РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року
Справа № 903/337/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Халіна А.О. (дов. № 14-106 від
18.04.14 р.)

від відповідача: Петрук І.В. (дов. 79/08
10.01.2014р.)

від третьої особи: Козлюк З.Р. (дов. №
1696/06-06 від 02.10.2013р.)

розглянувши апеляційну скаргу
відповідача на рішення господарського
суду Волинської області від 12.05.14 р. у
справі № 903/337/14 (суддя Філатова С.Т.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до Державного комунального
підприємства "Луцьктепло"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача: ПАТ "Волиньгаз"

про стягнення 1 285 074,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (надалі - позивач)
звернулось в господарський суд
Волинської області з позовною заявою
(а.с. 3-5) до ДКП "Луцьктепло" (надалі -
відповідач), за участі третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача ПАТ
"Волиньгаз", в якій просить стягнути з
відповідача: 1134878,43 грн. 3% річних, 150195,99
грн. інфляційних.

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 12.05.2014 року у
справі № 903/337/14 позов
задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що оплата
здійснена відповідачем з порушенням
умов п. 4.6 Договору. При цьому, суд
першої інстанції зазначив, що визнання
відповідачем позову в частині
стягнення 150195,99 грн. інфляційних втрат,
виключає заперечення щодо нарахування
річних, оскільки вони здійснені, як
інфляційні нарахування, з урахуванням
порядку розрахунку, визначеного п.п.4.6,
10.1 Додаткової угоди № 7 від 01.08.12р.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції відповідач,
звернувся з апеляційною скаргою до
Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення господарського суду
Волинської області від 12.05.14 р.
скасувати в частині стягнення 1285074,42
грн. річних, та відмовити в задоволені
позову в цій частині.

Апеляційну скаргу відповідач
обґрунтовує тим, що п. 1.2 Договору від
02.11.12 р. № 14/6735/12 про
відступлення права вимоги передбачено,
що новому кредитору передається право
вимоги боргу, стягнення всіх штрафних
санкцій, інфляційних витрат та
відсотків, пов'язаних з невиконанням
або неналежним виконанням боржником
своїх зобов'язань за зазначеним
договором. При цьому, Договором про
відступлення права вимоги не
передбачено перехід до нового боржника
права вимоги стягнення трьох процентів
річних.

Крім того, скаржник стверджує, що
позивачем неправильно визначений
строк виконання зобов'язання за
договором поставки та невірно
розраховано ціну позову.

Водночас, від представника відповідача
надійшло клопотання про зупинення
провадження по даній справі до
набрання законної сили рішенням
господарського суду Волинської
області по справі № 903/568/14 за позовом
ДКП "Луцьктепло" до ПАТ "НАК "Нафтобаз
України", ПАТ по газопостачанню та
газифікації "Волиньгаз" про визнання
недійсним договору про відступлення
права вимоги № 14/6735/12 від 02.11.12 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК
господарський суд, зупиняє провадження
у справі в разі неможливості
розглянути справу до вирішення
пов'язаної з нею справи, що
розглядається іншим судом.

В судовому засіданні суду першої
інстанції, представник відповідача
засвідчив відсутність заперечень щодо
змісту договору про відступлення права
вимоги та підтвердив проведення
розрахунків в повному обсязі
відповідно до умов останнього.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме: з позовної заяви та апеляційної
скарги, відповідач визнав договір від
02.11.12 р. про відступлення права вимоги
та нараховані відповідачу по договору
150195,99 грн. інфляційні.

При цьому, заміна кредитора у
зобов'язанні згідно пояснень
представників сторін та третьої особи
в судових засіданнях відбулася згідно
постанови КМУ "Про визначення
гарантованих постачальників
природного газу" № 705 від 25.07.2012 року у
зв'язку із визначенням гарантованим
постачальником природного газу для
підприємств, що здійснюють виробництво
теплової енергії, виключно НАК
"Нафтогаз України".

Також, результат вирішення спору у
справі про недійсність договору не
може самостійно слугувати підставою
для зміни чи скасування судового
рішення, оскільки не були відомі суду
першої інстанції при вирішенні спору.
Натомість обставини та факти, що будуть
встановлені рішенням у справі про
визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги, можуть бути
у відповідності до ст.. 112 ГПК України
нововиявленими у даній справі.

А відтак, колегія суду приходить до
висновку, що відсутні підстави для
зупинення провадження по даній справі,
оскільки під час розгляду апеляційної
скарги, встановлені усі обставини, що
мають значення для правильного
вирішення даного спору.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу,
проти апеляційної скарги заперечив,
оскільки вважає, що посилання
скаржника, викладені в апеляційній
скарзі, є безпідставними та
необґрунтованими.

Позивач стверджує, що оскільки основне
зобов'язання за Договором на
постачання природного газу від 29.09.11 р.
не виконано належним чином у
встановлений строк, суд першої
інстанції, правомірно застосував право
передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України на
відшкодування відсотків за
користування грошовими коштами,
належними до сплати новому кредитору
на підставі п. 1.2 Договору про
відступлення права вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, відзиви на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що в задоволенні апеляційної скарги
слід відмовити, а оскаржуване рішення
залишити без змін, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій
та вбачається з матеріалів справи 29
вересня 2011року між публічним
акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Волиньгаз" (продавець) та державним
комунальним підприємством "Луцьктепло"
(покупець) укладено договір поставки
природного газу для виробництва
теплової енергії, яка споживається
населенням та релігійними
організаціями №6-ТЕ-11/12.

В подальшому, між продавцем та покупцем
укладені додаткові угоди до договору
поставки від 29.09.11 р., зокрема: додаткова
угода №1 від 01.11.2011р., №2, №3 від 26.01.2012р.,
№3 від 26.01.2012р., №4 від 03.05.2012р., №5 від
03.05.2012р., №6 від 01.07.2012р., №7, №7-1 від
01.08.2012р., №8 від 06.08.2012р..

Так, умовами Договору (з врахуванням
додаткових угод) передбачено, що
продавець зобов'язувався передати у
власність покупцю у 4 кварталі 2011р. та у
2012р. імпортований природний газ,
ввезений на митну територію України
ПАТ "НАК "Нафтогаз України", для потреб
суб'єктів господарювання, які
виробляють теплову енергію, у т.ч.
блочних (модульних) котелень,
установлених на дахові та прибудованих
(в обсягах природного газу, який
використовується для виробництва
теплової енергії, яка споживається
населенням та релігійними
організаціями), а покупець - приймати та
оплачувати газ на умовах цього
договору.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що
продавець передає покупцю в період з
01.10.2011р. по 31.12.2012р. газ в обсязі до
105105,2тис.куб.м., в т.ч. по місяцях
кварталів згідно графіку.

Пунктом 5.1. договору обумовлено ціну
природного газу 1 309,20грн. за 1000 куб.м.
природного газу.

Відповідно до п.4.6 договору, в редакції
додаткової угоди від 01.08.2012р.
остаточний розрахунок вартості послуг
з постачання газу за розрахунковий
період здійснюється не пізніше 10 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

У відповідності до частини 1 статті 712
ЦК України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1 статті 530 ЦК
України якщо у зобов'язані
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК
України - боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Крім того, вирішуючи спір, суд
апеляційної інстанції враховує
положення ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 526
ЦК України щодо законодавчого
визначення поняття зобов'язання, його
порушення відповідачем та
недопустимості односторонньої відмови
від виконання

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме з актів передачі-приймання
природного газу: від 30.11.2012р. №0008561, від
30.11.2012р. №0008563, від 31.12.2011р. № 0009885, від
31.12.2011р. № 0009884, від 01.01.2012р. №0011221, від
31.01.2012р. № 0011220, від 29.02.2012р. № 0012808, від
29.02.2012р. № 0012807, від 29.02.2012р. № 0012813, від
30.03.2012р. № 0014199, від 30.03.2012р. № 0014198, від
30.03.2012р. №0014200, від 30.04.2012р. № 0015333, від
30.04.2012р. №0015335, від 30.04.2012р. № 0015337, від
31.02.2012р. № 0015824, від 31.05.2012р. № 0015826, від
30.06.2012р. № 0016342, від 30.06.2012р. №0016343, від
31.07.2012р. № 0016619, від 31.07.2012р. № 0016620, від
31.08.2012р. № 0016925, від 31.08.2012р. № 0016927, на
виконання умов договору ПАТ по
газопостачанню та газифікації
"Волиньгаз" впродовж листопада 2011р. по
серпень 2012р. поставило відповідачу
природний газ на суму 92 018 111,71 грн.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, колегія суду констатує, що між
ПАТ по газопостачанню та газифікації
"Волиньгаз" та ДКП "Луцьктепло"
підписаний акт звірки
взаєморозрахунків станом на 16.10.2012р., що
підтверджує заборгованість ДКП
"Луцьктепло" в розмірі 46 920 038,75 грн. .

Враховуючи вказане, апеляційний суд
приходить до висновку, що свої
зобов'язання по договору, відповідач
виконав не в повному обсязі, внаслідок
чого у відповідача перед ПАТ по
газопостачанню та газифікації
"Волиньгаз" виникла заборгованість за
поставлений газ в сумі 46 920 038,75 грн.

При цьому, 2 листопада 2012 року між
публічним акціонерним товариством
"Національною акціонерною компанією
"Нафтогаз України" (новий кредитор) та
публічним акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Волиньгаз" (первісний кредитор)
укладено договір № 14/6735/12 про
відступлення права вимоги, відповідно
до умов якого первісний кредитор
передав, а новий кредитор прийняв на
себе право вимоги до боржника
первісного кредитора ДКП "Луцьктепло"
(боржник, покупець) за договором на
постачання природного газу від 29.09.2011р.
№6-ТЕ-11/12 борг у сумі 46 920 038,75 грн. (п.1.1).

Крім передачі права вимоги оплати
спожитого природного газу за
зобов'язанням, зазначеним в пункті 1.1.
договору відступлення права вимоги, до
нового кредитора переходять права
вимоги стягнення всіх штрафних
санкцій, інфляційних втрат та
відсотків, пов'язаних з невиконанням
або неналежним виконанням боржником
своїх зобов'язань за зазначеним вище
договором (п. 1.2).

Згідно пункту 2.2 Договору про
відступлення права вимоги, право
вимоги вважається переданим після
фактичної передачі документів,
зазначених в пункті 2.1 цього договору.
Передача документів оформляється
актом приймання-передачі з зазначенням
переліку переданих документів.

На виконання умов Договору №14/6735/12,
сторони підписали акт
приймання-передачі документів від 05.11.12
р., що засвідчує приймання-передачу
документів, зазначених в пункті 2.1
договору про відступлення права
вимоги.

Враховуючи вказане, право вимоги
первісного кредитора до відповідача
вважається переданим позивачеві 05.11.12
р..

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що
первісний кредитор зобов'язаний
протягом 5 днів з моменту підписання
договору відступлення права вимоги
письмово повідомити Боржника про
відступлення права вимоги боргу.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, колегія суддів констатує, що
ПАТ "НАК "Нафтогаз України" надіслало
ДКП "Луцьктепло" вимогу №26/2-370-12 про
необхідність сплатити заборгованість
в сумі 46 920 038,75грн. новому кредитору.

А відтак, суд приходить до висновку, що
відповідача було належним чином
повідомлено про відступлення права
вимоги, як того вимагає п. 2.3 Договору №
14/6735/12 та ст. 516 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи,
заборгованість відповідача перед
позивачем за поставлений природний газ
погашена, однак не у встановлені
Договором постачання строки.

Враховуючи той факт, що відповідач
несвоєчасно розрахувався за
поставлений природний газ, позивач
звернувся в господарський суд
Волинської області з позов про
стягнення з відповідача 150195,99 грн.
інфляційних, 1134878,43- 3% річних.

Аналізуючи встановлені обставини
справи, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає за необхідне
враховувати наступні положення
чинного законодавства України.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного
кодексу України кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

За ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України
правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України
встановлено, що до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Частиною 1 ст. 516 Цивільного кодексу
України передбачено, що заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 516 Цивільного кодексу України
визначено, що первісний кредитор у
зобов'язанні повинен передати новому
кредиторові документи, які засвідчують
права, що передаються, та інформацію,
яка важлива для їх здійснення.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, заміна кредитора у
зобов'язанні відбулася згідно
постанови КМУ "Про визначення
гарантованих постачальників
природного газу" № 705 від 25.07.2012 року у
зв'язку із визначенням гарантованим
постачальником природного газу для
підприємств, що здійснюють виробництво
теплової енергії, виключно НАК
"Нафтогаз України".

Враховуючи зміст позовних вимог,
колегія суду зазначає, що згідно статті
625 ЦК України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Крім того, суд враховує те, що під час
розгляду справи, відповідач позов
визнав частково в частині стягнення 150
195,99 грн. інфляційних втрат.

В силу ч. 5 ст. 78 ГПК України у разі
визнання відповідачем позову
господарський суд приймає рішення про
задоволення позову за умови, що дії
відповідача не суперечать
законодавству або не порушують прав і
охоронюваних законом інтересів інших
осіб.

Враховуючи наведене та той факт, що
визнання позову в частині стягнення 150
195,99 грн. інфляційних втрат, не порушує
прав і охоронюваних законом інтересів
інших осіб, апеляційний суд приходить
до висновку, що судом першої інстанції
правомірно прийнято визнання позову
відповідачем в частині стягнення 150 195,99
грн. інфляційних втрат (за період з
грудня 2011р. по грудень 2012р.) згідно
ст.ст. 22, 78 ГПК України, як таке, що не
суперечить законодавству.

Щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 1285074,42 грн. 3% річних,
колегія суддів враховує наступне.

Постанови пленуму №14 від 17.12.2013р. "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань",
передбачено, що нарахування
інфляційних втрат на суму боргу та
трьох процентів річних, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафними санкціями та
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті, та
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Кредитор вправі вимагати, в тому числі
в судовому порядку, сплати боржником
сум інфляційних нарахувань та
процентів річних як разом зі сплатою
суми основного боргу, так і окремо від
неї.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, має сплатити
кредиторові три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Вищий господарський суд України п. 1.3
постанови Пленуму від 17.12.2013р. №14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань"
зауважив, що статтю 625 ЦК України
вміщено в розділі 1 книги 5 цього
Кодексу - "Загальні положення про
зобов'язання", і ця стаття
застосовується до всіх грошових
зобов'язань, якщо інше не передбачено
спеціальними нормами, які регулюють
відносини, пов'язані з виникненням,
зміною чи припиненням окремих видів
зобов'язань.

Враховуючи норми чинного
законодавства та обставини справи,
колегія суду констатує, що оплата
здійснена відповідачем з порушенням
умов п. 4.6 договору №6-ТЕ-11/12 від 29.09.2011р.
в редакції додаткової угоди №7 від
01.08.2012р., а тому вимога позивача щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача 1 134 878,43грн. 3% річних за період
з 10.12.2011р. по 21.12.2012р. згідно ч. 2 ст. 625 ЦК
України, є обґрунтованою та
правомірною.

При цьому, здійснивши розрахунок
річних, колегія суддів погоджується з
правильністю розрахунку
господарського суду першої інстанції,
щодо стягнення з відповідача 1 134 878,43
грн. 3 % річних.

Доводи скаржника, щодо невірного
визначення строку виконання
зобов'язання відповідачем за договором
поставки, спростовуються п. 4.6 договору
(в редакції додаткової угоди №7 від
01.08.2012р.), в якому зазначено, що
остаточний розрахунок вартості послуг
з постачання газу за розрахунковий
період здійснюється не пізніше 10 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

У п. 10.1 договору в редакції
додаткової угоди №7 від 01.08.2012р. сторони
зауважили, що умови договору
застосовуються до відносин, які
виникли між сторонами до його
укладення, що не суперечить приписам ч.
3 ст. 631 ЦК України, згідно якої сторони
можуть встановити, що умови договору
застосовуються до відносин між ними,
які виникли до його укладення.

Водночас, апеляційний суд погоджується
з висновком суду першої інстанції, що
визнання відповідачем позову в частині
стягнення 150 195,99 грн. інфляційних втрат
виключає заперечення щодо нарахування
річних, оскільки вони здійснені, як і
інфляційні нарахування, з урахуванням
порядку розрахунку, визначеного п.п. 4.6,
10.1 додаткової угоди №7 від 01.08.2012р.

Крім того, враховуючи п. 1.2 Договору,
колегія суддів вважає
необґрунтованими та надуманими
твердження відповідача, що Договором №
14/6735/12 про відступлення права вимоги не
передбачений перехід до нового
боржника права вимоги стягнення 3%
річних.

Окрім того, право на застосування
відповідальності у формі 3% річних
визначене ст.. 625 ЦК України, якою не
передбачено укладення додаткового
правочину.

Інші доводи відповідача викладені в
апеляційній скарзі, спростовуються
матеріалами справи та не беруться до
уваги колегією суддів, як безпідставні
та необґрунтовані.

Так, оскільки основне зобов'язання по
договору поставки газу не було
виконано належним чином, суд першої
інстанції правомірно стягнув з
відповідача на користь позивача 150 195,99
грн. інфляційних та 1 134 878,43 грн. 3 %
річних, а тому залишає оскаржуване
рішення буз змін.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
підставу для відмови в задоволенні
позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

Судові витрати зі сплати судового
збору за розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача згідно ст.
49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного
комунального підприємства "Луцьктепло"
на рішення господарського суду
Волинської області від 12.05.14 р. у справі
№ 903/337/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Волинської області від 12.05.14 р. у справі
№ 903/337/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №903/337/14 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Філіпова Т.Л.