ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

05 серпня 2014 р. Справа №
902/699/14

Господарський суд Вінницької області в
складі

головуючого судді Тісецького С.С.,

при секретарі судового засідання Кучер
Р.П.,

розглянувши в приміщенні суду справу

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговельна
компанія "Тіса-опт" (, 18003,
м. Черкаси, вул. Р. Люксембург, 177)

до: приватного підприємства "Картес"
(, юр. адреса : 24600, смт.
Крижопіль, вул. Горького, 8, Вінницька
область; пошт. адреса : 68094, с. Бурлача
балка, вул. Приморська, 31, Одеська
область)

про стягнення 19 878,11 грн. згідно
договору поставки № 51 від 27.07.2013 р.

представники сторін:

від позивача : Козовий О.Д. - за
довіреністю

від відповідача : не з'явився

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торговельна
компанія "Тіса-опт" 26.05.2014 року
звернулося в господарський суд
Вінницької області з позовом до
приватного підприємства "Картес" про
стягнення 19 878,11 грн. згідно договору
поставки № 51 від 27.07.2013 року.

Ухвалою суду від 27.05.2014 року порушено
провадження за вказаним позовом у
справі № 902/699/14 з призначенням до
розгляду в судовому засіданні на 06.06.2014
року, однак в зв'язку з неявкою
представника відповідача та
неподанням витребуваних доказів,
ухвалою суду від 06.06.2014 року продовжено
строк розгляду спору на 15 днів та
відкладено розгляд справи на 05.08.2014
року.

На визначену дату в судове засідання
з'явився представник позивача.

Відповідач правом участі свого
представника в судовому засіданні не
скористався, витребуваних документів
на надав.

При цьому, ухвала суду від 06.06.2014 року
надіслана на юридичну адресу
відповідача : 24600, смт. Крижопіль, вул.
Горького, 8, Вінницька область,
повернулася до суду із поштовою
відміткою "тимчасово відсутній".

Згідно абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" № 18 від 26 грудня 2011
року, за змістом зазначеної статті 64
ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача належним
чином про час і місце розгляду судової
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

Відсутність представника відповідача
в судовому засіданні не перешкоджає
розгляду справи по суті.

Крім того, від відповідача 06.06.2014 року
до суду надійшло клопотання б/н від
02.06.2014 року про відкладення розгляду
справи, яке судом було задоволено.

В даному клопотання повідомляється, що
справа зі спору між тими ж сторонами,
про той же предмет із тих же підстав вже
розглядалась господарським судом
Черкаської області за позовом ТОВ
"Торговельна компанія "Тіса-опт" до ПП
"Картес" про стягнення 226 358 грн. 20 коп.
згідно договору поставки № 51 від 27.07.2013
року.

Так, згідно рішення суду від 05.02.2014 року
у справі № 925/2049/13 вирішено стягнути з
приватного підприємства "Картес" на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговельна
компанія "Тіса-опт" 200 000 грн. основного
боргу, 8 974 грн. 73 коп. пені та 4 179 грн. 49
коп. витрат на сплату судового збору.

Разом з тим, постановою Київського
апеляційного господарського суду від
25.03.2014 року у справі № 925/2049/13 змінено
вказане вище рішення суду та
постановлено в п. 2 резолютивної
частини стягнути з відповідача на
користь позивача 200000 грн. основного
боргу та 4 000 грн. витрат по сплаті
судового збору.

З огляду на вказане, відповідач
зазначає, що господарські суди вже
досліджували відносини за договором
поставки № 51 від 27.07.2013 року та з питань
заборгованості за цим договором
рішення прийнято. Позивач заявляє
вимоги, які визнані господарським
судом необґрунтованими.

В ході розгляду справи по суті,
представник позивача, підтримав
позовні вимоги в повному обсязі з
підстав та за обставин, вказаних в
позові.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
надавши юридичну оцінку поданих до
справи доказів, суд з'ясував наступне.

27.07.2013 року між товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговельна
компанія "Тіса-опт" (постачальник) та
приватним підприємством "Картес"
(покупець) укладено договір поставки №
51 на таких умовах.

Постачальник, зобов'язується
передавати у власність покупця масло
вершкове партіями згідно накладних у
відповідності до замовлень покупця, а
покупець, зобов'язується проводити
оплату за товар і приймати його на
умовах даного договору (п. 1.1).

Ціни на товар, що постачається згідно
умов цього договору узгоджуються
сторонами в накладних та є невід'ємною
частиною нього договору. Покупець
оплачує вартість кожної партії товару
відповідно до цін, визначених
сторонами у накладних на поставку
товару (п. 1.2).

Кількість товару, що постачається за
даним договором, складає 44 000 кг (п. 1.3).

Зобов'язання сторін по поставці товару
виникають на підставі погодженого
сторонами замовлення покупця. Покупець
передає постачальнику замовлення в
якому зазначає кількість, асортимент,
характеристики якості, ціну товару,
адресу, умови поставки (з зазначенням
перевізника) та дату (строк) здійснення
поставки (п. 2.1).

Вартість кожної одиниці товару та
загальна вартість кожної партії
товару, яка поставляється за цим
договором, визначається сторонами у
видаткових накладних. Всі розрахунки
за даним договором здійснюються в
національній, валюті України - гривні
(п. 4.1).

Загальна сума цього договору
визначається шляхом додавання
вартості всього поставленого протягом
дії даного договору товару згідно з
товаротранспортними накладними,
накладними та іншими документами, що
підтверджуюсь факт відвантаження
товару продавцем (п. 4.4).

Продавець може надати покупцю право
сплатити вартість поставленого товару
протягом п'яти банківських днів (п. 4.5).

Даний договір набирає чинності з
моменту його підписання сторонами і
діє до 31.12.2013 року, але в будь-якому
випадку до моменту його остаточного
виконання (п. 11.1).

Дія договору продовжується на один рік,
якщо жодна із сторін не заявить
письмово про його розірвання не
пізніше, ніж за 5 днів до закінчення дії
договору (п. 11.2).

Закінчення строку цього договору не
звільняє сторони від відповідальності
за його порушення, яке мало місце під
час дії цього договору (п. 11.4).

На виконання умов вказаного договору,
позивачем поставлено відповідачу
товар - масло вершкове 73 % жирності на
загальну суму 343 200,00 грн., що
підтверджується накладними та
рахунками-фактури № 50 від 29.07.2013 року на
суму 229 200,00 грн.; № 88 від 05.09.2013 року на
суму 114 000,00 грн..

21.08.2013 року приватне підприємство
"Картес" звернулося до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Торговельна компанія "Тіса-опт" із
заявою про зарахування зустрічних
вимог № 162 на суму 107 382,60 грн..

В подальшому, між позивачем та
відповідачем підписано та скріплено
печатками акт про залік взаємних вимог
від 21.08.2013 року.

Згідно п. 3 цього акту, сторони
погодилися провести залік взаємних
вимог шляхом зарахування в оплату
поставленого позивачем відповідачу
товару за договором № 51 від 27.07.2013 року
зустрічних вимог відповідача до
позивача за договором купівлі-продажу
№ Ф-070 від 21.06.2013 року в сумі 107 382,60 грн..

В свою чергу, відповідач згідно
рахунку-фактури № 50 від 26.07.2013 року
сплатив позивачу 16.09.2013 року кошти в
сумі 20 000,00 грн. та 01.11.2013 року в сумі 15
817,40 грн., що підтверджується
банківськими виписками по рахунку ТОВ
"Торговельна компанія "Тіса-опт".

Також, як вбачається з матеріалів
справи, господарським судом Черкаської
області прийнято рішення від 05.02.2014
року у справі № 925/2049/13 щодо стягнення з
приватного підприємства "Картес" на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговельна
компанія "Тіса-опт" 200 000 грн. основного
боргу, 8 974,73 грн. пені та 4179,49 грн. витрат
на сплату судового збору.

За змістом даного рішення, судом
встановлено, що вказана вище
заборгованість виникла внаслідок
порушення відповідачем грошових
зобов'язань за договором поставки № 51
від 27.07.2013 року.

Водночас, постановою Київського
апеляційного господарського суду від
25.03.2014 року, рішення господарського
суду Черкаської області від 05.02.2014 року
у справі № 925/2049/13 змінено та п. 2
резолютивної частини рішення суду
викладено в наступній редакції :
стягнути з приватного підприємства
"Картес" на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"Торговельна компанія "Тіса-опт"
основний борг в сумі 200000 грн. та витрати
по сплаті судового збору в сумі 4 000,00
грн..

З врахуванням встановлених обставин,
суд дійшов таких висновків.

В силу п.1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем та відповідачем виникли
правовідносини щодо поставки товару то
його оплати.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке ж положення містить і ч. 1 ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч.1, ч. 2 ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння заміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
вказує, що договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

В силу ч. 2 ст. 4-3 ГПК України, сторони та
інші особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Згідно ч.1 ст. 32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

За змістом статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 34, 43 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

В силу п. 2.5 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26 грудня 2011 року, будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, 27.07.2013 року між
товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговельна
компанія "Тіса-опт" та приватним
підприємством "Картес" укладено
договір поставки № 51, згідно якого
позивачем передано відповідачу товар
загальною вартістю 343 200,00 грн., що
підтверджується вказаними вище
видатковими накладними та
рахунками-фактури.

При цьому, відповідачем згідно
банківських виписок було сплачено
позивачу кошти в сумі 35 817,40 грн. в
рахунок оплати товару за
рахунком-фактури № 50 від 26.07.2013 року та
на підставі акту від 21.08.2013 року між
позивачем та відповідачем здійснено
залік взаємних вимог на суму 107 382,60 грн..

Таким чином, сума основного боргу
склала 200 000,00 грн. (343 200,00 грн. - 35817,40 грн. -
107 382,60 грн.), яка відповідачем не
оплачена.

Так, наявність вказаного основного
боргу, який виник з договору поставки №
51 від 27.07.2013 року, встановлена рішенням
господарського суду Черкаської
області від 05.02.2014 року та постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014 року у
справі № 925/2049/13 за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
"Торговельна компанія "Тіса-опт" до
приватного підприємства "Картес" про
стягнення 209 393,20 грн..

З огляду на порушення відповідачем
грошового зобов'язання за даним
договором, позивачем згідно позовної
заяви та розрахунку доданого до неї
(а.с. 11-13) у справі № 902/699/14, нараховано до
стягнення з відповідача за
прострочення сплати боргу 6 717,95 грн. -
пені за період з 30.07.2013 року по 30.01.2014
року, 4 789,91 грн. - 3% річних за період з
30.07.2013 року по 14.05.2014 року та 8 370,25 грн. -
інфляційних втрат за період з 21.08.2013
року по 14.05.2014 року.

Пунктом 7.2.1 договору № 51 від 27.07.2013 року,
позивач та відповідач узгодили, що за
порушення термінів розрахунків,
передбачених п. 4.5, даного договору,
покупець сплачує постачальнику пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від простроченої суми за кожен день
прострочки. При порушенні термінів
розрахунків, більше чим по 3 (трьох)
накладних більше ніж 10 днів кожної,
покупець виплачує постачальнику
відсотки за неправомірне користування
чужими коштами в розмірі 20% річних, а
також має право в односторонньому
порядку розірвати договір, повідомивши
про це покупця в письмовій формі не
менше чим за 15 днів до моменту
розірвання договору. Постачальник має
право не приймати замовлення і не
здійснювати відвантаження товару
покупаю у випадку, якщо покупець має
перед ним прострочену заборгованість.

Принагідно, суд звертає увагу, що
позовні вимоги в частині стягнення
пені за договором № 51 від 27.07.2013 року,
заявлялися позивачем у справі № 925/2049/13.

При розгляді даної позовної вимоги,
Київський апеляційний господарський
суд у постанові від 25.03.2014 року зазначив
наступне.

Зі змісту пункту 7.2.1 вказаного вище
договору слідує, що ним встановлена
відповідальність у вигляді стягнення з
відповідача пені за порушення термінів
розрахунків, передбачених п. 4.5
договору, тобто за порушення
відповідачем терміну наданої
позивачем у відповідності до п. 4.5
договору відстрочки, чого в даному
випадку не сталося, з огляду на що
застосовування до відповідача
відповідальності, передбаченої п. 7.2.1
договору, є безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Відповідно ч. 1 ст. 547 ЦК України
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

У спірному договорі сторони не досягли
згоди щодо відповідальності
відповідача у вигляді пені за
порушення термінів оплати товару у
випадку ненадання позивачем
відповідачу відстрочки щодо оплати
товару в порядку, встановленому п. 4.5
договору.

За таких обставин, позовні вимоги
позивача про стягнення з відповідача
пені в сумі 9393,20 грн. задоволенню не
підлягають як такі, що не ґрунтуються
на вимогах закону.

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини,
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Беручи до уваги, що судом апеляційної
інстанції розглянуто вимоги в частині
стягнення пені у справі № 925/2049/13, а
також зважаючи на встановленні
обставини у справі № 902/699/14, суд
приходить до висновку про наявність
підстав для відмови в частині позовних
вимог щодо стягнення штрафних санкцій
в сумі 6 717,95 грн..

Також, суд, розглянувши позовні вимоги
про стягнення 3 % річних та інфляційних
нарахувань, дійшов таких висновків.

Згідно ст. 253 Цивільного кодексу
України, перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

В силу п. 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п. 3.1, абз. 3, 4 п. 3.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" № 14
від 17 грудня 2013 року, інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть
враховуватися рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладені в листі Верховного Суду
України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа
вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а
також в інформаційно-пошукових
системах "Законодавство" і "Ліга".

Згідно п. п. 4.1, 4.2 вказаної вище
постанови, сплата трьох процентів
річних від простроченої суми (якщо
інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові. Сторони договору
можуть зменшити або збільшити
передбачений законом розмір процентів
річних.

За змістом позовної заяви та заяви
представника позивача б/н від 05.08.2014
року, наказ у справі № 925/2049/13
пред'явлено до виконання, відкрито
виконавче провадження, проте не
виконано і сума боргу в розмірі 200 000,00
грн. відповідачем не сплачена.

Згідно абз. 7 п. 2 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України
"Про практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права" № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 року,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України). При цьому чинне законодавство
не пов'язує припинення грошового
зобов'язання з наявністю судового
рішення про стягнення боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції та трьох процентів річних від
простроченої суми чи відкриттям
виконавчого провадження з примусового
виконання такого рішення (див.
постанови Верховного Суду України від
04.07.2011 N 13/210/10 від 12.09.2011 N 6/433-42/183, 10.12.2010 N
10/25, від 14.11.2011 N 12/207, від 23.01.2012 N 37/64 і
постанову Вищого господарського суду
України від 16.03.2011 N 11/109).

При цьому, суд зазначає, що позивачем не
заявлялися позовні вимоги у справі
№ 925/2049/13 щодо стягнення з відповідача 3
% річних та інфляційних втрат внаслідок
порушення останнім грошових
зобов'язань за договором № 51 від 27.07.2013
року, а тому підставним є їх заявлення у
справі № 902/699/14.

Суд, перевіривши наведений позивачем
розрахунок 3% річних за допомогою
інформаційно-пошукової системи "Ліга :
Закон", дійшов висновку, що нараховані
суми коштів відповідають встановленим
обставинам справи.

Разом з тим, як вбачається з розрахунку
інфляційних втрат, позивачем
нараховано до стягнення з відповідача
за період з 16.09.2013 року по 31.10.2013 року 863,27
грн. на суму боргу в розмірі 215 817,40 грн.
та нараховано 7 481,98 грн. за період з
01.11.2013 по 14.05.2014 року на суму боргу в
розмірі 200 000,00 грн.. Загальна сума
інфляційних нарахувань позивачем
вказана у сумі 8 370,25 грн..

Разом з тим, суд здійснивши перерахунок
суми інфляційних втрат за допомогою
інформаційно-пошукової системи "Ліга :
Закон", встановив, що сума інфляційних
нарахувань становить 8 345,25 грн. (863,27 грн.
+ 7 481,98 грн.).

Враховуючи викладене в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення 25,00
грн. - інфляційних втрат (8 370,25 грн. - 8 345,25
грн.) слід відмовити в зв'язку з
помилковим нарахуванням.

З огляду на викладене, оскільки
відповідач не здійснив погашення
заборгованості у повному обсязі за
договором № 51 від 27.07.2013 року, то він
відповідно з вимогами цивільного та
господарського кодексів є боржником,
що прострочив, а тому наявні підстави
для задоволення вимог про стягнення з
нього на користь позивача, 4 789,91 грн. - 3%
річних та 8 345,25 грн. - інфляційних втрат.

Обґрунтованість та правомірність
заявлених позивачем вимог
підтверджуються наданими та
дослідженими судом письмовими
доказами наявними у матеріалах справи.

Судові витрати зі сплати судового
збору підлягають покладенню на
відповідача пропорційно сумі
задоволених позовних вимог, відповідно
до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-2 - 4-4, 32 - 34, 43, 49, 82, 84, 85,
87, 115, 116 Господарського процесуального
кодексу України, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного підприємства
"Картес" (, юр. адреса :
24600, смт. Крижопіль, вул. Горького, 8,
Вінницька область; пошт. адреса : 68094,
с. Бурлача балка, вул. Приморська, 31,
Одеська область, р/р 2901 в АБ
"Південний" м. Одеса, МФО 328209) на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговельна
компанія "Тіса-опт" (, 18003,
м. Черкаси, вул. Р. Люксембург, 177, р/р
4001 в ЧГРУ ПАТ КБ "Приватбанк", МФО
354347) 4 789,91 грн. - 3% річних, 8 345,25 грн. -
інфляційних втрат та 1 207,25 грн. -
відшкодування витрат пов'язаних зі
сплатою судового збору пропорційно
сумі задоволених позовних вимог.

3. Відмовити в частині позовних вимог
щодо стягнення 6 717,95 грн. - штрафних
санкцій та 25,00 грн. - інфляційних втрат.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

5. Копію рішення надіслати відповідачу
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення.

Повне рішення складено 08 серпня 2014 р.

Суддя
Тісецький С.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2, 3 - відповідачу (юр. адреса : 24600, смт.
Крижопіль, вул. Горького, 8, Вінницька
область; пошт. адреса : 68094, с. Бурлача
балка, вул. Приморська, 31, Одеська
область)