РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

05 серпня 2014 року
Справа № 903/317/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Маціщук А.В.

судді
Олексюк Г.Є. ,

судді
Гулова А.Г.

за участю прокурора - Гіліс І.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - пред-ка Мохнюка М.В.
(пост.дов. б/н від 23.07.2013 р.)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу скаргу заступника
прокурора Волинської області на
рішення господарського суду
Волинської області від 12.06.14 р. у справі
№ 903/317/14

за позовом заступника прокурора
Волинської області в інтересах держави
в особі Департаменту
житлово-комунального господарства та
будівництва Волинської обласної
державної адміністрації

до приватного підприємства "Луцьк ВІТ
Сервіс"

про стягнення 341 282, 37 грн.

в с т а н о в и в :

Відповідно до рішення господарського
суду Волинської області від 12.06.2014 р. у
справі № 903/317/14 (суддя Дем'як В.М.)
частково задоволено позов заступника
прокурора Волинської області в
інтересах держави в особі Департаменту
житлово-комунального господарства та
будівництва Волинської обласної
державної адміністрації до приватного
підприємства «Луцьк ВІТ Сервіс» про
стягнення 341282,37 грн. заборгованості.
Розірвано договір поставки № 125 від
09.10.2013 р., укладений Департаментом
житлово-комунального господарства та
будівництва Волинської обласної
державної адміністрації та приватним
підприємством «Луцьк ВІТ Сервіс».
Підлягає стягненню з приватного
підприємства «Луцьк ВІТ Сервіс» на
користь Департаменту
житлово-комунального господарства та
будівництва Волинської обласної
державної адміністрації 297999 грн.
попередньої плати, 20859,93 грн. штрафу, а
також підлягає стягненню з приватного
підприємства «Луцьк ВІТ Сервіс» до
державного бюджету 6825,64 грн. судового
збору. В позові про стягнення із
приватного підприємства «Луцьк ВІТ
Сервіс» на користь Департаменту
житлово-комунального господарства та
будівництва Волинської обласної
державної адміністрації 35460,81 грн. пені
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
заступник прокурора Волинської
області подав апеляційну скаргу, у якій
просить оскаржуване рішення скасувати
та прийняти нове рішення, яким
задоволити позовні вимоги у повному
обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, прокурор зазначає, що умовами
п.7.1. договору передбачено, що у випадку
затримки товару більше ніж на 10
календарних днів постачальник сплачує
пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості
товару, з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення.
Прокурор зазначає, що кошти на рахунок
відповідача надійшли 15.10.2013 р. і
кінцевим терміном поставки товару є
15.01.2014 р., проте, відповідач не здійснив
в порушення умов договору поставку, а
тому, у позивача виникло право вимагати
від відповідача сплати штрафних
санкцій за порушення зобов'язань,
передбачених ч.1 ст.216, ст.ст.230-231 ГК
України, ч.2-3 ст.549, ст.610-612 ЦК України та
умовами договору.

Крім того, прокурор зазначає, що товар
відповідно до договору поставки
оплачено за рахунок коштів Державного
бюджету за бюджетною програмою 150114
«Проведення невідкладних
відновлювальних робіт, будівництво та
реконструкція лікарень загального
профілю» (рішення Волинської обласної
ради від 15.07.2013 р. № 20/3, додаток № 6 до
рішення обласної ради «Про внесення
змін до рішення обласної ради від 26.12.2012
р. № 15/2 «Про обласний бюджет на 2013 рік»,
що додавались до позовної заяви), тому
щодо стягнення штрафних санкцій
підлягають застосуванню норми ч.1-2 ст.231
ГК України. Однак, в мотивувальній
частині рішення суду відсутнє
посилання на рішення Волинської
обласної ради від 15.07.2013 р. № 20/3, додаток
№ 6 до рішення обласної ради «Про
внесення змін до рішення обласної ради
від 26.12.2012 р. № 15/2 «Про обласний бюджет
на 2013 рік», з яких вбачається, що товар
згідно з договором поставки оплачено
за рахунок коштів Державного бюджету.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач приватне підприємство
«Луцьк ВІТ Сервіс» заперечує її доводи,
вважає оскаржуване рішення законним та
обґрунтованим, а тому просить залишити
його без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення. Спростовуючи доводи
апелянта, позивач вказує, що
господарські правовідносини між
позивачем та відповідачем мають
характер грошових, тому до них в межах
даного спору не може застосовуватись
положення абзацу 3 частини 2 статті 231 ГК
України. На думку відповідача умови
п.7.1. договору поставки №125 від 09.10.2013 р.
суперечать вимогам закону.

У судових засіданнях прокурор
підтримав доводи апеляційної скарги з
підстав, зазначених у ній. Вважає, що
рішення господарського суду
Волинської області від 12.06.2014 р. у
справі №903/317/14 є незаконним та таким, що
підлягає скасуванню в частині відмови
у стягненні пені, а тому просить
апеляційну скаргу задовольнити.
Представник відповідача в судових
засіданнях заперечив доводи
апеляційної скарги, просив рішення
господарського суду Волинської
області від 12.06.2014 р. у справі № 903/317/14
залишити без змін.

В судовому засіданні 22.07.2014 р.
оголошувалась перерва до 05.08.2014 р.
Позивач не забезпечив явку свого
представника у судове засідання,
призначене на 05.08.2014 р., натомість
надіслав письмове клопотання про
розгляд справи без участі представника
Департаменту житлово-комунального
господарства та будівництва
Волинської обласної державної
адміністрації /а.с.225/.

Розглянувши апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, заслухавши пояснення
прокурора і представників сторін в
судовому засіданні, перевіривши оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення місцевим господарським
судом, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
при винесенні оскаржуваного рішення
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню. При цьому апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність та
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 09.10.2013 р.
Департамент житлово-комунального
господарства та будівництва
Волинської обласної державної
адміністрації (замовник) та приватне
підприємство «Луцьк ВІТ Сервіс»
(постачальник) уклали договір
поставки № 125, відповідно до п.1.1. якого
постачальник здійснює постачання та
передає у власність замовнику
обладнання, за переліком та ціною,
зазначеними у додатку 1 до цього
договору (специфікація обладнання), а
замовник зобов'язується прийняти і
оплатити його.

Відповідно до п.3.2 договору загальна
сума даного договору складає 297999 грн. з
ПДВ.

Пунктом 5.1. договору встановлено, що
постачальник здійснює поставку товару
замовнику протягом трьох місяців з
дати отримання 100% передоплати.

Пунктом 5.3 договору сторони узгодили,
що приймання-передача товару по
кількості проводиться відповідно до
товаросупровідних документів, по
якості - відповідно до документів, що
засвідчують його якість.

Згідно з п.7.1 договору сторонами
визначено, що у випадку затримки
поставки товару більше ніж на 10
календарних днів постачальник сплачує
пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості
товарів, з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення,
а за прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

За умовами п.10.1 даний договір набирає
чинності з моменту підписання його
сторонами і діє до його повного
виконання, а у частині оплати
замовником - до 31.12.2013 р. У разі
виникнення незалежних від сторін
обставин, що унеможливлюють виконання
ними своїх договірних зобов'язань,
строк дії договору може продовжуватись
на термін, визначений у додатковій
угоді до даного договору.

Додатком № 1 сторонами визначено
обладнання, яке постачальник
зобов'язується поставити замовнику -
кондиціонер прецизійний з компресором
МРS Inveter в кількості двох штук по ціні
148999,5 грн. на загальну суму 297999 грн.

Договір та додаток № 1 підписані
представниками сторін та скріплені їх
печатками /а.с.20-22/.

Матеріалами справи підтверджено, що на
виконання умов п.3.2., п.10.1 договору
договору поставки замовник
Департамент житлово-комунального
господарства та будівництва
Волинської ОДА провів попередню оплату
у розмірі 100% від загальної вартості
обладнання в сумі 297999 гри. за платіжним
дорученням № 851 від 09.10.2013 р. відповідно
до реєстрів бюджетних фінансових
зобов'язань розпорядників
(одержувачів) бюджетних коштів від
09.10.2013 № Д-00000524, № Д-00000426 /а.с.32-36/.

Відповідач/постачальник зобов'язання
щодо поставки обладнання в строк до
15.01.2014 р. не виконав. Суду не надані
докази передачі відповідачем
позивачеві двох кондиціонерів
прецизійних з компресором МРS Inveter в
кількості двох штук по ціні 148999,5 грн. на
загальну суму 297999 грн.

Отже, на умовах договору № 125 від 09.10.2013
р. між сторонами відбулись
правовідносини з поставки, які
регулюються нормами пар.1,3 гл.54
Цивільного кодексу України та пар.1 гл.30
Господарського кодексу України.

Згідно зі ст.ст.1-4,181 ГК України до
господарських відносин застосовуються
правила Цивільного кодексу України з
врахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом.
Статтею 175 ГК України визначено, що
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України.

Згідно з ч.6 ст.265 ГК України до відносин
поставки, не врегульованих цим
кодексом, застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України
про договір купівлі-продажу. Частиною 2
ст.712 ЦК України також передбачено, що
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Частиною 1 ст.265 ГК України визначено, що
за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.526 ЦК України, ст.193 ГК
України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У відповідності до ст.530 ЦК України
зобов`язання повинні виконуватись в
установлений законом або договором
строк.

За змістом ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу
України встановлено, якщо продавець,
який одержав суму попередньої оплати
товару не передав товар у встановлений
строк, то покупець має право вимагати
передання оплаченого товару або
повернення суми попередньої оплати.

Крім того, згідно з ч.ч.1-2 ст. 651
Цивільного кодексу України зміна або
розірвання договору допускається лише
за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Непоставка обумовленого договором
обладнання в обумовлений договором
строк є істотним порушенням договору
поставки за змістом норм ст.712 ЦК
України та ст.265 ГК України.

На пропозиції відповідача щодо зміни
термінів поставки до 07.03.2014 р./а.с.102/ та
до 31.05.2014 р./а.с.103/ позивач не
відреагував, однак і відповідач у
зазначені терміни кондиціонери не
поставив. Отже, зміна умов договору
щодо терміну поставки не відбулась.

Наведені обставини свідчать про
істотне порушення
відповідачем/постачальником умов
договору поставки № 125 від 09.10.2013 р., що
дає підстави для розірвання договору
відповідно до ст.651 Цивільного кодексу
України та дає позивачеві право
вимагати застосування до відповідача
інших правових наслідків порушення
договірних зобов'язань.

Позивач 18.03.2014 р. надіслав
відповідачеві листа № 584/1.1.3, яким,
посилаючись на ст.651 ЦК України
повідомив відповідача про дострокове
розірвання договору поставки № 125
від 09.10.2013 р. у зв'язку з невиконанням
приватним підприємством «Луцьк ВІТ
Сервіс» договірних зобов'язань /а.с.94-95/.

Також претензіями від 27.01.2014 р.
(отримана відповідачем 06.03.2014 р. згідно
з відміткою на цій претензії) та від
17.03.2014 р.(отримана відповідачем 17.03.2014 р.
згідно з відміткою на цій претензії)
позивач вимагав від відповідача
повернути суму попередньої оплати 297999
грн. та сплатити штрафні санкції
/а.с.24-25/.

Як вбачається з матеріалів справи,
заступник прокурора Волинської
області звернувся з позовом в
інтересах держави в особі Департаменту
житлово-комунального господарства та
будівництва Волинської обласної
державної адміністрації до приватного
підприємства «Луцьк ВІТ Сервіс» з
вимогою розірвати договір поставки №
125 від 09.10.2013 р., укладений Департаментом
житлово-комунального господарства та
будівництва Волинської обласної
державної адміністрації та приватним
підприємством «Луцьке ВІТ Сервіс», а
також стягнути з відповідача 297999 грн.
попередньої оплати; 18773,93 грн. - пені;
20853,93 грн. штрафу; 2059,60 грн. - інфляційних
втрат; 1 553,91 грн. - 3% річних.

В подальшому прокурор і позивач
неодноразово змінювали (зменшували,
збільшували) позовні вимоги /а.с.82, 104,112/.

Згідно з ч.4 ст.29 ГПК України прокурор,
який бере участь у справі, несе
обов'язки і користується правами
сторони, крім права на укладення
мирової угоди.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог.

У п.3.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» роз'яснено, що
передбачені частиною четвертою статті
22 ГПК права позивача збільшити або
зменшити розмір позовних вимог,
відмовитись від позову можуть бути
реалізовані до прийняття рішення судом
першої інстанції.

Під збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві. Згідно з частиною третьою статті
55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже,
у разі прийняття судом зміни (в бік
збільшення або зменшення) кількісних
показників, у яких виражається позовна
вимога, має місце нова ціна позову,
виходячи з якої й вирішується спір, - з
обов'язковим зазначенням про це як у
вступній, так і в описовій частині
рішення.

У п.5 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
р. № 7 «Про деякі питання участі
прокурора у розгляді справ,
підвідомчих господарським судам»
роз'яснено, що відмова прокурора від
поданого ним позову не є обов'язковою
для позивача, і так само відмова
позивача від позову не є обов'язковою
для прокурора, оскільки така відмова не
означає вибуття позивача з процесу чи
зміни його процесуального статусу. У
відповідних випадках спір підлягає
вирішенню по суті. У разі коли обидва
згадані учасники судового процесу -
прокурор і позивач - заявили про
відмову від позову, суд може припинити
провадження зі справи згідно з пунктом
4 частини першої статті 80 ГПК, з
урахуванням вимог частини шостої
статті 22 ГПК; такі ж наслідки настають,
якщо позивач відмовився від позову
(повністю або в певній частині), а
прокурор, зі свого боку, не підтримує
відповідні позовні вимоги та не
наполягає на їх задоволенні, про що він
письмово або усно (із зазначенням про
це в протоколі судового засідання)
повідомив суд. Якщо позивач за поданим
прокурором позовом звертається до
господарського суду із заявою про
збільшення чи зменшення розміру
позовних вимог, зміну предмета або
підстав позову, то суд має з'ясувати
думку прокурора з відповідного
питання, і в разі якщо останній не
підтримує зазначених дій позивача, -
відмовити в задоволенні такої заяви. У
подальшому такий позивач за
необхідності не позбавлений права
самостійно звернутися з позовом до
господарського суду на загальних
підставах.

06.05.2014 р. позивачем подано до суду заяву
про зменшення позовних вимог,
відповідно до якої позивач просить
стягнути з відповідача 297999 грн.
попередньої оплати, 18773,93 грн. пені, 20853,93
грн. штрафу, 1787,99 грн. - інфляційних
втрат та 1543,06 грн. - 3% річних /а.с.82/. Така
заява позивача підтримана прокурором
та прийнята судом першої інстанції до
розгляду відповідно до ст.22 ГПК
України, про що зазначено в рішенні.

03.06.2014 р. прокурором подано до суду
заяву про збільшення позовних вимог,
відповідно до якої прокурор просив
стягнути 297999 грн. попередньої оплати,
35460,81 грн. пені, 20853,93 грн. штрафу, 18466,30
грн. інфляційних втрат та3095,29 грн. - 3%
річних /а.с.104-107/. У рішенні суд першої
інстанції зазначає, що така заява
прокурора відхилена судом з посиланням
на недотримання прокурором при подачі
даної заяви вимог ГПК України.

Колегія суддів не погоджується із
таким висновком суду першої інстанції,
оскільки не вбачає порушення норм ГПК
України прокурором. Разом з тим,
неправильне застосування місцевим
господарським судом норм
процесуального права не впливає в
даному випадку на суть прийнятого
судом рішення, оскільки 06.06.2014 р.
прокурором подано до суду заяву про
зменшення раніше заявлених позовних
вимог /а.с.112/, яку суд першої інстанції
відповідно до статті 22 ГПК України
прийняв до розгляду по суті.

Відповідно до цієї заяви про зменшення
розміру позовних вимог заступник
прокурора Волинської області зменшив
позовні вимоги в частині стягнення
(тобто - вимоги майнового характера) та
просить суд стягнути з відповідача 297999
грн. попередньої оплати, 35460,81 грн. пені
за період прострочення поставки з
16.01.2014 р. по 15.05.2014 р. та 20853,93 грн. штрафу
як 7% згідно з п.7.1 договору - за раніше
поданими розрахунками.

Отже, суд першої інстанції відповідно
до норм ст.ст.22,29 ГПК України та з
урахуванням роз'яснень за п.3.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» правомірно прийняв
до розгляду по суті такі зменшення
кількісних показників, у яких
виражається майнова позовна вимога, та
вирішив спір, виходячи з нової ціни
позову, зазначивши про це в рішенні.

Колегія суддів не приймає до уваги
тлумачення відповідача щодо
одночасної відмови прокурора від
вимоги про розірвання договору,
оскільки прокурор у заяві зазначає про
зміни вимог в частині стягнення, тобто -
саме зменшення кількісних показників
майнової частини позовних вимог.
Позовна вимога прокурором про
розірвання договору поставки № 125 від
09.10.2013 р., укладеного Департаментом
житлово-комунального господарства та
будівництва Волинської обласної
державної адміністрації та приватним
підприємством «Луцьке ВІТ Сервіс»,
залишилась незмінною.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про
задоволення позову в частині
розірвання договору поставки,
стягнення суми попередньої оплати 297999
грн. та штрафу 20853,93 грн., враховуючи
таке.

Невиконання відповідачем такої
істотної умови договору як поставка
обладнання в обумовлений строк є
істотним порушенням договору поставки,
підтверджене належними і допустимими
доказами в порядку ст.ст.33-34,43 ГПК
України та дає правові підстави для
розірвання договору відповідно до норм
ст.ст.651, 712 ЦК України та ст.ст.188, 265 ГК
України.

Правомірною з урахуванням
встановленого порушення та норм ч.2
ст.693 ЦК України є також вимога про
повернення позивачу суми попередньої
оплати 297999 грн.

При цьому колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції, що
поданий приватним підприємством
«Луцьк ВІТ Сервіс» акт передачі
устаткування /а.с.115-117/ не підтверджує
факт виконання поставки за договором №
125 від 09.10.2013 р. : - з даного акту
вбачається, що відповідач поставив два
виносних конденсатора LU (Італія) SHVN 61-2V/V
R 410, холодопродуктивність 21 кВт, в
комплекті з вібраторами (зовнішні
блоки), і таке обладнання (назва виробу)
не відповідає умовам договору поставки
та специфікації до нього; - вбачається
також, що два виносних конденсатора
передані комунальному закладу
«Волинський обласний центр екстреної
допомоги та медицини катастрофи», а не
позивачеві/замовнику, що не відповідає
умовам розд.5 договору поставки №125 від
09.10.2013 р., і позивач не приймав участі у
передачі обладнання за актом; - в акті
відсутні реквізити щодо поставки на
підставі договору №125 від 09.10.2013 р. і
відсутні інші документальні свідчення
про погодження позивачем такої
передачі в межах договору № 125 від
09.10.2013 р.

Залучені до справи одночасно з актом
товарно-транспортна накладна без
номера і дати і видаткова накладна №
ЛВ-0000003 від 02.06.2014 р. не містять підписів
представника позивача, тобто - свідчать
про одностороннє складання цих
документів та не можуть бути доказами
вчинення господарської операції
відповідно до норм Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та п.2.4 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку (з
подальшими змінами), затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого
Мінюстом України 05.06.1995 р. за № 168/704.

В сукупності наведені обставини не
дозволяють суду дійти висновку, що
передача відповідачем комунальному
закладу «Волинський обласний центр
екстреної допомоги та медицини
катастрофи» двох виносних
конденсаторів LU (Італія) SHVN 61-2V/V R 410,
холодопродуктивність 21 кВт, в
комплекті з вібраторами (зовнішні
блоки) є виконанням відповідачем
зобов'язань за договором №125 від 09.10.2013
р.

Оскільки має місце невиконання
договірних зобов'язань щодо поставки
кондиціонерів в обумовлений термін,
колегія суддів вважає, що є підставними
і підлягають задоволенню відповідно до
умов п.7.1 договору та ст.ст.230-232
Господарського кодексу України,
ст.ст.549-551 Цивільного кодексу України
вимоги про стягнення 35460,81 грн. пені,
обрахованої позивачем за період
прострочення з 16.01.2014 р. по 15.05.2014 р., та
20853,93 грн. штрафу, обрахованого як 7% від
вартості непоставленого товару 297999
грн.

Висновок суду першої інстанції про
відмову в задоволенні позовних вимог в
частині стягнення з відповідача пені в
сумі 35460,81 грн. з посиланням на ст.549
Цивільного кодексу України колегія
суддів вважає неправильним.

Так, відповідно до ст.1 Господарського
кодексу України, цей Кодекс визначає
основні засади господарювання в
Україні і регулює господарські
відносини, що виникають у процесі
організації та здійснення
господарської діяльності між
суб'єктами господарювання, а також між
цими суб'єктами та іншими учасниками
відносин у сфері господарювання.

Згідно зі ст.ст.1-4,181 ГК України правила
Цивільного кодексу України
застосовуються до господарських
відносин з врахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом.
Статтею 175 ГК України визначено, що
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст.216, ч.1 ст.218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання.

Згідно зі ст.230 ГК України штрафними
санкціями у цьому Кодексі визначаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Норми ч.4 ст.231 Господарського кодексу
України визначають, що у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Умовами п.7.1. договору сторони
визначили, у випадку затримки товару
більше ніж на 10 календарних днів
постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1
відсотка вартості товарів, з яких
допущено прострочення виконання за
кожний день прострочення, а за
прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Така умова договору не суперечить
вищенаведеним нормам законодавства та
узгоджується із свободою договору,
встановленою ст.627 Цивільного кодексу
України, коли сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Оскільки відповідачем допущено
порушення строків поставки понад 10
календарних днів, колегія суддів
дійшла висновку про підставність та
задоволення вимоги про стягнення 35460,81
грн. пені, обрахованої за період
прострочення з 16.01.2014 р. по 15.05.2014 р. та
20853,93 грн. штрафу, обрахованого як 7% від
вартості непоставленого товару 297999
грн.

Колегія суддів звертає при цьому увагу
на безпідставність тверджень
прокурора про виконання позивачем
оплати за договором поставки за
рахунок коштів Державного бюджету, а
тому - про застосування п.2 ч.2 ст.231
Господарського кодексу України як
обгрунтування стягнення пені. З
рішення Волинської обласної ради від
15.07.2013 р. № 20/3, додатку № 6 до рішення
обласної ради «Про внесення змін до
рішення обласної ради від 26.12.2012 р. №15/2
«Про обласний бюджет на 2013 рік»,
реєстру бюджетних зобов'язань
розпорядників (одержувачів) бюджетних
коштів від 09.10.2013 р. № Д-00000524 вбачається,
що кошти виділені з обласного (а не
державного) бюджету /а.с.15-19, 35/. Тому
посилання прокурора саме на норми ч.2
ст.231 ГК України не відповідає
матеріалам справи.

Разом з тим, посилання суду в
рішенні/постанові на інші норми права,
ніж зазначені у позовній заяві, не може
розумітися як вихід суду за межі
позовних вимог (п.3.12 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Заяву відповідача про зменшення
розміру належних до стягнення штрафних
санкцій /а.с.157/ колегія суддів залишає
без задоволення, оскільки суду в
порядку ст.ст.33-34 ГПК України не надані
документи на підтвердження викладених
у такій заяві обставин - не
підтверджено часткове виконання
зобов'язань, не надані відомості про
майновий стан відповідача, не надані
інші відомості про обставини, які
дозволили б суду оцінити такі
обставини як винятковий випадок
відповідно до п.3 ст.83 ГПК України. Разом
з тим, прокурором долучено до
матеріалів справи лист Головного
Управління Міндоходів у Волинській
області від 24.03.2014 р. № 1955/10/03-20-15,1-10 про
те, що згідно поданої 06.03.2014 р. до
Луцької ОДПІ податкової декларації з
податку на прибуток підприємства за 2013
рік доходи приватного підприємства
«Луцьк Віт Сервіс» становлять 3519,3 тис.
грн., тощо, і такі відомості не дають
підстав для висновку про складний
майновий стан відповідача.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
стягненні 35460,81 грн. пені прийняте з
неправильним застосуванням
вищенаведених норм, тому підлягає
скасуванню в цій частині відповідно до
п.4 ч.1 ст.104 ГПК України. В решті рішення
суду залишається без змін, оскільки
відповідає матеріалам справи та
грунтується на чинному законодавстві.

Судові витрати покладаються на
відповідача відповідно до ст.49 ГПК
України. Враховано при цьому
роз'яснення Вищого господарського суду
України, викладене у п.2.10. постанови
Пленуму від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» про те, що у випадках
об'єднання в одній заяві вимог як
майнового, так і немайнового характеру
судовий збір згідно з пунктом 3 статті 6
Закону підлягає сплаті як за ставками,
встановленими для позовів майнового
характеру, так і за ставками,
встановленими для розгляду позовних
заяв зі спорів немайнового характеру.

Враховано також, що відповідно п.4.6.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України N 7 від
21.02.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»,
приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України «Про судовий збір»,
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу заступника
прокурора Волинської області
задоволити. Рішення господарського
суду Волинськоїї області від 12.06.14 р. у
справі № 903/317/14 скасувати в частині
відмови в задоволенні стягнення пені.
Прийняти в цій частині нове рішення про
задоволення позову та викласти
резолютивну частину рішення в такій
редакції:

"1. Позов задоволити.

2. Розірвати договір поставки №125 від
09.10.2013р. укладений між Департаментом
житлово-комунального господарства та
будівництва Волинської обласної
державної адміністрації (43027, м.Луцьк,
майдан Київський, буд. 9, ) та приватним підприємством
"Луцьк ВІТ Сервіс" (43000, Волинська
область, с.Липини, вул.Вереснева, 155, ).

3. Стягнути з приватного підприємства
"Луцьк ВІТ Сервіс" (43000, Волинська
область, с.Липини, вул.Вереснева, 155, ) на користь Департаменту
житлово-комунального господарства та
будівництва Волинської обласної
державної адміністрації (43027, м.Луцьк,
майдан Київський, буд. 9, ) 297999 грн. - попередньої плати, 35460,81
грн. - пені. та 20859,93 грн. - штрафу.

4. Стягнути з приватного підприємства
"Луцьк ВІТ Сервіс" (43000, Волинська
область, с.Липини, вул.Вереснева, 155, ) судовий збір в розмірі 8304,39
грн. отримувач коштів - УДКСУ у м.Луцьку
Волинської області, код отримувача
38009628, банк отримувача - ГУДКСУ у
Волинської області, код банку
отримувача (МФО) 803014, рахунок
отримувача 3002, код класифікації
доходів бюджету - 22030001, код ЄДРПОУ суду -
03499885, призначення платежу судовий збір,
за позовом Заступника прокурора
Волинської області в інтересах держави
в особі Департаменту
житлово-комунального господарства та
будівництва Волинської обласної
державної адміністрації до приватного
підприємства "Луцьк ВІТ Сервіс" за
розгляд справи судом першої інстанції".

2. Стягнути з приватного підприємства
"Луцьк ВІТ Сервіс" (43000, Волинська
область, с.Липини, вул.Вереснева, 155, ) судовий збір за розгялд
апеляційної скарги в розмірі 913,50 грн.
отримувач коштів - УДКСУ у м.Луцьку
Волинської області, код отримувача
38009628, банк отримувача - ГУДКСУ у
Волинської області, код банку
отримувача (МФО) 803014, рахунок
отримувача 3002, код класифікації
доходів бюджету - 22030001, код ЄДРПОУ суду -
03499885.

3. Доручити господарському суду
Волинської області видати накази на
виконання даної постанови.

4. Справу № 903/317/14 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Маціщук А.В.

Суддя
Олексюк Г.Є.

Суддя
Гулова А.Г.