ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

30 липня 2014 року Справа № 910/9099/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:Дунаєвської
Н.Г.,суддів:Губенко Н.М., Мележик Н.І.,
Самусенко С.С., Черкащенка М.М.,

розглянувши заявуДержавного
підприємства "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль"про перегляд Верховним
Судом України постановиВищого
господарського суду України від 12.03.2014у
справі№ 910/9099/13за позовомДержавного
підприємства "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль"доПриватного акціонерного
товариства "Авіакомпанія "Міжнародні
Авіалінії України"прозобов'язання
вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Міжнародний
аеропорт "Бориспіль" звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Приватного
акціонерного товариства "Авіакомпанія
"Міжнародні авіалінії України" про
зобов'язання відповідача укласти
додаткову угоду № 29 до додатку В
1.1./02.1.1.-23.9-7 від 01.06.2009, в редакції
запропонованій позивачем.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 23.07.2013 у справі № 910/9099/13,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 06.11.2013, у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 12.03.2014 у справі № 910/9099/13
постанову суду апеляційної інстанції
залишено без змін.

Державним підприємством "Міжнародний
аеропорт "Бориспіль" подано заяву про
перегляд Верховним Судом України
постанови Вищого господарського суду
України від 12.03.2014 у справі № 910/9099/13, у
якій заявник просить вказану
постанову, постанову суду апеляційної
інстанції та рішення місцевого
господарського суду скасувати та
прийняти нове рішення про задоволення
позовної заяви.

При цьому, Державним підприємством
"Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
заявлено клопотання про поновлення
строку для подання заяви про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
12.03.2014 у справі № 910/9099/13, яке підлягає
задоволенню, а строк для подання заяви
поновленню.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 25.03.2008
у справі № 18/184, від 10.05.2011 у справі №
5002-30/5228-2010 та від 28.01.2009 у справі №
32/156-6/33, мотивовано неоднаковим
застосуванням судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, Вищий
господарський суд України не вбачає
підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України з
огляду на таке.

Відповідно до статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана виключно на
таких підставах: 1) неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах; 2)
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень (пункт 1 цієї статті) матиме
місце в разі, коли суд (суди) касаційної
інстанції у розгляді двох чи більше
справ за подібних предмета та підстав
позову, змісту позовних вимог та
встановлених судом фактичних обставин
і однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин
дійшов (дійшли) неоднакових правових
висновків, покладених в основу цих
судових рішень.

У постанові від 12.03.2014 у справі № 910/9099/13,
про перегляд якої подано заяву, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо відсутності підстав для
задоволення позову про зобов'язання
відповідача укласти додаткову угоду до
договору, укладеного у вигляді додатку
В 1.1./02.1.1.-23.9-7 в редакції позивача. При
цьому, суд касаційної інстанції
виходив із встановлених судами
попередніх інстанцій обставин справи
про те, що: позивачем не доведено
наявності правових підстав, визначений
статтею 187 ГК України, для обов'язкового
зобов'язання відповідача укласти
спірну додаткову угоду у редакції
позивача; позивач не передав на розгляд
суду вимоги щодо розбіжностей, які
залишились неврегульованими між
сторонами (у зв'язку з отриманням
позивачем протоколу розбіжностей від
відповідача).

Водночас у постанові від 25.03.2008 у справі
№ 18/184 суд касаційної інстанції
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій щодо наявності
підстав для зобов'язання відповідача
укласти з позивачем договір на
передачу електричної енергії місцевим
електромережам між постачальником
електричної енергії за нерегульованим
тарифом та електропередавальною
організацією на умовах, запропонованих
позивачем з урахуванням протоколу
розбіжностей. При цьому, суд касаційної
інстанції виходив з того, що укладенню
договору про передачу електричної
енергії між електропередавальною
організацією та постачальником
електричної енергії за нерегульованим
тарифом передує укладення договору про
купівлі-продажу електричної енергії
між таким постачальником та
споживачем, а тому вимога позивача в
частині конкретизації набуття
чинності договору на передачу
електричної енергії місцевим
електромережам між постачальником
електричної енергії за нерегульованим
тарифом та електропередавальною
організацією, а саме за умов підписання
додатків до нього та погодження їх
споживачами електроенергії, з якими
укладено договір купівлі-продажу
електричної енергії, є такою, що не
суперечить вимогам чинного
законодавства.

У постанові від 28.01.2009 у справі № 32/156-6/33
суд касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для задоволення
позову субспоживача до відповідача-1
(електропередавальної організації) про
зобов'язання укласти договір про
постачання електричної енергії та до
відповідача-2 (основного споживача) про
зобов'язання укласти договір про
спільне використання технологічних
мереж енергозбереження. При цьому, суд
касаційної інстанції виходив з того,
що: відповідно до Правил користування
електричною енергією основний
споживач не має права відмовити,
зокрема, субспоживачам, у разі
дотримання вимог цих правил, в
укладенні договорів про спільне
використання технологічних мереж;
відповідно до Закону України "Про
електроенергетику"
енергопостачальники, які здійснюють
постачання електричної енергії на
закріпленій території, не мають права
відмовити споживачу, який розташований
на цій території, в укладенні договору
на постачання електричної енергії.

Таким чином, зазначені судові рішення
не підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права в подібних
правовідносинах, а свідчать лише про
наявність у згаданих справах різних
обставин справи, залежно від яких суд
касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків.

Постанова від 10.05.2011 у справі №
5002-30/5228-2010 не може бути врахована судом,
оскільки у вказаній постанові суд
касаційної інстанції прийшов до тих
самих висновків щодо відсутності
підстав для задоволення позову про
зобов'язання укласти договір, що і у
постанові про перегляд якої подано
заяву.

З огляду на викладене Вищий
господарський суд України дійшов
висновку про відсутність підстав для
допуску даної справи до провадження
Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11114- 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

У Х В А Л И В :

Відмовити Державному підприємству
"Міжнародний аеропорт "Бориспіль" у
допуску справи № 910/9099/13 до провадження
Верховного Суду України.

Головуючий суддяН. Дунаєвська Судді:Н.
Губенко Н. Мележик С. Самусенко М.
Черкащенко