 10% від
вартості несплаченої/несвоєчасно
сплаченої суми.

Разом з тим, п.8.5 угоди, встановлено, що
строк позовної давності щодо стягнення
штрафних санкцій збільшується до
повного виконання сторонами своїх
грошових зобов'язань, а нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язань здійснюється без
обмеження строку.

Відповідно до наведених умов та
законодавчих приписів позивачем
заявлена до стягнення пеня в сумі 11800
грн. 24 коп. Сільськогосподарським
підприємством визнано позовні вимоги в
частині стягнення пені в розмірі 4 609,34
грн. З наведеного, суд, за викладеними у
статті 78 ГПК України правилами,
задовольняє позовні вимоги в цій
частині.

Водночас, відповідачем зроблено заяву
про застосування позовної давності
щодо стягнення пені в частині 7190,90 грн.
та штрафу в сумі 7000 грн.

Відповідно ст.259 ЦК України, позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

При цьому, згідно наведеного у ст.256 ЦК
України визначення позовної давності,
остання є строком, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

У свою чергу, строком є певний період у
часі, зі спливом якого пов'язана дія чи
подія, яка має юридичне значення та
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами (ст.251,252 ЦК України).

У відповідності із імперативними
приписами ст.253, 254 ЦК України, як і
початок перебігу строку, так і його
закінчення законодавець пов'язує із
певним проміжком у часі, який, зокрема,
повинен бути конкретизований
відповідним числом, місяцем, роком.

Водночас, посилання на будь-яку
абстрактну дію чи подію, із настанням
якої обумовлюється закінчення
перебігу строку позовної давності
чинними законодавством не передбачено.

Аналогічна позиція викладена у
постанові Пленуму ВГСУ "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів", із п.3.3. якої
слідує, що позовна давність за своєю
правовою природою є певним періодом у
часі (частина перша статті 251, стаття 256
ЦК України), який починається від
конкретного дня і спливає також у
певний момент часу.

З наведеного в сукупності суд
констатує, що у пункті 8.5 договору №
46/02/2012 від 11.04.2012р. його контрагенти
саме строк , на який збільшується
позовна давність не визначили, а
відтак домовленості сторін, які
містяться у наведеному вище пункті,
при обчисленні позовної давності та
визначені періоду нарахування пені та
штрафу у спірних правовідносинах,
судом застосовуватись не можуть.

Так, контрагентами узгоджено
можливість застосування штрафу, у разі
прострочення відповідачем сплати за
товар по кожному з етапів оплати більше
ніж на 7 календарних днів. Із наведеного
слідує, що право позивача на стягнення
вказаного виду неустойки виникає 8-го
числа відповідного місяця, коли мав
бути здійснений платіж, згідно
встановленого графіку, тобто
однорічний строк позовної давності ( п.
1 ч. 2 ст. 258 ЦК України) по даному
зобов'язанню сплив - 08.05.2014р.

У відповідності із приписами ст.267 ЦК
України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Враховуючи наведене та подану
відповідачем заяву, позовні вимоги про
стягнення із сільськогосподарського
підприємства 7190,90 грн. пені та 7000 грн.
штрафу до задоволення не підлягають.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно поданого позивачем розрахунку,
відповідачу за період з 01.05.2013р. по
02.06.2014р. визначено 2 517,45 грн. - 3% річних та
4 983,00 грн. інфляційних нарахувань.

Перевіривши правильність даних
нарахувань, суд констатує, що заявлені
суми не є більшими від тих, що
підлягають стягненню з відповідача, за
встановленими ч.2 ст.625 ЦК України
правилами. З наведеного та зважаючи на
те, що визначення ціни позову належить
до виключної компетенції позивача, суд
задовольняє позов в цій частині в
межах заявлених вимог.

Поряд з цим, відповідно до ст.224 ГК
України, учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.

В той же час, сторони господарського
зобов'язання мають право за взаємною
згодою заздалегідь визначити
погоджений розмір збитків, що
підлягають відшкодуванню, у твердій
сумі або у вигляді відсоткових ставок
залежно від обсягу невиконання
зобов'язання чи строків порушення
зобов'язання сторонами. Не
допускається погодження між сторонами
зобов'язання щодо обмеження їх
відповідальності, якщо розмір
відповідальності для певного виду
зобов'язань визначений законом (п.5 ст.225
ГК України).

У п.8.7.,8.8. укладеного Договору, сторони
погодились, що у випадку звернення
стороною до суду внаслідок порушення
другою стороною своїх зобов'язань за
даним правочином, сторона, що ініціює
судовий процес має право додатково
стягнути з винної сторони збитки, що
пов'язані з витратами на відновлення
порушеного права або захисту законних
інтересів (крім судових витрат), у
заздалегідь погодженій твердій сумі,
що становить 2000 грн. При цьому, вказані
збитки можуть бути стягнуті в повній
сумі понад суму неустойки.

Оскільки відповідальність у вигляді
збитків погоджена сторонами у
договорі, що відповідає вимогам ч.5 ст.225
ГК України, вимога позивача про
стягнення 2000 грн. завданих збитків є
обґрунтованою, а тому підлягає до
задоволення (постанова ВГСУ від 24.02.2014р.
по справі №902/939/13).

У відповідності до вимог ст. ст. 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір відшкодовується
позивачу пропорційно до задоволених
вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 1, 2, 4, 12, 20, 22, 32-34, 43, 44, 49, 69, 82-84
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути із Приватного підприємства
"ПСП "Аметист" (пров.Бригадний,2,
с.Полупанівка, Підволочиський р-н,
Тернопільська обл., 47875, )
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "КВС-Україна" (бульв.
Дружби Народів, 19, 8-й поверх, м. Київ, 01042,
) - 70 000 (сімдесят тисяч)
грн. - основного боргу; 4 983 (чотири
тисячі дев'ятсот вісімдесят три) грн. -
інфляційних нарахувань; 4609 (чотири
тисячі шістсот дев'ять) грн. 34 коп. -
пені, 2 517 (дві тисячі п'ятсот
сімнадцять) грн. 45 коп. - 3% річних; 2 000
(дві тисячі) грн. - договірних збитків та
1 682 (одну тисячу шістсот вісімдесят дві)
грн. 20 коп. - судового збору. Накази
видати після набрання рішенням
законної сили.

3. В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу,
протягом десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення через місцевий
господарський суд.

Суддя
О.В. Руденко

Повний текст рішення складено 07.08.2014р.