ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
16 тел. 235-24-26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2014 р.
Справа № 911/2099/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Лутак Т.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Арсенал-Панель»до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агроком»про
визнання недійсним договору за
участю представників:

від позивача:не з'явилися від
відповідача:Шапошніков І.Б.

суть спору:

Позивач звернувся до господарського
суду Київської області з позовом про
визнання недійсним договору оренди
нежитлового приміщення № 01/03/11 від
01.03.2011 р., укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Арсенал-Панель» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Агроком».

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на те, що
відповідач станом на момент укладення
оспорюваного договору не був власником
нерухомого майна, а тому не мав права
укладати договір оренди та передавати
таке майно в оренду.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 02.06.2014 р. порушено
провадження у даній справі та
призначено її розгляд у судовому
засіданні на 19.06.2014 р.

19.06.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від відповідача надійшли заява вих. №
19/06-14/ЗП від 19.06.2014 р. (вх. № 11819/14 від
19.06.2014 р.) про застосування позовної
давності та відзив на позовну заяву
вих. № 19/06-14/ВП від 19.06.2014 р. (вх. № 11820/14
від 19.06.2014 р.), у якому відповідач
заперечує проти задоволення позову.

До господарського суду Київської
області від позивача надійшли письмові
пояснення та документи по справі вих. №
7 від 18.06.2014 р. та вих. № 6 від 16.06.2014 р. (вх.
№ 11826/14 від 19.06.2014 р. та вх. № 11827/14 від
19.06.2014 р.).

У судовому засіданні 19.06.2014 р. судом, в
порядку ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено перерву до 17.07.2014 р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 19.06.2014 р., за клопотанням
представника позивача, продовжено
строк розгляду спору у справі № 911/2099/14
на п'ятнадцять днів.

У судовому засіданні 17.07.2014 р. судом, в
порядку ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено перерву до 11.08.2014 р.

07.08.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від позивача надійшли письмові
пояснення по справі вих. № 8 від 07.08.2014 р.
(вх. № 16028/14 від 07.08.2014 р.).

Повноважний представник позивача у
судове засідання 11.08.2014 р. не з'явився.

Представник відповідача у судовому
засіданні 11.08.2014 р. проти задоволення
позову заперечив з підстав викладених
у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 11.08.2014 р.,
відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, присутнього у судовому
засіданні, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

01.03.2011 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Арсенал-Панель»
(орендар-позивач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Агроком»
(орендодавець-відповідач) було
укладено договір № 01/03/11 оренди
нежитлового приміщення, за умовами
якого відповідач передає, а позивач
приймає в строкове платне користування
(оренду) нерухоме майно - приміщення
(далі - об'єкт оренди) відповідно до умов
цього договору.

Відповідно до п.п. 1.3, 1.3.1 договору об'єкт
оренди, згідно з умовами даного
договору, складається з виробничого
приміщення, площею 1944 кв.м., обладнане
відповідними комунікаційними
системами. Місцезнаходження об'єкта
оренди - м. Біла Церква, вул. Сквирське
шосе, 192-В.

Згідно з п. 2.6 договору об'єкт оренди
вважається переданим в оренду з
моменту підписання акту
прийому-передачі об'єкта оренди
повноважними представниками сторін -
членами двосторонньої комісії, який
складається у довільній формі.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що
строк використання об'єкта оренди
починається з моменту прийняття
позивачем об'єкта оренди за актом
прийому-передачі від 01 березня 2011 року
і закінчується 31 грудня 2011 року.

Відповідно до п. 12.2 договору цей
договір укладений 01 березня 2011 року та
дійсний до 31 грудня 2011 року і може бути
пролонгований на той же термін шляхом
підписання додаткової угоди, що є
невід'ємною частиною цього договору.

На виконання умов договору № 01/03/11
оренди нежитлового приміщення від
01.03.2011 р. відповідач передав, а позивач
прийняв в тимчасове платне
користування приміщення з метою
розміщення виробництва, загальною
площею 1944 кв.м., яке знаходиться за
адресою: м. Біла Церква, вул. Сквирське
шосе, 192-В, про що сторони склали акт
приймання-передачі від 01.03.2011 р., який
підписаний представниками сторін,
скріплений печатками та копія якого
долучена до матеріалів справи.

Додатковою угодою від 09.12.2011 р. до
договору № 01/03/11 оренди нежитлового
приміщення від 01.03.2011 р. сторони
продовжили термін оренди нежитлового
приміщення площею 1944 кв.м. з 01.01.2012 р. по
31.12.2013 р.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем було направлено на адресу
позивача лист вих. № 81 від 25.09.2013 р., у
якому зазначено, що строк оренди
нежитлового приміщення за договором №
01/03/11 оренди нежитлового приміщення від
01.03.2011 р. закінчується 31.12.2013 р. і ні за
яких обставин термін дії даного
договору продовжений (пролонгований)
не буде.

Позивач стверджує, що в листопаді 2013
року йому стало відомо про те, що право
власності відповідача на об'єкт оренди
було зареєстровано лише 26.03.2012 р., тобто
на момент укладення оспорюваного
договору відповідач не був власником
нерухомого майна, а тому не мав права
укладати договір оренди та передавати
таке майно в оренду, що є підставою для
визнання договору № 01/03/11 оренди
нежитлового приміщення від 01.03.2011 р.
недійсним у судовому порядку. Крім
того, позивач зазначає про те, що з
27.03.2013 р. відповідач втратив право
власності на об'єкт оренди, що також
передбачає відсутність у нього права
розпоряджатися нерухомим майном,
передавати його в найм та отримувати
плату за користування приміщенням.

Відповідач, заперечуючи проти
задоволення позовних вимог,
посилається на те, що його право
власності на об'єкт оренди та інші
приміщення за адресою: м. Біла Церква,
вул. Сквирське шосе, 192-В в період строку
оренди підтверджується
правовстановлюючими документами, що
надані до відзиву. Крім того,
відповідач стверджує, що позивач
своїми конклюдентними діями вже визнав
чинність і дійсність договору оренди, а
відчуження орендованого за
оспорюваним договором оренди майна
жодним чином не вплинуло на фактичну
можливість користуватися позивачем
орендованим майном. Разом з тим,
відповідач вважає, що строк позовної
давності за вимогою позивача про
визнання недійсним оспорюваного
договору сплив, а тому у позові повинно
бути відмовлено.

Оцінюючи подані сторонами докази та
наведені обґрунтування сторін за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин
(абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» від 29.05.2013 р. № 11).

Статтею 283 Господарського кодексу
України передбачено, що за договором
оренди одна сторона (орендодавець)
передає другій стороні (орендареві) за
плату на певний строк у користування
майно для здійснення господарської
діяльності. До відносин оренди
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Згідно з ст. 761 Цивільного кодексу
України право передання майна у найм
має власник речі або особа, якій
належать майнові права. Наймодавцем
може бути також особа, уповноважена на
укладення договору найму.

За змістом ст. 317 Цивільного кодексу
України виключно власнику належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 182 Цивільного кодексу
України встановлено, що право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом (ч. 4 ст. 182 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного
кодексу України права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації, виникають з дня такої
реєстрації відповідно до закону.

Державна реєстрація права власності на
нерухоме майно здійснюється
відповідно до вимог Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»(в
редакції від 11.02.2010 року).

Статтею 1 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» передбачено, що
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.ч. 1, 3, 6 ст. 3 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень» державна реєстрація прав є
обов'язковою. Права на нерухоме майно,
які підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації. Будь-які
правочини щодо нерухомого майна
(відчуження, управління, іпотека тощо)
укладаються, якщо право власності на
таке майно зареєстровано згідно з
вимогами цього Закону.

Разом з цим, відповідно до ч. 4 ст. 3
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» права на
нерухоме майно, що виникли до набрання
чинності цим Законом, визнаються
дійсними у разі відсутності їх
державної реєстрації, передбаченої цим
Законом, за таких умов: якщо реєстрація
прав була проведена відповідно до
законодавства, що діяло на момент їх
виникнення, або якщо на момент
виникнення прав діяло законодавство,
що не передбачало обов'язкової
реєстрації таких прав.

Пунктом 1 наказу Міністерства юстиції
України № 7/5 від 07.02.2002 р., яким
затверджено Тимчасове положення про
порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно (далі - Тимчасове
положення), установлено, що до 1 січня 2012
року державна реєстрація права
власності та права користування
(сервітут) на об'єкти нерухомого майна,
розташовані на земельних ділянках;
права користування (найму, оренди)
будівлею або іншими капітальними
спорудами, їх окремими частинами; права
власності на об'єкти незавершеного
будівництва, а також облік
безхазяйного нерухомого майна, довірче
управління нерухомим майном
проводиться реєстраторами бюро
технічної інвентаризації (далі - БТІ),
створеними до набрання чинності
Законом України від 11.02.2010 р. № 1878-VI «Про
внесення змін до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень» та інших
законодавчих актів України» та
підключеними до Реєстру прав власності
на нерухоме майно.

Згідно з п. 1.3. Тимчасового положення
державна реєстрація проводиться
реєстраторами бюро технічної
інвентаризації (далі - БТІ) у межах
визначених
адміністративно-територіальних
одиниць, обслуговування на території
яких здійснюється БТІ, створеними до
набрання чинності Законом України «Про
внесення змін до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень» та інших
законодавчих актів України» та
підключеними до Реєстру прав власності
на нерухоме майно. Проведення
державної реєстрації прав у межах
території однієї
адміністративно-територіальної
одиниці реєстраторами декількох БТІ не
допускається.

Відповідно до п. 1.4 Тимчасового
положення обов'язковій державній
реєстрації підлягають право власності
та інші речові права на нерухоме майно,
розміщене на території України, що
належить фізичним та юридичним особам,
державі в особі органів, уповноважених
управляти державним майном, іноземцям
та особам без громадянства, іноземним
юридичним особам, міжнародним
організаціям, іноземним державам, а
також територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування.

Суд звертає увагу, що одним із способів
набуття права власності є придбання
майна з прилюдних торгів.

Нормативними актами, які безпосередньо
регулюють ці питання, є: Положення про
порядок проведення аукціонів
(публічних торгів) з реалізації
заставленого майна (затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 22.12.1997 р. № 1448); Тимчасове положення
про порядок проведення прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна (затверджено наказом
Міністерства юстиції України від 27.10.1999
р. № 68/5, зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 2 листопада 1999 р. за N
745/4038); Порядок реалізації арештованого
майна (затверджено наказом
Міністерства юстиції України 15.07.1999 р.
№ 42/5, зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 19 липня 1999 р. за N 480/3773).

Порядок оформлення придбання
нерухомого майна з прилюдних торгів
встановлено Законом України від 02.09.1993
р. № 3425-XII «Про нотаріат» (ст. 72) та
Порядком вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України (затверджений
наказом Міністерства юстиції України
від 22.02.2012 р. № 296/5; зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р.
за № 282/20595; глави 12, 13).

Відповідно до вищезазначених
Тимчасового положення про порядок
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна та Порядку реалізації
арештованого майна прилюдні торги
(аукціон) - це продаж майна, за
результатами якого власником майна, на
яке згідно із законодавством звернено
стягнення і яке підлягає примусовій
реалізації, стає покупець, який у ході
торгів запропонував за нього найвищу
ціну (відповідно пункти 1.1, 2.2 і пункти
2.1, 2.3).

Отже, прилюдні торги є процедурою
(дією), яка спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав і
обов'язків, а саме припинення в однієї
особи права власності на певне майно
та, відповідно, виникнення такого права
в іншої особи.

З аналізу законодавства вбачається
висновок, що відносини, які виникають з
приводу придбання майна на аукціоні (з
прилюдних торгів), є договірними
відносинами з купівлі-продажу з певною
специфікою, визначеною законом. При
цьому право продажу товару належить не
власникові, а іншій встановленій
законом особі з метою захисту як
приватних, так і публічних інтересів,
тобто інтересів держави у здійсненні,
дотриманні і контролюванні процесу
реалізації майна боржника на законних
підставах у результаті звернення
стягнення на його майно.

Згідно з Положенням про порядок
проведення аукціонів (публічних
торгів) з реалізації заставленого
майна, Тимчасовим положенням про
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна і Порядком реалізації
арештованого майна договір
купівлі-продажу не укладається (крім
договору купівлі-продажу земельної
ділянки за результатами земельних
торгів, які проводяться у формі
аукціону - статті 135, 137 ЗК). Чинне
законодавство передбачає певний
порядок оформлення результатів
прилюдних торгів, а саме: складання
державним виконавцем або
організатором аукціону акта про
проведені прилюдні торги (аукціон);
затвердження його начальником
відповідного органу державної
виконавчої служби або судом, який
прийняв рішення про звернення
стягнення на заставлене майно, або
нотаріусом, що вчинив виконавчий напис.
На підставі зазначеного акта нотаріус
видає переможцю свідоцтво про
придбання майна з прилюдних торгів.
Підставою для вчинення цієї
нотаріальної дії є звернення до
нотаріуса набувача майна та подання
документів, які безспірно
підтверджують факт набуття права
власності на це майно внаслідок
проведення прилюдних торгів (аукціону).
Видача свідоцтва є посвідченням факту
про належність переможцю на праві
власності майна, яке придбане з
прилюдних торгів (аукціону).

Свідоцтво, видане на нерухоме майно,
відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу
України та Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»,
підлягає державній реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач набув право власності на
майно, що знаходиться за адресою: м.
Біла Церква, вул. Сквирське шосе, 194, з
прилюдних торгів, що підтверджується
Свідоцтвом про придбання об'єктів
нерухомого майна з прилюдних торгів,
виданим приватним нотаріусом
Білоцерківського міського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_2, зареєстрованим за № 4973
від 30.12.2004 р., Свідоцтвом про придбання
об'єктів нерухомого майна з прилюдних
торгів, виданим приватним нотаріусом
Білоцерківського міського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_2, зареєстрованим за № 4976
від 30.12.2004 р., Свідоцтвом про придбання
об'єктів нерухомого майна з прилюдних
торгів, виданим приватним нотаріусом
Білоцерківського міського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_2, зареєстрованим за № 4979
від 30.12.2004 р. та витягами з Державного
реєстру правочині № 642640, № 642674, № 642690
від 13.01.2005 р.

На підставі вищезазначених Свідоцтв
про придбання об'єктів нерухомого
майна з прилюдних торгів відповідачем
було зареєстровано право власності на
комплекс, нежитлові будівлі та споруди,
що знаходяться за адресою: Київська
обл., м. Біла Церква, Сквирське шосе, 194, у
Білоцерківському міжміському бюро
технічної інвентаризації, про що
свідчить наявний у матеріалах справи
Витяг про реєстрацію права власності
на нерухоме майно № 6475396 від 11.02.2005 р.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що нерухоме майно, придбане
відповідачем у 2004 році мало поштову
адресу: Київська обл., м. Біла Церква,
Сквирське шосе, 194, яка в подальшому
була змінена рішенням виконавчого
комітету Білоцерківської міської ради
№ 533 від 11.12.2007 р. на: Київська обл., м.
Біла Церква, Сквирське шосе, 192-В, що
також підтверджується Витягом про
державну реєстрацію прав Комунального
підприємства Київської обласної ради
«Білоцерківське міжміське бюро
технічної інвентаризації» № 33598500 від
26.03.2012 р.

Таким чином, з вищезазначеного
вбачається, що на момент укладення
оспорюваного договору № 01/03/11 оренди
нежитлового приміщення від 01.03.2011 р.,
майно, що передавалося в оренду
позивачу за зазначеним договором,
належало відповідачу на праві
власності.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладені положення норм
законодавства України та встановлені
фактичні обставини справи, суд
приходить до висновку, що твердження
позивача про відсутність у відповідача
права власності на нерухоме майно, що
передавалося в оренду за договором №
01/03/11 оренди нежитлового приміщення від
01.03.2011 р. є необґрунтованими.

Щодо послання позивача на те, що з 27.03.2013
р. відповідач втратив право власності
на об'єкт оренди, що передбачає
відсутність у нього права
розпоряджатися нерухомим майном,
передавати його в найм та отримувати
плату за користування приміщенням, суд
зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
27.02.2013 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Агроком»
(продавець-відповідач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Виробничо-будівельна компанія
«Стелс» (покупець) було укладено
договір купівлі-продажу комплексу, за
умовами якого продавець зобов'язується
передати у власність покупця комплекс,
нежитлові будівлі та споруди, які
знаходяться за адресою: Київська обл.,
м. Біла Церква, Сквирське шосе, 192-В, а
покупець зобов'язується прийняти
зазначений об'єкт у власність і
сплатити продавцю договірну ціну за
нього.

Згідно наявного у матеріалах справи
рішення про відмову у наданні
інформації з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно № 8324432
від 26.11.2013 р. вбачається, що об'єкт
нерухомого майна, що розташований за
адресою Київська обл., м. Біла Церква,
Сквирське шосе, 192-В, зареєстровано за
ТОВ «Виробничо-будівельна компанія
«Стелс».

Відповідно до ч.1 ст. 770 Цивільного
кодексу України у разі зміни власника
речі, переданої у найм, до нового
власника переходять права та обов'язки
наймодавця.

Таким чином, відчуження відповідачем
орендованого позивачем за оспорюваним
договором майна жодним чином не
впливає на фактичну можливість його
користуватися цим майном, на виконання
умов договору, його чинність та не може
бути підставою для визнання договору
недійсним.

З огляду на вищевикладене вбачається,
що позивачем не доведено суду
належними та допустимими докази
підстав для визнання договору № 01/03/11
оренди нежитлового приміщення від
01.03.2011 р. недійсним, тому суд приходить
до висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Щодо заяви відповідача про
застосування позовної давності, суд
відзначає наступне.

Загальні положення щодо позовної
давності та порядку її обчислення, що
підлягають застосуванню під час
вирішення спорів між сторонами у
зобов'язаннях, визначені у главі 19
Цивільного Кодексу.

Наслідки спливу позовної давності,
відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу
України, мають застосовуватися лише
тоді, коли буде доведено існування
самого суб'єктивного права, тобто
порушення права або охоронюваного
законом інтересу позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У випадках
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску
позовної давності, а у зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Оскільки судом відмовлено у
задоволенні позову з підстав його
необґрунтованості, заява про сплив
строку позовної давності судом не
застосовується.

Судовий збір, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається судом на
позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Дане рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги відповідно до ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України та може бути оскаржене в
порядку, передбаченому чинним
законодавством України.

Повне рішення складено: 19.08.2014 р.

Суддя
Т.В.
Лутак