РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2014 р.
Справа № 918/846/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Мельник О.В.

суддя
Розізнана І.В. ,

суддя
Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання
Яремі Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" на рішення
господарського суду Рівненської
області від 22.07.14 р. у справі № 918/846/14

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства
"Здолбунівкомуненергія"
Здолбунівської міської ради

про стягнення в сумі 31 364 грн. 65 коп.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - Педича Д.П.;

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" звернулась до
місцевого господарського суду із
позовом до комунального підприємства
"Здолбунівкомуненергія"
Здолбунівської міської ради про
стягнення 31364,65 грн.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 22.07.2014 року
(суддя Павленко Є.В) вказаний позов
задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача три
проценти річних у розмірі 18551,03 грн. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У частині задоволення позовних вимог
вказане рішення прийнято з мотивів,
викладених Дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" у позовній
заяві.

В іншій частині судове рішення
мотивоване порушенням позивачем
прямої заборони нарахування будь-яких
процентів на неустойку, встановлену ч. 2
ст. 550 ЦК України, а також помилковим
врахуванням до суми грошового
зобов'язання судового збору, що є
компенсацією понесених судових витрат
при розгляді спору у справі №5019/518/12.
Також, суд встановив, що позивачем
помилково визначено суму, на яку слід
здійснити нарахування інфляційних
втрат, внаслідок чого здійснив власний
перерахунок та відмовив у позові у цій
частині, з огляду на дефляцію та
нульову інфляцію у період прострочення
виконання зобов'язання.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
позивач звернувся із апеляційною
скаргою, в якій просить його скасувати
в частині відмови в стягненні 3% річних,
інфляційних та прийняти в цих частинах
нове рішення про задоволення позову.

Апелянт, зокрема, зазначає, що
відповідач несвоєчасно виконав
зобов'язання по оплаті вартості
поставленого природного газу, з огляду
на що вимога ДК «Газ України» про
стягнення 3% річних та інфляційних
нарахованих на суму стягнутої пені
згідно рішення господарського суду
Рівненської області від 10.08.2012 року у
справі №5019/520/12 є законною та
обґрунтованою.

Відповідач надав відзив на апеляційну
скаргу, в якому просить залишити її без
задоволення, а рішення господарського
суду Рівненської області від 22.07.2014
року в частині стягнення 3% річних в
сумі 18551,03грн. за період з 28.07.2012 року по
07.12.2012 року скасувати, а у позові
відмовити за безпідставністю.

У відзиві вказує на те, що прострочення
виконання зобов'язання виникло
внаслідок невчасного надходження з
бюджету коштів для погашення різниці в
економічно обґрунтованих тарифах та
тарифах, встановлених для споживачів. З
огляду на відсутність вини
відповідача, вважає нарахування
відсотків річних неправомірним.

Розглянувши апеляційну скаргу та
відзив на неї, вивчивши матеріали
справи, наявні в ній докази, заслухавши
пояснення представника відповідача,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення
місцевим господарським судом,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 27.07.2012 року,
залишеною без змін постановою Вищого
господарського суду України від 24.10.2012
року у справі №5019/518/12 за позовом ДК "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" до КП
"Здолбунівкомуненергія"
Здолбунівської міської ради про
стягнення 31364,65 грн. було встановлено,
що 30.12.2010 року сторони уклали договір
про закупівлю природного газу за
державні кошти №06/10-26/24-ТЕ-3, на підставі
п.1.1 якого позивач, як продавець,
зобов'язався поставити покупцеві
імпортований природний газ, а останній
- прийняти і оплатити вартість цього
природного газу в обсязі,
передбаченому пунктом 1.2 даного
договору. Однак відповідач неналежним
чином виконав свої договірні
зобов'язання перед позивачем з оплати
переданого природного газу за
січень-грудень 2011 року, внаслідок чого
виникла заборгованість.

Вказаним судовим рішенням
апеляційного господарського суду
присуджено до стягнення з КП
"Здолбунівкомуненергія"
Здолбунівської міської ради на користь
ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України"
2109463,96 грн. основного боргу, 49068,68 грн.
пені, нарахованої у період з 21.02.2011 року
по 19.11.2011 року, 8345,59 грн. інфляційних
втрат, нарахованих у період з березня
по грудень 2011 року, 52716,64 грн. трьох
відсотків річних за період з 21.02.2011 року
по 08.02. 2012 року, а також 46681,77 грн.
судового збору.

Натомість, як правильно встановлено
судом першої інстанції, постанову
Рівненького апеляційного
господарського суду від 27.07.2012 року в
частині сплати основного боргу
відповідач виконував частинами, а саме
сплативши 04.10.2012 року - 811711,48 грн.
(платіжне доручення №11), 05.12.2012 року -
88636,50 грн. (платіжне доручення №19), 07.12.2012
року - 1209115,98 грн. (платіжне доручення
№20).

З огляду на прострочення сплати
відповідачем грошового зобов'язання за
рішенням суду, позивач звернувся із
вимогою про стягнення з КП
"Здолбунівкомуненергія"
Здолбунівської міської ради на
підставі ч.2 ст.625 ЦК України відсотків
річних та інфляційних втрат,
нарахованих на суму основного боргу,
пені, 3% річних, інфляційних втрат,
судового збору, стягнутих вказаним
судовим рішенням апеляційного суду від
27.07.2012 року у справі №5019/518/12.

За правилами ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно зі ст. 599 ЦК України за
відсутності інших підстав припинення
зобов'язання, передбачених договором
або законом, зобов'язання, в тому числі
й грошове, припиняється його
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відтак, судом першої інстанції
правомірно враховано, що саме лише
прийняття господарським судом рішення
про задоволення вимог кредитора, якщо
таке рішення не виконано в
установленому законом порядку, не
припиняє зобов'язальних відносин
сторін і не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

Наведене свідчить про те, що кредитор
вправі вимагати стягнення з боржника в
судовому порядку сум інфляційних
нарахувань та процентів річних до
повного виконання грошового
зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок 3% річних та інфляційних
втрат, колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
судом першої інстанції щодо часткового
задоволення вказаних вимог, з огляду на
наступне.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування
інфляційних витрат на суму боргу та
трьох процентів річних є особливою
мірою відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат (збитків) кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отримання
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, ці кошти нараховуються
незалежно від вини боржника.

При цьому, вирішуючи питання про
наявність вини як умови застосування
відповідальності, передбаченої ст. 625
ЦК, суд виходить з неприпустимості
безпідставного збереження грошових
коштів однією стороною зобов'язання за
рахунок іншої.

Отже, вказане спростовує посилання
відповідача на відсутність його вини у
простроченні виконання грошового
зобов'язання, оскільки наслідки такого
прострочення у вигляді інфляційних
нарахувань та трьох процентів річних
не є санкціями, а виступають способом
захисту майнового права та інтересу
позивача.

Відтак, враховуючи, що з моменту
набрання чинності постанови
Рівненського апеляційного
господарського суду у справі №5019/518/12
відповідач набув обов'язок перед
позивачем виконати грошове
зобов'язання - сплатити грошові кошти
за рішенням суду, вимога ДК "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" про
стягнення 3% річних в сумі 18551,03 грн.,
нарахованих на суму основного боргу з
урахуванням періодів, коли мало місце
його часткове погашення, є законною та
обґрунтованою.

Поряд з тим, колегія суддів зауважує, що
стягнення неустойки є самостійною
мірою цивільно-правової
відповідальності. На суму неустойки не
нараховуються проценти (ч. 2 ст. 550 ЦК
України). Під процентами в цьому
випадку слід розуміти проценти за
користування чужими грошовими коштами,
стягнення яких передбачене ст. 536 ЦК
України, та проценти річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, які стягуються
відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на те, що з прийняттям рішення
пеня у грошове зобов'язання не
перетворюється, відсутні підстави для
застосування до цих правовідносин
положень ст.625 ЦК України.

Вказана позиція також узгоджується із
правовою позицією, викладеною у
постанові Верховного суду України від
18.02.2014 року у справі №3-2гс14 та в листі
Верховного суду України від 01.07.2014р.
"Аналіз практики застосування ст. 625
Цивільного кодексу України в
цивільному судочинстві".

Зазначені обставини свідчать, що
місцевий господарський суд
обґрунтовано та з урахуванням норм
чинного законодавства, дійшов до
висновку про неправомірність
нарахування 3% річних та інфляційних
втрат на суму пені.

Також, як вірно зауважено місцевим
господарським судом, стягнення за
судовим рішенням процентів річних та
інфляційних втрат не змінює їх
правової природи і не перетворює їх в
окреме грошове зобов'язання, у зв'язку з
чим правові підстави для нарахування
компенсаційних виплат на такі ж
компенсаційні виплати, стягнуті судом
за попередній період, відсутні.

Вказана позиція узгоджується з
приписами п. 3.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду №14 від
17.12.2013 року, за яким на суму інфляційних
нарахувань не нараховуються проценти.

Апеляційний суд вважає правильним
висновок суду першої інстанції про
відмову в позові в частині стягнення
процентів річних та інфляційних втрат,
нарахованих на суму судового збору,
стягнутого з відповідача постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 27.07.2012 року у
справі № 5019/518/12, оскільки судовий збір
не є грошовим зобов'язанням, а є
компенсацією понесених позивачем
судових витрат.

Більше того, згідно листа Верховного
Суду України "Рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ"
від 03.04.1997р. №62-97р., відповідно до якого
індекс розраховується не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць і
здійснюється шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення платежу. При цьому сума
боргу, яка сплачується з 1 по 15 день
відповідного місяця, індексується з
врахуванням цього місяця, а якщо сума
боргу сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця.

Апеляційним судом приймається до
уваги, що індекс інфляції, який
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги,
визначається Держкомстатом за період,
який становить один місяць, а розмір
боргу з урахуванням індексу інфляції
обчислюється виходячи з суми боргу, що
мав місце на останній день місяця, в
якому платіж мав бути здійснений,
помноженої на індекс інфляції,
визначений Держкомстатом, за період
прострочки.

Таким чином, нарахування індексу
інфляції можливе лише на суму
простроченої заборгованості, яка
існувала не менше як на один місяць та у
порядку відповідальності боржника за
порушення грошового зобов'язання.

Крім того, сума боргу з урахуванням
індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція).

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок інфляційних втрат,
господарський суд Рівненської області
встановив, що такий розрахунок є
невірним, оскільки здійснений без
врахування часткового погашення
заборгованості. Провівши перерахунок
суд встановив, що індекс інфляції у
період прострочення виконання
основного зобов'язання був від'ємним, а
тому вимога позивача про стягнення з
відповідача інфляційних втрат у
розмірі 4178,06 грн. не підлягає
задоволенню. Відтак, суд правомірно
відмовив у позові в цій частині.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Рівненської області від 22.07.14 р. у
справі № 918/846/14 залишити без змін,
апеляційну скаргу ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

3. Справу №918/846/14 повернути до
господарського суду Рівненської
області.

Головуючий суддя
Мельник О.В.

Суддя
Розізнана І.В.

Суддя
Грязнов В.В.