ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2014 р.
Справа № 914/1184/14

м. Львів

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого - судді
Кордюк Г.Т.

суддів
Гриців В.М.

Давид Л.Л.

При секретарі судового засідання:
Ляпінському В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу
Львівського міського комунального
підприємства "Львівводоканал" від
19.06.2014 року

на рішення господарського суду
Львівської області від 05.06.2014 року

у справі № 914/1184/14

за позовом: ЛМКП "Львівводоканал", м.
Львів

до відповідача: КП "Городоцьке
водопровідно-каналізаційне
господарство", м. Городок

про зобов'язання до укладення договору
на подачу води з комунального
водопроводу № 201920 від 28.01.2014 року в
редакції ЛМКП "Львівводоканал".

за участю представників:

від позивача: Урбанська Т.В. -
представник

від відповідача: не з'явився

Права та обов'язки сторін, передбачені
ст. ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви
про відвід суддів не поступали,
клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не надходило, тому
протокол судового засідання ведеться з
дотриманням вимог ст. 81-1 ГПК України
без здійснення повного фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 05.06.2014 року у
справі № 914/1184/14 (суддя - Король М.Р.) у
позові Львівського міського
комунального підприємства
"Львівводоканал" до Комунального
підприємства "Городоцьке
водопровідно-каналізаційне
господарство" про зобов'язання до
укладення договору на подачу води з
комунального водопроводу № 201920 від
28.01.2014 року в редакції ЛМКП
"Львівводоканал" - відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду
мотивовано тим, що заявлені позовні
вимоги не відповідають способам
захисту порушених прав, передбачених
діючим законодавством України.

ЛМКП "Львівводоканал" не погодившись з
висновками, викладеними у рішенні
місцевого господарського суду, подало
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та прийняти
нове, яким задоволити позовні вимоги у
повному обсязі, а також стягнути з КП
"Городоцьке
водопровідно-каналізаційне
господарство" на користь ЛМКП
"Львівводоканал" вартість судових
витрат, понесених у зв'язку з розглядом
даної справи у суді апеляційної
інстанції. Зокрема, апелянт
покликається на те, що суд не надає
належної оцінки доводам Позивача,
викладеним в позовній заяві, про
законодавчо закріплений обов'язок
укладення договорів на послуги з
централізованого водопостачання.
Позовні вимоги ЛМКП "Львівводоканал"
грунтуються на вимогах Господарського
Кодексу України, яким врегульовані
загальні умови та порядок укладення
господарських договорів та
спеціальних норм, встановлених
законодавством, зокрема, Законом
України «Про питну воду та питне
водопостачання» (стаття 19), Правилами
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України" (пункт 2.1.). З
огляду на це, Відповідач не вправі
відмовлятись від укладення договору
запропонованого Позивачем в цілому.
Суд, посилаючись в рішенні на положення
ст. 20 ЗУ "Про питну воду та питне
водопостачання", зробив висновок про
те, що договір про надання послуг з
питного , водопостачання не є типовим,
його умови визначаються за
домовленістю сторін. Однак, судом не
надано оцінки тій обставині, що у
відповідності ч. 4 ст. 181 ГК України за
наявності заперечень щодо окремих умов
договору сторона, яка одержала проект
договору, складає протокол
розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором. А Відповідач, як вже
зазначено вище, не підписав договір і
не направив на адресу Позивача
протокол розбіжностей до нього. Однією
з підстав відмови судом у задоволенні
позовних вимог Позивача, є те, що при
поданні позову позивачем було обрано
неналежний спосіб захисту своїх прав.
Позовна вимога ЛМКП "Львівводоканал"
про встановлення днем укладення
договору на подачу води з комунального
водопроводу № 201920 від 28.01.2014 року - 28
січня 2014 року не суперечить нормам ч. 2
ст. 187 ГК України, адже визначення датою
укладення договору саме - 28.01.2014 року
обгрунтовується тим, що станом на дату
звернення до суду, зрештою як і на
сьогоднішній день, письмовий договір
на подачу води з комунального
водопроводу № 201920 від 28.01.2014 року між
ЛМКП "Львівводоканал" та Комунальним
підприємством «Городоцьке
водопровідно-каналізаційне
господарство» не підписано. Однак,
фактично Відповідач користується
послугами Позивача, отримує доходи,
надаючи в свою чергу послуги своїм
споживачам, а ЛМКП "Львівводоканал", не
отримуючи оплату за надані Відповідачу
послуги, не в змозі припинити надання
цих послуг на тривалий час, необхідний
для укладення спірного договору.

Відповідач в судове засідання явку
уповноваженого представника не
забезпечив, про причини неявки не
повідомив.

Розглянувши в судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та оцінивши наявні в
ній докази, заслухавши доводи та
заперечення представника позивача
апеляційний господарський суд вважає,
що рішення господарського суду
належить залишити без змін, апеляційну
скаргу без задоволення, виходячи з
наступного:

Як вбачається з матеріалів справи, ЛМКП
"Львівводоканал" подав позов до КП
"Городоцьке
водопровідно-каналізаційного
господарства" про зобов'язання до
укладення договору на подачу води з
комунального водопроводу № 201920 від
28.01.2014 року в редакції ЛМКП
"Львівводоканал". ЛМКП "Львівводоканал"
обґрунтовує свій позов тим, що
укладення договору на подачу води з
комунального водопроводу передбачене
діючим законодавством.

28.01.2014 року ЛМКП „Львівводоканал"
керуючись нормами та приписами Закону
України «Про питну воду та питне
водопостачання» від 10.01.2002 року № 2918-III,
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV та «Правил
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України» від 27.06.2008
року № 190, направив із супровідним
листом № 20-251в на адресу відповідача
два примірники проекту договору № 201920
від 28.01.2014 року на подачу води з
комунального водопроводу та прийняття
стічних вод до каналізаційної мережі.

04.02.2014 року у відповідь на вищевказане
звернення відповідач направив
позивачу лист № 43 в якому зазначив
пропозиції про внесення змін у проект
договору, та повернув примірники
тексту договору не підписаними.

Супровідним листом № 10-1145 від 25.02.2014
року ЛМКП „Львівводоканал" направив на
адресу КП "Городоцьке
водопровідно-каналізаційного
господарство" два примірники проекту
договору, змінивши редакцію декількох
пунктів із врахуванням пропозицій
відповідача.

Листом № 108 від 06.03.2014 року відповідач
повернув позивачу не підписаний проект
договору у двох примірниках та
висловив пропозиції про внесення змін
у текст договору.

Не досягнувши згоди щодо укладення
договору на подачу води з комунального
водопроводу, позивач звернувся з
позовом до суду про зобов'язання до
укладення договору на подачу води з
комунального водопроводу № 201920 від
28.01.2014 року в редакції ЛМКП
"Львівводоканал".

Статтею 11 ЦК України зазначено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. У випадках, встановлених
актами цивільного законодавства,
цивільні права та обов'язки можуть
виникати з рішення суду.

Статтею 12 ЦК України вказано, що особа
здійснює свої цивільні права вільно, на
власний розсуд.

За приписами ч. 2 ст. 14 ЦК України, особа
не може бути примушена до дії, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Як вбачається з положення ч. 1 ст. 627 ЦК
України, відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до п. 4 ст. 179 ГК України при
укладенні господарських договорів,
зміст договору визначається на основі,
зокрема: вільного волевиявлення, коли
сторони мають право погоджувати на
свій розсуд будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству; типового
договору, затвердженого Кабінетом
Міністрів України, чи у випадках,
передбачених законом, іншим органом
державної влади, коли сторони не можуть
відступати від змісту типового
договору, але мають право
конкретизувати його умови.

Загальний порядок укладення
господарських договорів врегульований
ст. 181 ГК України.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК
України). Інші випадки визнання
договору укладеним зазначені у ст. ст.
642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи
договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України
визначає, що свобода договору полягає в
праві сторін вільно вирішувати питання
при укладенні договору, виборі
контрагентів та погодженні умов
договору.

Закріпивши принцип свободи договору,
ЦК України разом з тим визначив, що
свобода договору не є безмежною,
оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та
ст. 627 цього Кодексу при укладенні
договору, виборі контрагентів,
визначенні умов договору сторони не
можуть діяти всупереч положенням цього
Кодексу та інших актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 187 ГК України,
спори, що виникають при укладанні
господарських договорів за державним
замовленням, або договорів, укладення
яких є обов'язковим на підставі закону
та в інших випадках, встановлених
законом, розглядаються судом. Інші
переддоговірні спори можуть бути
предметом розгляду суду у разі якщо це
передбачено угодою сторін або якщо
сторони зобов'язані укласти певний
господарський договір на підставі
укладеного між ними попереднього
договору.

Згідно ст. 16 Закону України „Про питну
воду та питне водопостачання",
забезпечення споживачів питної води
централізованим питним
водопостачанням, а також за допомогою
пунктів розливу питної води (в тому
числі пересувних) або фасованою питною
водою здійснюють підприємства питного
водопостачання. Підприємство питного
водопостачання провадить свою
діяльність на підставі таких
документів: дозволу на спеціальне
водокористування або дозволу на
користування надрами (у разі
використання підземних вод); ліцензії
на господарську діяльність з
централізованого водопостачання та
водовідведення; державного акта на
право постійного користування або на
право власності на землю; технічного
проекту на розміщення водопровідних
мереж, споруд та устаткування,
погодженого і затвердженого в
установленому порядку; сертифіката
відповідності та висновку державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
на фасовану питну воду. У населених
пунктах питне водопостачання може
здійснюватися як підприємством
питного водопостачання, так і
самостійно споживачами питної води в
цих населених пунктах. Послуги з
питного водопостачання надаються
споживачам підприємством питного
водопостачання на підставі договору з:
підприємствами, установами,
організаціями, що безпосередньо
користуються централізованим питним
водопостачанням; підприємствами,
установами або організаціями, у
повному господарському віданні або
оперативному управлінні яких
перебуває житловий фонд і до обов'язків
яких належить надання споживачам
послуг з питного водопостачання та
водовідведення; об'єднаннями
співвласників багатоквартирних
будинків, житлово-будівельними
кооперативами та іншими об'єднаннями
власників житла, яким передано право
управління багатоквартирними
будинками та забезпечення надання
послуг з водопостачання та
водовідведення на підставі укладених
ними договорів; власниками будинків, що
перебувають у приватній власності. (ч. 1
ст. 19 Закону України „Про питну воду та
питне водопостачання").

Як встановлено судом, переддоговірний
спір, який виник між сторонами,
передано на розгляд суду.

У відповідності до ст. 20 Закону України
„Про питну воду та питне
водопостачання", істотними умовами
договору про надання послуг з питного
водопостачання є: режим надання послуг;
обсяги питного водопостачання за
нормативами питного водопостачання;
порядок надання послуг з
водовідведення; розмір та порядок
оплати послуг централізованого
водопостачання і водовідведення; права
та обов'язки сторін договору;
відповідальність сторін договору.

У договорі про надання послуг з питного
водопостачання повинні бути зроблені
посилання на нормативні документи, на
підставі яких здійснюватиметься питне
водопостачання.

За згодою сторін договору про надання
послуг з питного водопостачання у
ньому можуть бути зазначені інші умови.

Після аналізу наведеної норми закону,
суд прийшов до висновку, що договір про
надання послуг з питного
водопостачання не є типовим, його умови
визначаються за домовленістю сторін.

Разом з тим, суд зазначає, що при
поданні позову позивачем було обрано
неналежний спосіб захисту своїх прав,
що слугує підставою для відмови в
задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
просить суд зобов'язати відповідача
укласти договір на подачу води з
комунального водопроводу № 201920 від
28.01.2014 року в редакції ЛМКП
"Львівводоканал".

Відповідно до п. 7 ст. 179 ГК України
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими ЦК України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

За п. 3 ст. 179 ГК України укладення
господарського договору є обов'язковим
лише для сторін, якщо він заснований на
державному замовленні, виконання якого
є обов'язком для суб'єкта
господарювання у випадках,
передбачених законом, або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування. При цьому,
при укладенні господарських договорів,
відповідно до п. 4 цієї норми, зміст
договору визначається на основі,
зокрема, вільного волевиявлення, коли
сторони мають право погоджувати на
свій розсуд будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству.

Господарський суд першої інстанції
дійшов до правильного висновку про те,
що укладення будь-якого договору є
обов'язковим для сторін, якщо існує
пряма вказівка закону щодо
обов'язковості укладення договору.

Суд апеляційної інстанції також
відзначає, що за загальним правилом під
час укладання господарських договорів
діє принцип диспозитивності, який
передбачає перш за все свободу
волевиявлення сторін щодо укладення
договорів. Це випливає з положень ст. 627
ЦК України, згідно з якою під поняттям
«свобода договору» розуміється, що
сторони є вільними: 1) в укладенні
договору, 2) у виборі контрагента, 3) у
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Однак виходячи з меж
здійснення цивільних прав (ст. 13 ЦК
України) у випадках, передбачених
законом, реалізація абсолютного права
на свободу волевиявлення щодо
укладення господарського договору
може бути обмежена іншим суб'єктивним
правом - вимагати укладення такого
договору.

Крім того колегія суддів погоджується
з висновком місцевого господарського
суду, щодо того, що серед способів
захисту, передбачених ст. 16 ЦК України
та ст. 20 ГК України, не передбачено
такого способу захисту, як
установлення правовідносин, в тому
числі шляхом зобов'язання особи до
укладення договору. Аналогічна позиція
відображена у постанові Верховного
Суду України від 10.10.2012 року у справі №
6-110цс12, де Верховний Суд України
зазначає, що особа вправі звернутися до
суду за захистом своїх прав на підставі
п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України з позовом про
визнання договору укладеним на умовах,
передбачених нормативно-правовим
актом, що містить відповідний
обов'язок, а зобов'язання укласти
договір у судовому порядку не
відповідає способам захисту прав,
передбачених ст. 16 ЦК України.

Такої ж думки дотримується Пленум
Вищого господарського суду України, що
відображено у п. 2.18 Постанови № 6 від
17.05.2011 р. "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин". Так, вирішення
спорів про внесення змін до договору
пов'язане із застосуванням положення
частини першої статті 626 ЦК України,
відповідно до якої договір є
узгодженим волевиявленням двох або
більше сторін, і тому суд не може
зобов'язати іншу сторону договору
внести зміни до нього. Отже,
зацікавлена сторона у випадках,
передбачених законом, може просити суд
про внесення зміни до договору згідно з
рішенням суду, а не про зобов'язання
відповідача внести такі зміни до
договору.

Тому, звертаючись до суду, слід
звернути увагу на те, чи правильно
обраний спосіб захисту та чи існують
підстави для такого звернення.
Недодержання цих вимог може бути
підставою для відмови в задоволенні
позову.

Враховуючи наведене, апеляційна
інстанція погоджується із висновком
місцевого господарського суду, що
такий спосіб захисту права, який обрано
позивачем у позовній заяві не може бути
задоволений судом.

Натомість згідно практики Верховного
Суду України, позивач вправі
звернутись до суду з позовом про
визнання договору укладеним на умовах
передбачених нормативно-правовим
актом.

Відповідно до абз. 2 п. 1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення", рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п. 2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

Відтак, колегія суддів апеляційної
інстанції вважає, що у апеляційній
скарзі не наведено та не доведено
належними та допустимими доказами
факту наявності будь - яких підстав для
скасування оскарженого рішення.

З аналізу вищевказаного, колегія
суддів Львівського апеляційного
господарського суду зазначає, що
місцевим господарським судом вірно
встановлено фактичні обставини справи,
надано належну оцінку дослідженим
доказам, прийнято законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, тому його
належить залишити без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення.

З врахуванням наведеного та керуючись
ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду
Львівської області від 05.06.2014 року у
даній справі залишити без змін,
апеляційну скаргу Львівського
міського комунального підприємства
"Львівводоканал" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України в порядку та строки,
встановлені ст. ст. 109, 110 ГПК України.

Головуючий - суддя
Кордюк Г.Т.

суддя
Гриців В.М.

суддя
Давид Л.Л.