РІШЕННЯ

"01" серпня 2014 р.Справа № 921/606/14-г/14

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Руденка О.В. розглянув
справу

за позовом Корпорації "Укртрансжилбуд",
вул. Незалежності, 65/4, м.
Івано-Франківськ, 76001

до Управління капітального
будівництва Тернопільської обласної
державної адміністрації, вул.
Грушевського, 8, м. Тернопіль, 46021

про стягнення коштів в сумі 239 260,67 грн.

за участю представника відповідача:
Попіль З.З., доручення № 01-5/495 від 20.09.13 р.

Учаснику судового процесу роз'яснено
її процесуальні права та обов'язки
згідно ст.ст. 20,22, 81-1 Господарського
процесуального кодексу України.

Технічна фіксація (звукозапис) не
здійснювалась за відсутності
відповідного клопотання представника
відповідача.

Суть справи: Корпорація
"Укртрансжилбуд звернулася в
господарський суд Тернопільської
області з позовом до Управління
капітального будівництва
Тернопільської обласної державної
адміністрації про стягнення боргу в
сумі 239 260,67 грн.

Позивач, обґрунтовуючи заявлені
вимоги, що підтримані в судовому
засіданні повноважним представником,
посилається на порушення відповідачем
умов договору про закупівлю робіт за
державні кошти від 10.12.2012р. в частині
повної та своєчасної оплати вартості
виконаних робіт.

Повноважний представник відповідача в
судовому засіданні та у відзиві на
позов № 01-5/280 від 07.07.2014р. вважає
заявлені вимоги такими, що задоволенню
не підлягають, посилаючись на
постанову КМУ № 65 від 01.03.2014р. "Про
економію державних коштів та
недопущення втрат бюджету", за якою
оплата кредиторської заборгованості
можлива лише після проведення
перевірки достовірності її обсягів
Державною фінансовою інспекцією в
Тернопільській області. Зважаючи, що
така державною установою не проведена,
станом на час розгляду справи
фінансування не поступило. Пояснює, що
утворена перед корпорацією
заборгованість буде погашена у повному
обсязі після надходження коштів з
державного бюджету. Разом з тим,
бюджетною установою подано клопотання
№01-5/325 від 01.08.2014р. про зменшення
неустойки.

В процесі вирішення спору
оголошувалась перерва та розгляд
справи відкладався, з підстав,
викладених у формулярах (протоколах)
судового засідання та відповідній
ухвалі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, оцінивши представлені
докази в їх сукупності та дослідивши
норми чинного законодавства, судом
встановлено наступне.

За приписами частини 2 ст.11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав і
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Із змістом зазначеної норми
кореспондуються і положення ст.174 ГК
України, відповідно до якої
господарський договір є підставою
виникнення господарських зобов'язань.

Як вбачається із матеріалів справи,
10.12.2012р. між корпорацією
"Укртрансжилбуд" та Управлінням
капітального будівництва ТОДА
укладено договір про закупівлю робіт
за державні кошти, за умовами п.1.1. якого
Підрядник зобов'язується в межах
договірної ціни, що визначена у додатку
№ 1, виконати роботи з реконструкції
існуючої будівлі Лановецької районної
комунальної установи під культурний
центр народного художника України І.С.
Марчука в м. Ланівці Тернопільської
області, відповідно до проектної
документації, а Замовник прийняти і
оплатити такі роботи.

В свою чергу, згідно пунктів 1.2 та 1.3
найменування (номенклатура,
асортимент) кількісні характеристики
виконуваних робіт, вказані у Робочому
проекті, а обсяги закупівлі робіт
можуть бути зменшені залежно від
реального фінансування видатків.

Розділом 3 контрагентами узгоджено
ціну даного договору, яка є твердою і
становить 2 144 202 грн., в тому числі ПДВ 357
367 грн. При цьому, зменшення ціни
договору передбачене за взаємною
згодою сторін.

Відповідно до розділу 5 (п. 5.1. та 5.2.),
строк (термін) виконання робіт на
виділені кошти у 2012р. визначається
Календарним планом виконання робіт,
який є Додатком № 2 і розпочинається з
дати підписання вказаної угоди і до
27.12.2012р. Місце виконання робіт - м.
Ланівці Тернопільської області.

Водночас, суб'єктами спору погоджено
набрання чинності укладеного
правочину з моменту підписання та дію
до повного виконання ними своїх
обов'язків (п. 10.1. угоди).

Взаємовідносини, що склалися між
сторонами у справі суд кваліфікує як
правовідносини, що випливають із
договору будівельного підряду, які
регулюються положеннями глави 61 ЦК
України.

За приписами ст. 875 Цивільного кодексу
України, за договором будівельного
підряду підрядник зобов'язується
збудувати і здати у встановлений строк
об'єкт або виконати інші будівельні
роботи відповідно до
проектно-кошторисної документації, а
замовник зобов'язується надати
підрядникові будівельний майданчик
(фронт робіт), передати затверджену
проектно-кошторисну документацію, якщо
цей обов'язок не покладається на
підрядника, прийняти об'єкт або
закінчені будівельні роботи та
оплатити їх.

Договір будівельного підряду
укладається на проведення нового
будівництва, капітального ремонту,
реконструкції (технічного
переоснащення) підприємств, будівель
(зокрема житлових будинків), споруд,
виконання монтажних,
пусконалагоджувальних та інших робіт,
нерозривно пов'язаних з
місцезнаходженням об'єкта.

Виконані на умовах укладеної угоди
підрядні роботи з реконструкції
існуючої будівлі Лановецької районної
комунальної установи відповідачем, як
Замовником, прийняті без будь-яких
претензій і зауважень.

Зокрема, факт виконання зазначених
робіт та прийняття їх відповідачем
підтверджується актами приймання
виконаних робіт № 1, № 2 та № 3 за
грудень 2012р. (КБ-2в) та довідками про
вартість виконаних будівельних робіт
/та витрати/ (КБ-3) № 18_2-1_ПД_ КБ-3, № 16_2-1_ПД_
КБ-3 та № 19_2-1_ПД_ КБ-3 за це й же період,
підписаними уповноваженими
представниками сторін, підписи яких
скріплені печатками контрагентів.

За умовами п.4.1. угоди, розрахунки
проводяться шляхом поетапної оплати
(щомісячно) Замовником після
підписання Сторонами актів приймання
виконаних будівельних робіт (форма
КБ-2в) та довідок про вартість виконаних
будівельних робіт (форма КБ-3).

Кінцеві розрахунки за фактично
виконані роботи здійснюються протягом
30 календарних днів, після приймання
об'єкта в експлуатацію.

Однак, як стверджує позивач,
зобов'язання щодо погашення
заборгованості за виконані роботи,
передбачені укладеним договором,
бюджетною установою виконано лише
частково, внаслідок чого у неї
утворилась заборгованість перед
Корпорацією в сумі 182 653,20 грн.

Згідно до п 99 Загальних умов укладення
та виконання договорів у капітальному
будівництві, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 01.08.2005
року N 668, розрахунки за виконані роботи
проводяться на підставі документів про
обсяги виконаних робіт та їх вартість.
Документи про виконані роботи та їх
вартість складаються і підписуються
підрядником та передаються замовнику.
Замовник перевіряє ці документи і в
разі відсутності зауважень підписує
їх. Після підписання документів
замовник зобов'язаний оплатити
виконані роботи.

В той же час, частиною 4 статті 882 ЦК
України, врегульовано порядок
передання та прийняття робіт шляхом
оформлення акту, підписаного обома
сторонами. У разі відмови однієї із
сторін від підписання акта про це
вказується в акті і він підписується
другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Отже, з урахуванням положень ст. 530
Цивільного кодексу України, зважаючи
на п. 4.1 Договору та дату підписання
актів приймання виконаних робіт, строк
виконання відповідачем грошового
зобов'язання по оплаті виконаних
позивачем згідно укладеного
контрагентами правочину настав, а
відтак, на час розгляду справи судом
борг відповідача перед позивачем
становить 182 653,20 грн.

Вказана сума заборгованості, не
заперечується самим Управлінням та,
крім іншого, підтверджується актом
звірки взаєморозрахунків 10.02.2014р.,
підписаним сторонами без зауважень.

Посилання управління на відсутність
бюджетного фінансування, як на
підставу звільнення від
відповідальності, до уваги судом не
приймається, оскільки, згідно із ч. 1 ст.
625 Цивільного кодексу України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Укладений між
сторонами Договір не містить умови
щодо відстрочення виконання грошового
зобов'язання у зв'язку із відсутністю
бюджетного фінансування.

До того ж суд відзначає, що між
сторонами виникли господарські
відносини, а приписи Господарського
кодексу України не передбачають
привілейованого становища суб'єктів
господарювання, які фінансуються за
рахунок бюджету, по відповідальності
за порушення зобов'язань.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу
України юридична особа самостійно
відповідає за своїми зобов'язаннями, а
ст.ст. 525, 526 названого Кодексу і ст. 193
Господарського кодексу України
встановлено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

За даних обставин, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги Корпорації
"Укртрансжилбуд" про стягнення з УКБ
ТОДА 182 653,20 грн. боргу підлягають до
задоволення, оскільки підтвердженні
матеріалами справи, ґрунтуються на
вимогах чинного законодавства та не
заперечені відповідачем.

В той же час, за порушення у сфері
господарювання учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених Господарським кодексом
України, іншими законами та договором
(частина друга статті 193, частина перша
статті 216 та частина перша статті 218
Господарського кодексу України).

В силу приписів ст. 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення та три проценти річних
від простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно долученого позивачем
розрахунку, за період з 01.01.2013р. по
30.06.2014р. відповідачеві визначено 8 196,88
грн. річних та 22 138,55 грн. втрат від
інфляційних процесів.

У п. 18 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 11.04.2005
р. N 01-8/344 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
зазначається, що господарський суд у
розгляді справи не зобов'язаний
здійснювати замість позивача
"перерахунок" розрахованих останнім
сум штрафних санкцій, річних тощо.
Однак, з огляду на вимоги частини
першої статті 47 ГПК щодо прийняття
судового рішення за результатами
обговорення усіх обставин справи та
частини першої статті 43 ГПК стосовно
всебічного, повного і об'єктивного
розгляду в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності суд
повинен перевірити обґрунтованість і
правильність здійснення позивачем
нарахування таких сум і в разі якщо їх
обчислення помилкове - зобов'язати
позивача здійснити перерахунок
відповідно до закону чи договору або
зробити це самостійно.

З наведеного та за наслідками
проведеного перерахунку судом
встановлено, що до стягнення із
бюджетної установи підлягає 3% річних
за користування коштами в сумі 8 196,88
грн. та 20 091,85 грн. інфляційних. Таким
чином, у стягненні решти заявлених сум
інфляційних втрат слід відмовити.

Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом зокрема сплата
неустойки (штрафу, пені).

Позивачем заявлено вимогу щодо
стягнення з відповідача за період з
01.01.2013р. по 30.06.2014р. пені в розмірі 26 171,04
грн.

Вказана вимога вмотивована
положеннями ч.2. ст. 232 Господарського
кодексу України, за приписами якої у
разі якщо порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання, що
належить до державного сектора
економіки, або порушення пов'язане з
виконанням державного контракту, або
виконання зобов'язання фінансується за
рахунок Державного бюджету України чи
за рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах, зокрема, за порушення
строків виконання зобов'язання
стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка
вартості товарів (робіт, послуг), з яких
допущено прострочення виконання за
кожний день прострочення, а за
прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Однак, зі змісту ч. 2 статті 231 ГК України
випливає, що цією нормою закону
визначений розмір відповідальності не
за порушення строків виконання
грошового зобов'язання, а за порушення
строків виконання зобов'язань з
поставки товарів, виконання робіт та
надання послуг, від вартості яких і
розраховується розмір пені та штрафу, а
не від суми простроченого платежу.

Аналогічне зазначено і у п.2.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 р.,
згідно якої штрафні санкції,
передбачені абзацом третім частини
другої статті 231 ГК України,
застосовується за допущене
прострочення виконання лише
негрошового зобов'язання, пов'язаного з
обігом (поставкою) товару, виконанням
робіт, наданням послуг, з вартості яких
й вираховується у відсотковому
відношенні розмір штрафних санкцій.

Отже, виходячи з положень зазначеної
норми, з огляду на той факт, що
відповідачем було допущено
прострочення виконання саме грошового
зобов'язання у зв'язку з неналежним
виконанням умов укладеного договору,
суд дійшов висновку про відсутність у
позивача правових підстав для
застосування до Управління штрафної
санкції, передбаченої ч. 2 ст. 231 ГК
України.

Зазначеної правової позиції
дотримується Верховний Суд України у
постанові від 04.02.2014р. по справі №
903/610/13, прийнятої за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах. Вказівки даного
нормативного акту, згідно ст. 11128 ГПК
України, є обов'язковими для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Таким чином, приймаючи до уваги, що
умовами укладеного 10.12.2012р. правочину
контрагентами не передбачено
відповідальність за прострочення
оплати виконаних робіт у вигляді пені,
заявлена господарюючим суб'єктом
вимога щодо стягнення з бюджетної
установи 26 272,04 грн. пені задоволенню не
підлягає.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача витрати на послуги
адвоката в сумі 1200 грн., витрати
понесені останнім на проїзд у судові
засідання 16.07.2014р. та 30.07.2014р.
автомобілем з м. Івано-Франківськ до м.
Тернопіль у розмірі 399,75 грн., вартість
банківських послуг в сумі 29,72 грн. та
витрати понесені у зв'язку із наданням
аудиторського висновку у розмірі 100
грн.

Як на докази понесених витрат за
послуги адвоката позивач посилається
на договір про надання правових послуг
від д 02.06.2014р. та ордеру серії ІФ № 00041
від 02.06.2014р., згідно квитанції про
сплату гонорару № 000361 від 02.06.2014р.

Водночас, суд враховує, що у
зазначеному вище договорі не міститься
даних щодо розміру винагороди, яка
підлягає сплаті адвокату. В свою чергу,
у квитанції не ідентифіковано за
оформлення яких саме документів та
ведення якої справи в суді були
перераховані відповідні кошти. При
цьому судом встановлено, що на розгляді
в господарському суді Тернопільської
області після 02.06.2014 року перебувало
одночасно цілий ряд справ між цими ж
сторонами, а відтак встановити чи
витрати за квитанцією № 000361 від 02.06.2014р.
пов'язані з розглядом саме даної справи
не видається за можливе.

Крім того, у договорі міститься
посилання на представництво адвокатом
інтересів позивача у справі №
921/606/14-г/14. Даний договір було укладено
02.06.2014 року. В той час як провадження у
даній справі судом було порушено, а
отже і присвоєно відповідний номер,
лише 20.06.2014 року.

З наведеного в сукупності, суд
констатує, що в матеріалах справи
відсутні докази, які б вказували на те,
що заявлені до стягнення витрати за
правову допомогу стосуються саме
даного спору, а тому у їх відшкодуванні
позивачу суд відмовляє.

Щодо відшкодування інших витрат
понесених корпорацією суд враховує
правову позицію ВГСУ, висвітлену у
постанові Пленуму № 7 від 21.02.2013р., за
якою відповідні витрати
відшкодовуються лише особам,
викликаним до господарського суду для
дачі пояснень. При цьому, відшкодуванню
підлягає лише мінімальна вартість
проїзду. Приймаючи до уваги, що явка
представника позивача жодного разу не
визнавалась судом обов'язковою, а із
долучених останнім фіскального чеку №
7812 від 30.07.2014р. та квитанції № 000363 від
30.07.2014р. на суму 400 грн. встановити чи
такі пов'язані з розглядом саме даної
справи не видається за можливе, суд не
вбачає підстав для їх відшкодування із
відповідача.

Необґрунтовано суб'єктом
господарювання і необхідність
здійснення арифметичних обчислень
штрафних санкцій незалежною
аудиторською фірмою "Аудит-сервіс ІНК",
оскільки, на переконання суду, даний
вид досліджень не потребує спеціальних
знань та міг бути здійснений позивачем
самостійно.

Критично оцінюється судом і заявлена
вимога щодо відшкодування за рахунок
відповідача банківських послуг,
сплачених згідно квитанції № 797558 від
15.07.2014р., адже, відповідно до ст. 47 Закону
України "Про банки та банківську
діяльність", банк самостійно
встановлює процентні ставки та
комісійну винагороду за надані
послуги. А відтак, зважаючи, що
позивачем не надано жодних доказів
неможливості сплати меншої комісійної
винагороди банківській установі,
заявлена вимога не знайшла свого
документального підтвердження і
залишається судом без задоволення.

У відповідності до вимог ст. ст. 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору відшкодовуються позивачу за
рахунок відповідача пропорційно до
задоволених вимог в сумі в сумі 4 218,65
грн.

При цьому, суд констатує, що часткове
задоволення вимог про розподіл судових
витрат, не є підставою для часткового
задоволення позову, оскільки судові
витрати регулюються окремим розділом
ГПК України і не відносяться до
предмету спору та ціни позову.
Аналогічна правова позиція з даного
приводу викладена Вищим господарським
судом України у постанові від 19.11.2013
року у справі №910/10172/13 ( копія у справі).

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 1, 2, 4, 12, 20, 22, 32-34, 43, 44, 49, 83, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління капітального
будівництва Тернопільської обласної
державної адміністрації, вул.
Грушевського, 8, м. Тернопіль, 46021 (ідент.
код 04014074) на користь Корпорації
"Укртрансжилбуд", вул. Незалежності, 65/4,
м. Івано-Франківськ, 76001 (ідент. код 32776178)
182 653 (сто вісімдесят дві тисячі шістсот
п'ятдесят три) грн. 20 коп. боргу; 8 196
(вісім тисяч сто дев'яносто шість) 88 коп.
річних та 20 091 (двадцять тисяч
дев'яносто одну) грн. 85 коп. втрат від
інфляційних процесів; 4 218 (чотири
тисячі двісті вісімнадцять) грн. 65 коп.
в повернення сплаченого судового
збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

4. В решті частині позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня підписання
рішення через місцевий господарський
суд.

Суддя
О.В. Руденко

Повний текст рішення

складено 07.08.2014р.