ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" серпня 2014 р.Справа № 53/22-07

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, смт. Мала Данилівка до 1) ДП
"Навчально-дослідне господарство
"Прогрес" Харківської державної
зооветеринарної академії, смт. Мала
Данилівка. 2) Малоданилівська селищна
рада, смт. Мала Данилівка; 3)
Дергачівська районна державна
адміністрація Харківської області, 4)
Реєстраційна служба Дергачівського
районного управління юстиції
Харківської області, Треті особи, які
не заявляють самостійні вимоги на
предмет спору на стороні відповідача: 1.
Харківська державна зооветеринарна
академія, смт. Мала Данилівка, 2.
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю в
Харківській області; 3. Комунальне
підприємство технічної інвентаризації
"Інвенрос", м. Дергачі, про визнання
права власності за участю
представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_2, дов. від
07.11.2013 р.

Представник відповідача (1) - не
з'явився;

Представник відповідача (2) - не
з'явився;

Представник відповідача (3) - не
з"явився.

Представник відповідача (4) - не
з'явився;

1 Третя особа - Фірсова Н.В. дов. № 54-01-211
від 19.04.2012 р.;

2 Третя особа - не з"явився;

3 Третя особа - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2007 р. фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 (позивач)
звернулась до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про:

- визнання за нею права власності на
самовільно збудоване нежитлове
приміщення корівника літ. А-1, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 1884,6 м. кв.;

- зобов'язання Комунальне підприємство
"Дергачівське районне бюро технічної
інвентаризації" зареєструвати право
власності та видати відповідні
правовстановлюючі документи на
самовільно збудоване нежитлове
приміщення корівника літ. А-1, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 1884,6 м. кв.

Позовні вимоги ФОП ОСОБА_1, посилаючись
на норми Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) та
Господарського кодексу України (далі -
ГК України), обґрунтовувала тим, що нею
було самовільно збудовано придатне до
експлуатації нежитлове приміщення
корівника. Клопотання ФОП ОСОБА_1
прийняти розпорядження про видачу
свідоцтва на право власності
новозбудованої будівлі корівника
Радою залишено без відповіді та
задоволення, тому право власності на цю
будівлю має бути визнано за нею у
судовому порядку.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 20.04.2007 р. позов
було задоволено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 18.09.2013 р.
рішення господарського суду
Харківської області від 20.04.2007 р. було
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України у справі від 22.01.2014 р. касаційна
скарга Харківської державної
зооветеринарної академії була
задоволена, постанова Харківського
апеляційного господарського суду від
18.09.2013 р. та рішення господарського суду
Харківської області від 20.04.2007 р. у
справі № 53/22-07 скасовані, справу
передано на новий розгляд до
господарського суду Харківської
області.

Ухвалою суду по справі від 07.02.2014 р. було
прийнято справу до розгляду та
призначено її до розгляду у судовому
засіданні на "18" лютого 2014 р. о 11:00 (суддя
Доленчук Д.О.)

Відповідно до витягу автоматизованої
системи документообігу суду від 09.04.2014
року, у зв'язку із хворобою судді
Доленчука Д.О., справу призначено до
розгляду судді Аюповій Р.М.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 10.04.2014р.
залучено до участі у справі в якості
другого відповідача - Малоданилівську
селищну раду. Також судом, на підставі
приписів статті 27 Господарського
процесуального кодексу України,
залучено до участі у справі в якості
Третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Інспекцію
державного архітектурно-будівельного
контролю в Харківській області.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 23.04.2014р.
залучено до участі у справі в якості
третього відповідача - Дергачівську
районну державну адміністрацію
Харківської області.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 03.06.2014р.
залучено до участі у справі в якості
четвертого відповідача - Реєстраційну
службу Дергачівського районного
управління юстиції Харківської
області. Також даною ухвалою суду
прийнято до розгляду заяву позивача
про зміну предмету позову, в якій
позивач просить суд:

1. Визнати дійсним договір
купівлі-продажу від 02.03.2006 року
нежитлового приміщення корівника, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 1806,6 м2.

2. Визнати право власності за Фізичною
особю-підприємцем ОСОБА_1 на нежитлове
приміщення корівника літ. А-1, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 1884,6 м2.

3. Зобов'язати Реєстраційну службу
Дергачівського районного управління
юстиції Харківської області
зареєструвати право власності та
видати відповідні правовстановлюючі
документи за Фізичною
особю-підприємцем ОСОБА_1 на нежитлове
приміщення корівника літ. А-1, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 1884,6 м2.

У призначеному судовому засіданні
14.08.2014р. представник позивача позов
підтримав, наполягав на його
задоволенні. Через канцелярію суду
надав додаткові докази по справі (вх. №
28155), які судом долучені до матеріалів
справи.

Представник першого відповідача у
призначене судове засідання 14.08.2014р. не
з"явився, матеріали справи містять
відзив першого відповідача (вх. № 10513), в
якому проти позову заперечує та
просить суд розглянути дану справу за
відсутності представника ДП
"Навчально-дослідне господарство
"Прогрес" Харківської державної
зооветеринарної академії.

Представник другого відповідача у
призначене судове засідання 14.08.2014р. не
з"явився, в наданих до господарського
суду поясненнях (вх. № 9117) зазначив про
те, що повноваження щодо розпорядження
спірною земельною ділянкою не
належать Малоданилівській раді та
просив розглядати справу за
відсутності представника другого
відповідача.

Представник третього відповідача в
судове засідання 14.08.2014р. не з"явився,
про причину неявки суд не повідомив.
Матеріали справи містять докази
належного повідомлення третього
відповідача про час та місце розгляду
справи.

Представник четвертого відповідача в
судове засідання 14.08.2014р. не з"явився.
Матеріали справи містять клопотання
четвертого відповідача про розгляд
справи за відсутності представника
Реєстраційної служби Дергачівського
районного управління юстиції
Харківської області (вх. № 405).

Представник першої третьої особи,
присутній в судовому засіданні 14.08.2014р.,
проти позову заперечував, просив суд
відмовити в його задоволенні в повному
обсязі.

Представник другої третьої особи в
судове засідання 14.08.2014р. не з"явився.
Матеріали справи містять відзив
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Харківській області (вх. №19550), в якому
проти позову заперечує та просить
розглядати справу за відсутності
представника інспекції.

Представник третьої третьої особи в
судове засідання 14.08.2014р. не з"явився,
матеріали справи містять клопотання
директора КПТІ "Інвенрос" про розгляд
справи за відсутності представника
третьої третьої особи.

Присутні в судовому засіданні 14.08.2014р.
представники позивача та першої
третьої особи, пояснили, що ними надані
всі необхідні для розгляду справи
письмові докази та вважають за можливе
розглянути справу по суті в даному
судовому засіданні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
ратифікованою Верховною Радою України
( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР
), кожній особі гарантовано право на
справедливий і відкритий розгляд при
визначенні її громадських прав і
обов'язків впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
представників сторін, судом
встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи, 02.03.2006р.
між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(позивач, покупець) та ДП
"Навчально-дослідне господарство
"Прогрес" Харківської державної
зооветеринарної академії (перший
відповідач, продавець) було укладено
договір купівлі-продажу, відповідно до
п.1. якого покупець прийняв у власність
нежитлову будівлю, а саме: корівник
(4-рядний на 200 гол.), яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Факт передачі зазначеного в договорі
нерухомого майна підтверджується
актом приймання-передачі від 02.03.2006р.,
підписаного сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи,
згодом, зазначена будівля корівника
була реконструйована позивачем.

ФОП ОСОБА_1 було отримано технічний
висновок про стан будівельних
конструкцій та можливості
експлуатації будівлі корівника в с.
Караван Дергачівського району
Харківської області, проведений НПФ
ТОВ "ЛЕВЕЛ" на підставі ліцензії № 109928
серії АВ.

З вказаного технічного висновку
вбачається, що стан реконструйованої
конструкції задовільний та дана
будівля придатна до експлуатації.
Надано рекомендації щодо виконання
певних заходів для подальшої успішної
експлуатації приміщення.

Як зазначає позивач, після закінчення
будівництва він звернувся до
виконавчого комітету Малоданилівської
селищної ради Дергачівського району з
проханням винести розпорядження про
видачу свідоцтва на право власності.

Проте, селищна рада не задовольнила
таке звернення і не надала мотивованої
відповіді щодо відмови у його
задоволенні, що і стало підставою для
звернення позивача з відповідним
позовом до господарського суду
Харківської області.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Виходячи зі змісту положень частин 1, 3
статті 626 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

З огляду на вищенаведені норми
законодавства, договір купівлі-продажу
від 02.03.2006р. укладений між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач,
покупець) та ДП "Навчально-дослідне
господарство "Прогрес" Харківської
державної зооветеринарної академії
(перший відповідач, продавець)
відповідно до умов якого покупець
прийняв у власність спірне нерухоме
майно, за своєю правовою природою є
двостороннім правочином (договором).

Як вбачається з матеріалів справи, за
укладеним договором купівлі-продажу
від 02.03.2006р., ФОП ОСОБА_1 придбала у
першого відповідача у власність
нежитлову будівлю, а саме: корівник
(4-рядний на 200 гол.), яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Пунктом 6 укладеного договору сторони
домовились, що право власності на
спірне майно виникає у продавця з
моменту підписання даного договору.

Відповідно до п. 5 договору, продавець
передає покупцю зазначений об"єкт
нерухомості на підставі акту
приймання-передачі, який було
підписано сторонами 02.03.2006р.

Вартість нерухомого майна, придбаного
ФО-П ОСОБА_1 за укладеним договором
купівлі-продажу, визначена на підставі
виготовленого ФОП ОСОБА_4 (свідоцтво
НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію
НОМЕР_3) звіту від 24.01.2008р. про незалежну
оцінку нерухомого майна - нежитлової
будівлі корівника літ. "А-1" площею 1708,70
кв. м. розташованого за адресою:
АДРЕСА_1

Як свідчать матеріали справи та не
спростовується сторонами під час
розгляду справи, продавець - ДП
"Навчально-дослідне господарство
"Прогрес" Харківської державної
зооветеринарної академії на час
укладення договору купівлі-продажу
був власником спірного нерухомого
майна та, відповідно до положень статті
316 ЦК України, був наділений правом
розпорядження належним йому нерухомим
майном.

Вищенаведеним підтверджується той
факт, що сторони договору
купівлі-продажу спріного об"єкту
нерухомості в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору від
02.03.2006 року та відбулося його повне
виконання, спрямоване на відчуження -
набуття нерухомого майна.

Якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається
(ч.2 ст. 220 Цивільного кодексу України).

При цьому, ч.2 ст. 220 Цивільного кодексу
України не може бути застосована через
наявність інших обставин, що
унеможливлюють нотаріальне
посвідчення договору, зокрема,
відсутності належних
правовстановлюючих документів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 219
Цивільного кодексу України суд може
визнати такий правочин дійсним, якщо
буде встановлено, що він відповідав
справжній волі особи, яка його вчинила,
а нотаріальному посвідченню правочину
перешкоджала обставина, яка не
залежала від її волі.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року,
з підстав недодержання вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню. Вирішуючи
спір про визнання правочину, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
дійсним, судам необхідно враховувати,
що норма частини другої статті 220
Цивільного кодексу України не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та 640
Цивільного кодексу України
пов'язується з державною реєстрацією,
тому вони не є укладеними і не
створюють прав та обов'язків для
сторін. При розгляді таких справ суди
повинні з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину. У зв'язку з недодержанням
вимог закону про нотаріальне
посвідчення правочину договір може
бути визнано дійсним лише з підстав,
встановлених статтями 218 та 220
Цивільного кодексу України. Інші
вимоги щодо визнання договорів
дійсними, в тому числі заявлені в
зустрічному позові у справах про
визнання договорів недійсними, не
відповідають можливим способам
захисту цивільних прав та інтересів.
Такі позови не підлягають задоволенню.

Пленум Вищого господарського суду
України в своїй Постанові №11 від
29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначив, що законом не
виключається можливість вирішення
судом спорів, пов'язаних з визнанням
нікчемних правочинів дійсними, у
випадках, встановлених законом
(частина друга статті 218, частина друга
статті 220 ЦК України).

Суд зазначає, що у відповідності зі ст.
204 ЦК України договір купівлі-продажу,
як цивільно-правовий правочин є
правомірним на час розгляду справи,
оскільки його недійсність прямо не
встановлена законом, та він не визнаний
судом недійсним. Крім того, в
матеріалах справи відсутні докази
того, що вказаний договір може бути
визнаний недійсним на момент його
укладання.

Враховуючи вищевикладене, а також те,
що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є
добросовісним набувачем спірного
нерухомого майно, суд вважає позовні
вимоги про визнання дійсним договору
купівлі-продажу, укладеного 02.03.2006 року
між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
та ДП "Навчально-дослідне господарство
"Прогрес" Харківської державної
зооветеринарної академії
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 5 статті 12 ЦК
України, добросовісність набувача
презюмується.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Отже, в даному випадку підтвердження в
суді права власності, що складає
предмет спору, здійснюється, зокрема,
шляхом підтвердження фактів, що
свідчать про володіння спірним майном
на праві власності.

При цьому, якщо майно знаходиться у
володінні позивача, його право на майно
захищається презумпцією правомірності
фактичного володіння.

Суд зазначає про те, що згідно ст. 3
Конституції України, згідно якої
людина, її життя і здоров'я,
недоторканість і безпека визнаються в
Україні найвищою соціальною цінністю;
ст. 41 Конституції України, відповідно
до якої кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, у тому числі це стосується і
нерухомого майна; право власності
набувається у порядку, визначеному
законом; ст.1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
ратифікованої Законом України від
17.07.1997р. №475/97-ВР, кожна фізична особа
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання
його права власності, а відповідно до
ч.2 ст. 16 ЦК України, ст.ст. 20, 144, 147 ГК
України майнові права суб'єкта
господарювання права підлягають
захисту, в тому числі шляхом їх
визнання.

Зазначена норма закону
кореспондується з частиною 2 статті 16
ЦК України, статтями 20, 144, 147 ГК України,
якими передбачено, що майнові права
суб'єкта господарювання підлягають
захисту, у тому числі шляхом їх
визнання.

Згідно статті 316 ЦК України, правом
власності, зокрема, є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Зміст права власності, відповідно до
ст. 317 ЦК України, становлять три
складові - право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Володіння майном - це юридично
закріплена можливість фактично мати
майно, впливати на нього в будь-який
момент, здійснювати щодо такого майна
свою волю.

Право користування полягає в юридично
закріпленій можливості власника
використовувати корисні якості майна
для себе, мати з цього певну користь та
вигоду. Право розпорядження - це
можливість власника установлювати,
змінювати та припиняти юридичне
існування майна.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК України).

Таким чином, вирішення в рамках даної
справи питання щодо визнання за
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
права власності на нерухоме майно в
судовому порядку здійснюється,
зокрема, шляхом встановлення юридичних
фактів, що підтверджують правомірне
набуття права власності на нерухоме
майно його добросовісним набувачем.

Відповідно до статті 41 Конституції
України, частин 1, 2 статті 319 ЦК України,
право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
ратифікованою Законом України від
17.07.1997 року №475/97-ВР, кожна фізична особа
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше, як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Ст. 319 ЦК України передбачено, що
власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону. Право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений в
його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 319, 320 ЦК України
власники самостійно здійснюють право
власності, виконують будь які дії по
відношенню до свого майна, що не
суперечать Закону.

З матеріалів справи вбачається, що на
замовлення позивача, КПТІ «Інвенрос»
провело технічну інвентаризацію та
видало технічний паспорт на
приміщення.

Згідно експертного висновку,
виготовленого на замовлення позивача
НВФ «Левел» у формі Товариства з
обмеженою відповідальністю, після
проведеної реконструкції, усі основні
будівельні конструкції знаходяться в
задовільному технічному стані та
можуть використовуватися за
призначенням.

Оскільки судом встановлено, що
нежитлове приміщення реконструйовано
з дотриманням будівельних норм, з
матеріалів справи не вбачається, що
така реконструкція та будівництво
порушує права третіх осіб, то за таких
обставин, суд вважає позовні вимоги про
визнання за ФОП ОСОБА_1 права власності
на спірне майно нормативно та
документально обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання
Комунальне підприємство "Дергачівське
районне бюро технічної інвентаризації"
зареєструвати право власності та
видати відповідні правовстановлюючі
документи на самовільно збудоване
нежитлове приміщення корівника літ. А-1,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 1884,6 м. кв., суд
зазначає наступне.

Відносини, пов'язані з державною
реєстрацією прав на нерухоме майно та
їх обтяжень, врегульовані Законом
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень", статтею 1 якого встановлено,
що відповідна державна реєстрація -
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень, що
супроводжується внесенням даних до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4
зазначеного Закону, норми якого
кореспондуються з положеннями частин
1, 2 статті 182 ЦК України, передбачено, що
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі
в особі органів, уповноважених
управляти державним майном, іноземцям
та особам без громадянства, іноземним
юридичним особам, міжнародним
організаціям, іноземним державам, а
також територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема, право власності на нерухоме
майно.

Відповідно до статті 19 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень",
підставою для державної реєстрації
прав, що посвідчують виникнення,
перехід, припинення речових прав на
нерухоме майно, є рішення суду про
право власності на нерухоме майно, що
набрало законної сили.

Зазначені норми Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень"
кореспондуються з положеннями Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженим
Постановою Кабінету Міністрів України
від 17 жовтня 2013 року № 868 (надалі -
"Порядок"), пунктом 1 якого передбачено,
що цей Порядок визначає процедуру
проведення державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень (далі - державна реєстрація
прав), перелік документів, необхідних
для її проведення, права та обов'язки
суб'єктів у сфері державної реєстрації
прав, а також процедуру взяття на облік
безхазяйного нерухомого майна.

Згідно з підпунктом 10 пункту 37
зазначеного Порядку, документом, що
підтверджує виникнення, перехід та
припинення речових прав на нерухоме
майно, є, зокрема, рішення суду, що
набрало законної сили, щодо права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно.

Водночас статтею 334 ЦК України чітко
визначений момент набуття права
власності за договором, згідно з
частиною 4 вказаної статті, права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Системний аналіз вищезазначених норм
чинного законодавства України
дозволяє зробити наступні висновки:
суд, у випадку дотримання сторонами
договору купівлі-продажу вимог,
перебачених частиною 2 статті 220 ЦК
України, має право визнати дійсним
договір, укладений без нотаріального
посвідчення, при цьому право власності
на нерухоме майно, придбане за таким
договором, виникає у покупця лише після
державної реєстрації речового права на
нерухоме майно (в даному випадку - права
власності), яка здійснюється на
підставі рішення суду про визнання
права вланості, яке набрало законної
сили. Таким чином, момент визнання
дійсним договору купівлі-продажу,
укладеного без нотаріального
посвідчення, та момент набуття права
власності на нерухоме майно, придбане
за таким договором, не співпадають,
адже державній реєстрації підлягає не
сам правочин, а речове право, яке
виникло на йього підставі.

З огляду на зазначене, позовна вимога
позивача про зобов'язання Комунальне
підприємство "Дергачівське районне
бюро технічної інвентаризації"
зареєструвати право власності та
видати відповідні правовстановлюючі
документи на самовільно збудоване
нежитлове приміщення корівника літ. А-1,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 1884,6 м. кв.,
обгрунтована, в зв"язку з чим - підлягає
задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК
та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 року "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Подані докази не можуть бути відхилені
судом з тих мотивів, що вони не
передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи викладене, суд вважає
позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

.Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
Враховуючи те, що позивач не наполягає
на стягненні з відповідача судових
витрат та просить суд залишити їх на
позивача, у зв'язку з чим суд вважає за
можливе витрати по сплаті судового
збору залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.41, 55, 129 Конституції України, ст.ст.
11, 12, 16, 204, 219, 220, 317, 319, 328, 331, 334, 392, 509, 626, 628,
629, 638, 655 Цивільного кодексу України, ст.
ст. 20, 173, 174, 179 Господарського кодексу
України, ст.ст. 1, 2, 22, 27, 33, 43, 44, 49, 65, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати дійсним договір
купівлі-продажу від 02.03.2006 року
нежитлового приміщення корівника, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 1806,6 м2., укладений між
Фізичної особою-підприємцем ОСОБА_1 та
Державним підприємством
"Навчально-дослідне господарство
"Прогрес" Харківської державної
зооветеринарної академії.

Визнати право власності за Фізичною
особю-підприємцем ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код
ЄДРПОУ НОМЕР_1) на нежитлове приміщення
корівника літ. А-1, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1884,6
м2.

Зобов'язати Реєстраційну службу
Дергачівського районного управління
юстиції Харківської області
зареєструвати право власності та
видати відповідні правовстановлюючі
документи за Фізичною
особю-підприємцем ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код
ЄДРПОУ НОМЕР_1) на нежитлове приміщення
корівника літ. А-1, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1884,6
м2.

Повне рішення складено 19.08.2014 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 53/22-07