номер провадження справи 12/78/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2014
Справа № 908/2337/14

Суддя Господарського суду Запорізької
області Смірнов О.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
господарського суду справу № 908/2337/14

за позовом: Приватного підприємства
"Агрофірма "Семенівка", с. Семенівка

до відповідача: Приватного
підприємства "Молокозавод-ОЛКОМ", м.
Мелітополь

про визнання недійсним Договору
зворотної фінансової допомоги № 5 від
06.03.13 р.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - Нечипоренко Л.О.,
довіреність від 01.07.14 р.

СУТЬ СПОРУ: Приватне підприємство
"Агрофірма "Семенівка" звернулося до
Господарського суду Запорізької
області з позовною заявою до
Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ" про визнання
недійсним договору зворотної
фінансової допомоги № 5 від 06.03.2013 року.

Відповідач у справі - Приватне
підприємство "Молокозавод-ОЛКОМ", надав
суду, в порядку ст. 59 ГПК України, відзив
на позовну заяву, в якому проти позову
заперечує, мотивуючи свою позицію
наступним:

- з огляду на те, що фінансова допомога,
яка надавалась позивачу за договором
зворотної фінансової допомоги № 5 від
06.03.2013 року, згідно з п. 2.2. вказаного
договору є поворотною та
безвідсотковою, тобто вказаний договір
не передбачає отримання прибутку з
боку відповідача, відтак операція з
надання вказаної допомоги не є
фінансовою послугою в розумінні Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», тому може
надаватися не фінансовою установою;

- вказує, що пунктом 1 Розпорядження
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України № 5555 від
31.03.2006 року «Про можливість надання
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
фінансових послуг з надання коштів у
позику та надання поручительств»
передбачено, що юридична особа, що не є
за своїм правовим статусом фінансовою
установою, не може надавати кошти в
позику на умовах фінансового кредиту
(тобто під процент), але має право
надавати фінансові послуги з надання
коштів у позику відповідно до вимог
цивільного законодавства;

- з аналізу норм чинного законодавства,
а саме ст. 1046 Цивільного кодексу
України та п.п. 14.1.257 Податкового
кодексу України, вбачається, що
юридична особа - позикодавець, яка не є
фінансовою установою, має право
надавати тільки безпроцентну позику;

- будь-якого спеціального суб'єктного
складу для укладення договору позики
цивільним законодавством не
передбачено;

- оскільки договір зворотної
фінансової допомоги № 5 від 06.03.2013 року
за своїм змістом є безпроцентним
підстави щодо визнання його недійсним
відсутні. Просить в задоволенні
позовної заяви відмовити у повному
обсязі. Разом з тим відповідач у
відзиві зазначає, що свої зобов'язання
за договором виконав у повному обсязі,
перерахував на рахунок позивача
фінансову допомогу у розмірі 230000,00 грн.,
однак позивач у встановлений договором
термін фінансову допомогу не повернув
та до теперішнього часу ухиляється від
її повернення.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився. Однак, 21.07.2014 року
на адресу суду від позивача надійшло
клопотання, в якому останній вказує, що
всі документи для розгляду справи були
подані ним при зверненні до суду, інші
документи чи переписка між сторонами у
нього відсутні. Просить розглянути
спір за його відсутності на підставі
наданих документів та задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

З'ясувавши фактичні обставини справи,
докази на їх підтвердження, надавши
правову кваліфікацію відносинам
сторін і виходячи з фактів,
встановлених у процесі розгляду
справи, приймаючи до уваги доводи
позивача, заперечення відповідача, суд
встановив:

Позов мотивовано тим, що 06.03.2013 року між
Приватним підприємством
"Молокозавод-ОЛКОМ", далі Сторона 1, та
Приватним підприємством "Агрофірма
"Семенівка", далі Сторона 2, був
укладений договір зворотної
фінансової допомоги № 5, далі Договір.

Відповідно до п. 1.1. Договору Сторона 1
надає Стороні 2 зворотну фінансову
допомогу в розмірі, встановленому
пунктом 2.1. чинного Договору, а Сторона-2
зобов'язується повернути отриману
фінансову допомогу в повному розмірі
та в строк, встановлений пунктом 5.1.
чинного Договору.

Згідно п. 2.1. Договору, розмір
фінансової допомоги згідно Договору
становить 230000,00 грн. (двісті тридцять
тисяч гривень 00 коп.).

Пунктом 2.2. Договору Сторони узгодили,
що фінансова допомога згідно даного
Договору є зворотною та
безвідсотковою. Відсотки за даним
Договором не нараховуються та не
сплачуються.

Умовами п. 3.1. Договору передбачено, що
Сторона 1 перераховує суму фінансової
допомоги у розмірі, зазначеному в
пункті 2.1. даного договору, у
безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок Сторони 2 не
пізніше 07 березня 2013 року.

Дата повернення фінансової допомоги - 31
грудня 2013 року (п. 5.1. Договору).

Відповідно до п. 5.2 - 5.7. Договору,
Сторона 2 зобов'язується повернути всю
суму фінансової допомоги (або
неповернуту її частину у разі
дострокового повернення частини суми
фінансової допомоги) не пізніше строку,
встановленого пунктом 5.1. даного
Договору. Фінансова допомога підлягає
поверненню шляхом перерахування суми
фінансової допомоги на розрахунковий
рахунок Сторони 1. Фінансова допомога,
надана згідно даного договору, може
бути повернута Стороною 2 достроково.
Строк повернення фінансової допомоги,
встановлений пунктом 5.1. чинного
договору, може бути продовжений за
згодою сторін, яка оформлюється
додатковою угодою до договору.

Пунктом 4.1. Договору визначено, що
договір вступає в законну силу з
моменту його підписання та діє до
повного виконання Стороною 2 своїх
зобов'язань згідно чинного Договору.

Позивач в позові вказує, що договір
зворотної фінансової допомоги № 5 від
06.03.2013 року має бути визнаний недійсним,
оскільки відповідач не включений до
реєстру фінансових установ, не набув
відповідно до законодавства України
статусу фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг, що згідно ст. ст. 203, 227 ЦК України
дає підстави вважати, що укладання
відповідачем договору зворотної
фінансової допомоги є порушенням в
частині господарської компетенції
(спеціальна правосуб'єктність) щодо
укладання позастатутних угод, а саме
угод про надання фінансових послуг, без
відповідного дозволу. З посиланням на
норми Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг» та Закону України
«Про ліцензування певних видів
господарської діяльності» позивач
зазначає, що для укладення з ним
вищевказаного договору відповідач
повинен був отримати у встановленому
порядку відповідну ліцензію, яка на час
укладення договору відсутня, втім
вчинення останнім такого правочину без
відповідного дозволу (ліцензії) в силу
ч. 1 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ст. 227 ЦК України є
підставою для визнання договору
недійсним.

Судом досліджені правові норми, які
підлягають застосуванню у спірних
відносинах сторін. За своєю правовою
природою між сторонами було укладено
договір позики. Відповідно до вимог
Господарського кодексу України
договір вважається укладеним у випадку
досягнення сторонами умов щодо його
предмету, строку та ціни. Сторони
досягли всіх суттєвих умов відносно
вказаного виду договору, тобто
встановили його предмет, визначили
ціну, строк дії договору, а тому
відповідно до вимог ст. ст. 638, 639, 1046 ЦК
України та ст. ст. 180, 181 ГК України, він
вважається укладеним згідно частини 7
статті 181 ГК України, а саме подія, до
якої прагнули сторони відбулася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Нормою ч. 1 ст. 1048 ЦК України
встановлено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1048 ЦК України
договір позики вважається
безпроцентним, якщо, зокрема,
позичальникові передані речі,
визначені родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 184 ЦК України визначено,
що річ є визначеною родовими ознаками,
якщо вона має ознаки, властиві усім
речам того ж роду, та вимірюється
числом, вагою, мірою. Річ, що має лише
родові ознаки, є замінною.

Оскільки грошові кошти відповідають
визначенню речей, визначених родовими
ознаками, то заборони надавати їх у
безпроцентну позику юридичними
особами немає.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
визначено, що позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи на
виконання умов укладеного договору
зворотної фінансової допомоги № 5 від
06.03.2013 року відповідач надав позивачу
поворотну фінансову допомогу в сумі
230000,00 грн., перерахувавши її на
розрахунковий рахунок останнього, що
підтверджується завіреною копією
платіжного доручення № 878 від 07.03.2013
року, наявною в матеріалах справи.

Однак, як зазначає відповідач у відзиві
на позовну заяву, позивач свої
зобов'язання щодо повернення суми
фінансової допомоги у встановлений
строк не виконав, натомість останній
звернувся до суду з позовом про
визнання договору зворотної
фінансової допомоги № 5 від 06.03.2013 року
недійсним з підстав відсутності у
відповідача статусу фінансової
установи, відсутності повноважень на
надання фінансових послуг та
відповідного дозволу (ліцензії) на
надання фінансових послуг.

Згідно абзацу 4 п. 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, розглядаючи питання про визнання
угод недійсними, необхідно насамперед
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними та настання відповідних
наслідків: відповідність змісту угоди
вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. Вказані обставини належить
з'ясувати на момент укладення угоди.

При цьому абзацом 4 п. 2.9. вищевказаної
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України визначено,
що відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 15, 16 ЦК України визнання
правочину недійсним є одним із
способів захисту цивільного права та
інтересу у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Аналогічно
ст. 20 ГК України передбачає можливість
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом з
метою захисту прав і законних
інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому
числі спірний договір зворотної
фінансової допомоги може бути визнаний
недійсним за наявності двох умов:

- порушення ним прав та/або
охоронюваних законом інтересів
позивача;

- наявності передбачених законом
підстав для визнання договору
недійсним.

Відповідно до Цивільного кодексу
України підставою для визнання
правочину недійсним є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України (ч. 1 статті 215 ЦК України),
зокрема:

§ відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам;

§ особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК
України);

§ волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч. 3
ст. 203 ЦК України);

§ правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК
України);

§ правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, проте одна зі
сторін або інша заінтересована особа
оспорює її дійсність за підставами,
встановленими законом, така угода може
бути визнана судом недійсною, що
встановлено ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
в обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що надання
фінансової допомоги за договором № 5
від 06.03.2013 року є наданням відповідачем
фінансової послуги в розумінні п. 5 ст. 1
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг», яка в свою чергу як
вид господарської діяльності підлягає
ліцензуванню та потребує наявності у
відповідача ліцензії. При цьому, в
якості підстави для визнання вказаного
договору недійсним позивач з
посиланням на ст. 227 ЦК України вказує
відсутність у відповідача ліцензії на
надання фінансових послуг при
укладенні оспорюваного договору, а
також відсутність у відповідача
статусу фінансової установи, яка має
право надавати фінансові послуги.

Статтею 227 ЦК України визначені правові
наслідки укладення юридичною особою
правочину, якого вона не мала права
вчиняти, зокрема у частині першій
вказано, що правочин юридичної особи,
вчинений нею без відповідного дозволу
(ліцензії), може бути визнаний судом
недійсним.

Ліцензія є необхідною для здійснення
деяких видів господарської діяльності,
зазначених зокрема у статті 9 Закону
України "Про ліцензування певних видів
господарської діяльності".

Так, статтею 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" № 1775-ІІІ від
01.06.2000 року передбачено, що відповідно
до спеціальних законів ліцензуванню
підлягає зокрема вид господарської
діяльності із надання фінансових
послуг.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг" №
2664-ІІІ від 12.07.2001 року (в редакції станом
на день укладення оспорюваного
правочину) (далі - Закон) фінансова
послуга - операції з фінансовими
активами, що здійснюються в інтересах
третіх осіб за власний рахунок чи за
рахунок цих осіб, а у випадках,
передбачених законодавством, - і за
рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

З аналізу наведених норм вбачається, що
визначальною ознакою фінансової
послуги є її надання з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Підпунктом 6 ч. 1 ст. 4 Закону (в редакції
станом на день укладення оспорюваного
правочину) визначено, що надання коштів
у позику, в тому числі і на умовах
фінансового кредиту, вважається
фінансовою послугою.

Частиною 1 ст. 5 Закону передбачено, що
фінансові послуги надаються
фінансовими установами, а також, якщо
це прямо передбачено законом,
фізичними особами - підприємцями.

Фінансова установа - юридична
особа, яка відповідно до закону надає
одну чи декілька фінансових послуг, а
також інші послуги (операції),
пов'язані з наданням фінансових
послуг, у випадках, прямо визначених
законом, та внесена до відповідного
реєстру в установленому законом
порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг. (п.1 ч. 1 ст. 1
Закону в редакції станом на день
укладення оспорюваного правочину).

Нормою ч. 1 ст. 34 Закону
встановлена обов'язковість
ліцензування здійснення фінансовими
установами:

1) страхової діяльності;

2) діяльності з надання послуг
накопичувального пенсійного
забезпечення;

3) надання фінансових кредитів за
рахунок залучених коштів;

4) діяльності з надання будь-яких
фінансових послуг, що передбачають
пряме або опосередковане залучення
фінансових активів від фізичних осіб.

Отже, дана стаття передбачає
ліцензування діяльності саме
фінансових установ (в розумінні статті
1 Закону), а не всіх учасників ринків
фінансових послуг.

Поряд з цим, умовами пункту 6 Положення
про Державний реєстр фінансових
установ, затвердженого розпорядженням
Державної комісії з регулювання ринку
фінансових послуг України № 41 від
28.08.2003 року, визначено, що юридична
особа набуває статусу фінансової
установи з дати внесення відповідного
запису про неї до Реєстру. Датою
внесення відповідного запису до
Реєстру для набуття юридичною особою
статусу фінансової установи є дата
прийняття Нацкомфінпослуг рішення про
внесення фінансової установи до
Реєстру.

Відповідно до п. 2 вказаного Положення
фінансова установа - ліцензіат -
фінансова установа, яка може надавати
фінансову послугу тільки після
отримання відповідної ліцензії
Нацкомфінпослуг і діяльність щодо
надання такої фінансової послуги є
виключним видом діяльності фінансової
установи.

З викладених норм Закону вбачається, що
фінансовою установою є юридична особа,
діяльність якої пов'язана з наданням
відповідно до закону однієї чи
декількох фінансових послуг, а також
інших пов'язаних з ними послуг
(операцій), та яка внесена до
відповідного реєстру. При цьому
надання фінансових послуг є виключним
видом діяльності фінансових установ.

Разом з тим, в матеріалах справи
міститься Статут Приватного
підприємства "Молокозавод-ОЛКОМ",
пунктом 1.4. якого зокрема встановлено,
що предметом діяльності підприємства є
фінансові операції, надання порук
фінансовими активами, фінансові
послуги з фінансового лізингу,
фінансові послуги з надання позик
фінансовими активами та надання інших
фінансових послуг, крім тих, що
віднесені чинним законодавством до
виключної компетенції банків, інших
фінансово-кредитних та інвестиційних
установ і організацій.

Однак, оскільки згідно вказаного
пункту статуту здійснення фінансових
операцій та надання фінансових послуг
не є виключним видом діяльності
відповідача, відтак останній не є
фінансовою установою в розумінні
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг», а тому відповідно
не підлягає внесенню до Державного
реєстру фінансових установ.

Поряд з цим, згідно з п. 4 ст. 5
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг" (в редакції станом
на день укладення оспорюваного
правочину) можливість та порядок
надання окремих фінансових послуг
юридичними особами, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами, визначаються законами та
нормативно-правовими актами державних
органів, що здійснюють регулювання
діяльності фінансових установ та
ринків фінансових послуг, виданими в
межах їх компетенції.

Так, пунктом 1 розпорядження Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України № 5555 від
31.03.2006 року «Про можливість надання
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
фінансових послуг з надання коштів у
позику та надання поручительств»
визначено, що юридичні особи - суб'єкти
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
надають фінансові послуги з надання
коштів у позику (крім на умовах
фінансового кредиту) та поручительств
відповідно до вимог цивільного
законодавства та з урахуванням вимог
законодавства України щодо
запобігання та протидії легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом.

Таким чином, юридична
особа-позикодавець, яка не є фінансовою
установою, згідно норм чинного
законодавства наділена правом
надавати фінансові послуги з надання
коштів у позику, проте з обмеженням, а
саме крім як на умовах фінансового
кредиту (тобто надання коштів у позику
юридичній або фізичній особі на
визначений строк та під процент). Тобто
юридична особа - позикодавець, яка не є
фінансовою установою, має право
надавати тільки безпроцентну позику.

Фактичні обставини справи свідчать, що
укладений між сторонами договір
зворотної фінансової допомоги за своєю
правовою природою є договором позики.

Предметом вказаного договору є надання
зворотної фінансової допомоги,
визначення якої викладено в п. 14.1.257
Податкового кодексу України, а саме
поворотна фінансова допомога - сума
коштів, що надійшла платнику податків у
користування за договором, який не
передбачає нарахування процентів або
надання інших видів компенсацій у
вигляді плати за користування такими
коштами, та є обов'язковою до
повернення.

З аналізу умов оспорюваного
договору, а саме пункту 2.2. вбачається,
що даний договір є безпроцентним,
оскільки не передбачає нарахування та
сплату процентів, а отже укладений без
мети отримання прибутку з боку
відповідача, відтак фінансова
допомога, надана позивачу за умовами
вказаного договору не є фінансовою
послугою в розумінні п. 5 ст. 1 «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг».

Так, зі змісту оспорюваного договору
вбачається, що його предметом не є
надання фінансових послуг, а
відповідач, в силу закону, не є
фінансовою установою. Тому відсутні
підстави для отримання останнім
відповідного дозволу (ліцензії) з метою
для укладання вказаного правочину, а
доводи позивача в цій частині є
безпідставними.

Пунктом 2.10. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» передбачено, що в силу
припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін
довести ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень. Вимоги статті 34 ГПК
України визначають, що господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Втім, ніякі докази
не мають для суду заздалегідь
встановленої сили і оцінюються судом в
розумінні вимог статті 43 ГПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Позивач не довів суду наявність
обставин, з якими закон пов'язує
визнання договору недійсними, в т. ч. що
спірний договір укладений з порушенням
господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності) та
потребує отримання відповідачем
відповідного дозволу (ліцензії), а
також не довів факт порушення
оспорюваним правочином його прав
та/або охоронюваних законом інтересів.
Зокрема позовна заява не містить
обґрунтування щодо порушення
оспорюваним правочином прав та/або
інтересів позивача, в т.ч. відсутні
докази, наявності таких порушень.

Навпаки відповідач надав суду докази
того, що договір зворотної фінансової
допомоги укладений у відповідності з
вимогами законодавства, а його умови з
боку відповідача виконані в повному
обсязі та у встановлені строки, а саме
обов'язок з надання зворотної
фінансової допомоги позивачу.

З урахуванням викладеного суд дійшов
висновку про відсутність обох
необхідних умов для визнання договору
недійсним (порушення права, інтересу
позивача та порушення норми закону), а
отже і про відсутність правових
підстав для задоволення позовних
вимог.

За таких обставин, у задоволенні позову
Приватного підприємства "Агрофірма
"Семенівка" до Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ" про визнання
недійсним договору зворотної
фінансової допомоги № 5 від 06.03.2013 року
слід відмовити як необґрунтовано
заявленого.

Витрати по сплаті судового збору в сумі
1218,00 грн. покладаються на позивача у
справі - Приватне підприємство
"Агрофірма "Семенівка", згідно вимог ст.
ст. 44, 49 ГПК України.

У судовому засіданні, яке відбулося
05.08.2014 року згідно частини 2 статті 85 ГПК
України було проголошено скорочений
текст рішення, а саме його вступну та
резолютивну частини.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 1, 4, 5 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринку
фінансових послуг", ст. ст. 15, 16, 184, 203, 204,
215, 227, 638, 639, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.
ст. 20, 180, 181 ГК України, ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33,
ч. 3 ст. 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, ч. ч. 2, 3 ст. 85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог
Приватного підприємства "Агрофірма
"Семенівка" до Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ" про визнання
недійсним договору зворотної
фінансової допомоги № 5 від 06.03.2013 року -
відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору в
сумі 1218,00 грн. покладаються на Приватне
підприємство "Агрофірма "Семенівка".

Повне рішення складено -
11.08.2014 року

Суддя
О.Г. Смірнов

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.