ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2014 року
Справа № 904/2307/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Березкіної О.В.-
доповідача,

суддів: Дарміна М.О., Крутовських В.І.

при секретарі: Литвин А.П.

За участю представників сторін:

від відповідача: Бабець Т.М.,
довіреність №б/н від 10.07.14,
представник;

представник позивача у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сінергія-Груп" на
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 24.06.14р. у
справі №904/2307/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Паритет Пак",
Дніпропетровська обл., м. Новомосковськ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сінергія-Груп",
м.Дніпропетровськ

про стягнення 196012,71 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 24 червня
2014р. у справі № 904/2307/14 (суддя Панна С.П.)
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Паритет Пак" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сінергія-Груп"
задоволено в повному обсязі.

Суд стягнув з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сінергія-Груп" (49000, м.
Дніпропетровськ, вул. Стартова, б. 20, ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Паритет
Пак" (51200, м. Новомосковськ, вул.
Радянська, 50, п/а: 49022, м.
Дніпропетровськ, а/с 1474, ) 179 376 грн. 56 коп. - основного боргу, 16
636 грн. 15 коп. - 3% річних, 3920 грн. 43 коп. -
судового збору.

Рішення господарського суду
обґрунтовано тим, що наявність у
відповідача зобов'язання щодо
проведення платежів за отриманий товар
випливає безпосередньо зі змісту ч. 1
ст. 692 Цивільного кодексу України, а не
ставиться в залежність від звернення
до нього з окремою вимогою в порядку
частини другої статті 530 Цивільного
кодексу України. Факт звернення
позивача до суду з позовною заявою про
стягнення 196012,71 грн. боргу та 3% річних,
що є способами захисту майнового права
та інтересу, підтверджує незгоду
позивача з заявою відповідача про
залік однорідних зустрічних вимог, у
зв'язку з відсутністю у позивача
заборгованості перед відповідачем, що
є необхідною умовою для зарахування
зустрічних вимог.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сінергія-Груп"
звернувся до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, в якій просив
рішення суду скасувати, та припинити
провадження по справі у зв'язку з
відсутністю заборгованості Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Сінергія-Груп" перед Товариством з
обмеженою відповідальністю "Паритет
Пак".

В обґрунтування своєї скарги апелянт
посилається на те, що суд першої
інстанції неправильно застосував
норми матеріального права, неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи.

Зокрема, апелянт вважає, що судом
неправомірно задоволено вимоги щодо
нарахування 3% річних за заборгованістю
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сінергія-Груп" перед
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Паритет Пак",
оскільки застосування у даному випадку
ст.692 ЦК України не є можливим через те,
що умови оплати визначалися сторонами
у договорі. Відсутність специфікації
не може розглядатися як відсутність
встановлення у договорі строків
оплати товару та підстав застосування
ст.692 ЦК України. В даному випадку, як
зазначено апелянтом, необхідно
застосовувати загальні положення щодо
зобов'язання відповідно до ст. 530 ЦК
України. Обов'язок негайного виконання
жодним чином не випливає з п.2.1 та п.3.1
договору поставки товару та не може
бути взятий з підстав ст.692 ЦК України у
зв'язку з наявністю домовленістю щодо
строків оплати у договорі з посиланням
на специфікації.

Крім того, судом не було враховано
зарахування зустрічних вимог, які
виникли на підставі договору про
надання послуг №67 від 02.02.11р. між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Паритет Пак" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сінергія-Груп".

Всі ці обставини, на думку апелянта, є
підставами для скасування рішення суду
та припинення провадження по справі у
зв'язку з відсутністю заборгованості.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 21
липня 2014 року апеляційна скарга була
прийнята до розгляду, розгляд справи
було призначено у судовому засіданні
на 11 серпня 2014 року.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги, просив рішення
суду скасувати, провадження по справі
припинити, а позивач, який належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
з'явився, що на думку колегії суддів, не
перешкоджає розгляду справи, оскільки
у справі достатньо матеріалів для
розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
заслухавши доводи представника
відповідача, перевіривши
відповідність оскаржуваного рішення
нормам діючого законодавства,
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Звертаючись із позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Сінергія-Груп" про стягнення
заборгованості, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Паритет Пак"
посилалось на неналежне виконанням
відповідачем зобов'язань за договором
поставки № 33 від 04.01.2012 року в частині
своєчасної та повної оплати за
поставлений товар, внаслідок чого у
відповідача утворилась заборгованість
у сумі 179376,56 грн., а також позивачем
нараховано 3% річних в сумі 16636,15 грн.

Судом встановлено, що 01.01.2012 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Паритет Пак", як
постачальником, та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Сінергія-Груп", як покупцем, укладено
договір на поставку № 33 за умовами п.
1.1 якого постачальник за цим договором
зобов'язується на підставі заявок
поставляти і передавати у власність
покупця партії поліпропіленової
продукції в номенклатурі, асортименті,
кількості, у строки та за цінами,
вказаними у видаткових накладних,
рахунках-фактурах або специфікаціях,
які є невід'ємною частиною цього
договору.

Відповідно до п. 1.2 договору покупець
зобов'язується приймати товар і
оплачувати його на умовах цього
договору.

Згідно з п. 2.1 договору ціна товару
визначається в національній валюті
України і вказується у видаткових
накладних, рахунку-фактурі чи
специфікаціях, які є невід'ємними
частинами цього договору.

Загальна сума цього договору, у момент
його підписання, визначенням не
підлягає, а буде дорівнювати сумам всіх
партій товару, зазначених у видаткових
накладних постачальника (п. 2.3
договору).

За приписами п. 3.1 договору розрахунки
за кожну партію товару покупець
здійснює шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок постачальника у наступному
порядку - оплата кожного разу
визначається у специфікаціях; датою
оплати вважається дата зарахування
грошових коштів на банківський рахунок
постачальника.

Договір набуває чинності з моменту
підписання його сторонами та діє до
31.12.2013 року; після закінчення дії
договору, його умови залишаються
дійсними стосовно всіх партій товару,
який поставлений у строки його дії
також сторони не звільняються від
зобов'язань щодо врегулювання
розрахунків за поставлений товар,
зобов'язань по заміні товару, щодо
якого своєчасно пред'явлені рекламації
(п. 10.1 договору).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач виконав свої зобов'язання за
договором, поставивши відповідачу
товар на 3 017 166,38 грн., що
підтверджується видатковими
накладними, а відповідач не виконав
свої зобов'язання у повній мірі, не
сплативши за поставлений товару на 179
376,56 грн.

Оскільки при укладенні договору на
поставку товару № 33 від 04.01.2012 року
сторони не узгодили конкретні строки
оплати, наявність у відповідача
зобов'язання щодо проведення платежів
за отриманий товар випливає
безпосередньо зі змісту ч. 1 ст. 692
Цивільного кодексу України, згідно
якої покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного господарського суду
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексів, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу
України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар)
у власність другій стороні (покупцеві),
а покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з видаткових накладних,
на виконання умов договору позивач
поставив на адресу відповідача товар
на загальну суму 3 017 166,38 грн., проте
відповідач, оплатив поставлений товар
на суму 2 837 789,82 грн.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України встановлено наступне: покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Оскільки договором не встановлений
строк оплати товару, то суд першої
інстанції обґрунтовано застосував
положення статті 692 ЦК України, тому
доводи відповідача про неправильне
застосування судом саме цих правових
норм є безпідставними.

Посилання відповідача на необхідність
застосування положень ч.2 статті 530 ЦК
України є необґрунтованим, оскільки
наявність у відповідача зобов'язання
щодо проведення платежів за отриманий
товар випливає безпосередньо зі змісту
ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, а
не ставиться в залежність від
звернення до нього з окремою вимогою в
порядку частини другої статті 530
Цивільного кодексу України.

Як роз'яснено у п. 1.7 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року за № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", якщо у договорі
або законі не встановлено строку
(терміну), у який повинно бути виконано
грошове зобов'язання, судам необхідно
виходити з приписів ч. 2 ст. 530
Цивільного кодексу України. Цією
нормою передбачено, між іншим, і
можливість виникнення обов'язку
негайного виконання; такий обов'язок
випливає, наприклад, з припису ч. 1 ст. 692
Цивільного кодексу України, якою
визначено, що покупець за договором
купівлі-продажу повинен оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу. При цьому передбачена законом
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання підлягає
застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору.

Аналогічне роз'яснення міститься і в
п. 1 оглядового листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
року за № 01-06/767/2013 "Про деякі питання
практики застосування господарськими
судами законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", згідно якого
загальні положення частини другої
статті 530 Цивільного кодексу України не
можуть бути застосовані до спірних
правовідносин сторін, оскільки термін
виконання зобов'язання, що випливає з
правовідносин поставки
(купівлі-продажу), чітко встановлений
ст. 692, ст. 712 Цивільного кодексу України
- спеціальною нормою права - покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього.
Крім того, відповідно до частини першої
статті 222 Господарського кодексу
України учасники господарських
відносин, що порушили майнові права або
законні інтереси інших суб'єктів,
зобов'язані поновити їх, не чекаючи
пред'явлення їм претензії чи звернення
до суду.

За таких обставин суд першої інстанції
правомірно дійшов до висновку про
зобов'язання відповідача сплатити
вартість поставленого товару в сумі 179
376,56 грн. саме після його прийняття, та
сплатити 3% річних у сумі 16 636,15 грн.,
оскільки відповідно до п. 2 ст. 625
Цивільного кодексу України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Колегія суддів також вважає
правильними висновки суду щодо відмови
у зарахуванні зустрічних вимог на
загальну суму 179376,56 грн., які виникли на
підставі договору про надання послуг
№67 від 02.02.11р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Паритет
Пак" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сінергія-Груп".

Відповідно до ч. 3 ст. 202 Цивільного
кодексу України заява відповідача про
зарахування зустрічних однорідних
вимог є одностороннім правочином.

З огляду на приписи ст. ст. 202, 203
Цивільного кодексу України заява
однієї з сторін про зарахування
зустрічних вимог повинна відповідати
загальним вимогам, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила, може створювати
обов'язки для інших осіб лише у
випадках, встановлених законом, або за
домовленістю з цими особами. Наявність
заперечень однієї сторони не є
перешкодою для проведення зарахування
зустрічних однорідних вимог за заявою
іншої сторони, але лише за умови, що
така заборгованість є безспірною,
наприклад, встановленою рішенням суду
тощо. У випадку, коли такі вимоги не є
безспірними, відповідний спір має бути
вирішений у судовому порядку з
дотриманням вимог процесуального
закону.

Як свідчать матеріали справи, основний
борг за зустрічною вимогою дорівнює
39767,45 грн., а штрафні санкції майже
втричі більше основного боргу та
складають 144295,47 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
заяву від 08.05.2014 року за № 08/05 про
зарахування однорідних зустрічних
вимог на суму 179376,56 грн. надіслано
відповідачем після порушення
провадження у справі № 904/2307/14.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач не згодний з сумою боргу та з
розміром штрафних санкцій, оскільки
відповідачем не враховано вимоги
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", відповідно до ст. 3 якого
сума неустойки за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання не
може перевищувати розмір подвійної
облікової ставки, яка діяла в період
існування заборгованості.

Згідно ст. 601 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги.

При цьому, зарахування можливе за
наявності таких умов: зустрічність
вимог, тобто одночасна участь сторін у
двох зобов'язаннях і при цьому кредитор
за одним зобов'язанням є боржником в
іншому зобов'язанні; однорідність
вимог (гроші, однорідні речі); настання
строку виконання зобов'язання або
визначення строку моментом запитання,
або щоб термін виконання не був
вказаний взагалі, тобто виконання
можна було вимагати в будь-який момент;
ясність вимог - відсутність спору
відносно характеру зобов'язання, його
змісту, умов виконання; звернення з
заявою однієї сторони до іншої.
Зарахування зустрічних однорідних
вимог може здійснюватись за заявою
однієї зі сторін.

Разом з цим, відповідно до принципів
цивільного та господарського
законодавства, інша сторона має право
заперечити проти заявленої вимоги про
залік, і в такому випадку залік не
відбувається.

Оскільки факт звернення позивача до
суду з позовною заявою про стягнення
196012,71 грн. боргу та 3% річних підтверджує
незгоду позивача з заявою відповідача
про залік однорідних зустрічних вимог,
то висновки суду про відхилення
клопотання відповідача про
зарахування зустрічних вимог є
правильними.

Крім того, суд обґрунтовано зауважив,
що відповідач не позбавлений права
звернутись на загальних підставах до
суду з вимогами про стягнення наявної
заборгованості, яку вимагає зарахувати
на підставі ст. 601 Цивільного кодексу
України.

Інші доводи апеляційної скарги є
необґрунтованими та висновків суду
першої інстанції вони не спростовують.

Таким чином, розглядаючи справу,
господарський суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно з'ясував
всі обставини справи, дав їм належну
правову оцінку, правильно застосував
норми матеріального та процесуального
права, що у відповідності до статті 103
ГПК України є підставою для залишення
рішення суду без змін, а апеляційної
скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Сінергія-Груп" - залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області по справі №
904/2307/14 від 24 червня 2014р.- залишити без
змін.

Постанова набирає чинності з дня її
оголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд протягом двадцяти
днів з дати її прийняття.

Повний текст виготовлено 13.08.2014 року.

Головуючий суддя
О.В. Березкіна

Суддя
М.О. Дармін

Суддя
В.І. Крутовських