РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року
Справа № 918/81/13-г

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Липко Д.В. (дов. № 08-10 від
08.01.14 р.)

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Управління праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Рівненської міської ради на
рішення господарського суду
Рівненської області від 21.07.14 р. у
справі № 918/81/13-г (суддя Є.В. Павленко)

за позовом Управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Рівненської
міської ради

до Товариство з обмеженою
відповідальністю "Високовольтний
союз-Україна"

про стягнення безпідставно
відшкодованих коштів в сумі 6 540,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

Управління праці та соціального
захисту населення Рівненського
міськвиконкому (надалі - позивач)
звернулось в господарський суд
Рівненської області з позовною заявою
(а.с. 2-3) до ТОВ "Високовольтний союз -
Україна" (надалі - відповідач), в якій
просить стягнути безпідставно
відшкодовані компенсаційні виплати в
сумі 6540,82 коп.

Рішенням господарського суду
21.07.14 області від 21.07.14 р. (а.с. 169-171) в
позові відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що оскільки
спір виник не в наслідок господарської
діяльності чи господарських відносин
між сторонами, а позивач у справі не
виступає у спірних правовідносинах як
учасник відносин у сфері
господарювання в розумінні ГК України,
суд першої інстанції дійшов висновку,
що застосування положень цього кодексу
до спірних правовідносин і стягнення
коштів на підставі ст. 224 ГК України є
неправомірним.

Не погоджуючись із винесеним
рішенням суду першої інстанції,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою (а.с. 176-177) до Рівненського
апеляційного господарського суду, в
якій просить рішення господарського
суду Рівненської області від 21.07.14 року
у даній справі скасувати та прийняти
нове, яким позов задоволити.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує
тим, що відносини засновані на
юридичній рівності, вільному
волевиявленню за відсутності
адміністративного підпорядкування між
ними в порядку здійснення
управлінських функцій, є
цивільно-правовими, а спір повинен
вирішуватися в порядку господарського
судочинства.

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу, заперечив проти вимог
апеляційної скарги, оскільки вважає, що
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, є безпідставними
та необґрунтованими.

Представник відповідача не реалізував
процесуальне право на участь у
судовому засіданні суду апеляційної
інстанції, хоча про час та місце його
проведення був повідомлений належним
чином, про що свідчить повідомлення про
вручення поштового відправлення.

Водночас, від представника відповідача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду апеляційної скарги на іншу
дату.

Відповідно до п.3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи приписи статті 102 ГПК
України та п.3.9.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року № 18, колегія суддів
визнала за можливе здійснити розгляд
апеляційної скарги за відсутності
представника відповідача за наявними в
матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника
позивача, розглянувши матеріали та
обставини справи, апеляційну скаргу,
відзиви на апеляційну скаргу,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при
винесенні рішення норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що в задоволенні апеляційної скарги
слід відмовити, а оскаржуване рішення
залишити без змін, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій
та вбачається з матеріалів справи 31
травня 2012 року головним спеціалістом
відділу соціального захисту осіб, які
постраждали від наслідків аварії на
ЧАЕС Управління проведена планова
перевірка порядку нарахування
відповідачем компенсаційних виплат,
передбачених Законом України "Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" (далі -
Закон) за 2009 - 2011 роки.

За результатами перевірки
складено акт № 31/05/12 від 31 травня 2012
року (а.с. 18-20), яким зафіксовано
порушення відповідачем порядку
нарахування компенсаційних виплат, які
передбачені ЗУ "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", а саме:

- згідно наказу від 16 липня 2009 року № 364
(а.с. 54) ОСОБА_2 надана додаткова
відпустка тривалістю 16 календарних
днів у період з 20 липня 2009 року по 4
серпня 2009 року. Водночас сума зарплати
даної особи за час відпустки у pозмipi 1 486
грн. 79 коп. була безпідставно включена у
розрахунок за вересень 2009 року, який
поданий до відшкодування Управлінню 10
вересня 2009 року, що є порушенням вимог
пункту 6 Порядку;

- згідно наказу від 22 жовтня 2009 року № 568
(а.с. 66) ОСОБА_3 надана додаткова
відпустка тривалістю 16 календарних
днів у період з 3 листопада 2009 року по 18
листопада 2009 року. Водночас сума
зарплати даного працівника за час
відпустки у pозмipi 1 869 грн. 81 коп. була
безпідставно включена у розрахунок за
грудень 2009 року, який поданий до
відшкодування позивачу 14 грудня 2009
року, що є порушенням вимог пункту 6
Порядку;

- згідно наказу від 23 березня 2010 року №
93 (а.с. 71) ОСОБА_3 надана додаткова
відпустка тривалістю 16 календарних
днів у період з 15 березня 2010 року по 30
березня 2010 року. Водночас сума зарплати
даної особи за час відпустки у pозмipi 1 790
грн. 53 коп. була безпідставно включена у
розрахунок за травень 2010 року, який
поданий до відшкодування Управлінню 14
травня 2010 року, що є порушенням вимог
пункту 6 Порядку;

- згідно наказу від 9 вересня 2009 року №
470 (а.с. 59) ОСОБА_2 надана додаткова
відпустка тривалістю 16 календарних
днів у період з 13 вересня 2010 року по 28
вересня 2010 року. Водночас сума зарплати
даного працівника за час відпустки у
pозмipi 1 393 грн. 69 коп. була безпідставно
включена у розрахунок за жовтень 2010
року, який поданий до відшкодування
позивачу 19 жовтня 2010 року, що є
порушенням вимог пункту 6 Порядку.

Водночас, вказаною перевіркою
встановлено, що в порушення вимог
пункту 6 Порядку відповідачем у строк
не пізніше ніж за два місяці до початку
кожного бюджетного року паспорт даних
по підприємству та графік відпусток до
позивача не подавались.

Крім того, з акту вбачається, що за
результатами перевірки керівництву
відповідача запропоновано повернути
на рахунок Управління грошові кошти в
сумі 6 540 грн. 82 коп., які були надані для
відшкодування позивачу з порушенням
встановлених термінів.

З матеріалів справи вбачається, що 24.09.08
р. позивачем направлено на адресу
відповідача претензію № 08-6620 з вимогою
у місячний термін з моменту отримання
даної претензії повернути позивачу
безпідставно відшкодовані ним кошти у
розмірі 6 540 грн. 82 коп. (а.с. 21).

Однак, вказана претензія залишена
відповідачем без відповіді та
задоволення, що і стало підставою для
звернення позивача в господарський суд
з позовом про стягнення збитків в сумі
6540,82 грн.

Аналізуючи встановлені обставини
справи, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає за необхідне
враховувати наступні положення
чинного законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Спеціальним нормативно-правовим актом,
дія якого спрямована на захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи та
розв'язання пов'язаних з нею проблем
медичного і соціального характеру, що
виникли внаслідок радіоактивного
забруднення території, є Закон.

Статтями 20, 21 Закону встановлені
гарантовані державою компенсації та
пільги громадянам, які віднесені до 1 та
2 категорії.

Так, відповідно до п. 22 ст. 20 та п. 1 ст. 21
Закону особам, віднесеним до 1 та 2
категорії, державою гарантовано
використання чергової відпустки у
зручний для них час, а також отримання
додаткової відпустки із збереженням
заробітної плати строком 14 робочих
днів на рік.

Відповідно до ст. 63 Закону фінансування
витрат, пов'язаних з реалізацією цього
Закону, здійснюється за рахунок коштів
державного бюджету, коштів, які
враховуються при визначенні
міжбюджетних трансфертів, та інших
джерел, не заборонених законодавством.

Механізм використання, обліку,
звітності і контролю за використанням
коштів державного бюджету для
виконання програм, пов'язаних із
соціальним захистом громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, головним розпорядником
яких є Мінсоцполітики, врегульовано
Порядком.

Відповідно до пункту 5 Порядку
соціальні виплати, доплати (види
допомоги), у тому числі і оплата
додаткової відпустки, проводяться за
місцем основної роботи (служби)
громадян підприємствами, установами,
організаціями (далі - підприємства) та
фізичними особами-суб'єктами
підприємницької діяльності без
утворення юридичної особи, установами,
організаціями та військовими
частинами відповідно до розрахункових
даних, поданих до уповноваженого
органу за формою, затвердженою
Мінсоцполітики.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом, що на
підприємстві відповідача працюють
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які віднесені Законом
до 2 категорій постраждалих від
наслідків аварії на ЧАЕС. Вказаний факт
підтверджується наявними у матеріалах
справи копіями відповідних посвідчень
вказаних осіб (а.с. 53, 65).

Протягом 2009-2010 років даним працівникам
відповідача надавалася додаткова
оплачувана відпустка, передбачена
ст.ст. 20, 21 Закону, на що підприємством
перераховані кошти у загальному
розмірі 6 540 грн. 82 коп., які були
відшкодовані позивачем, як
уповноваженим органом, згідно Порядку
використання коштів державного
бюджету для виконання програм,
пов'язаних із соціальним захистом
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Як правильно зазначено судом першої
інстанції, відповідно до ч.5 п.6 Порядку
використання коштів державного
бюджету для виконання програм,
пов'язаних із соціальним захистом
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
затвердженого постановою Кабінету
міністрів України №936 від 20.09.2005,
відповідальність за своєчасність
подання розрахункових документів до
уповноваженого органу та правильність
призначення і нарахування
компенсаційних виплат та допомоги
певних видів покладено персонально на
керівників підприємств, тому
застосування будь-яких видів
відповідальності стосовно самих
підприємств в тому числі шляхом
повернення коштів, виплачених
уповноваженими органами як
компенсація для виконання програм,
пов'язаних із соціальним захистом
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи чинним
законодавством не передбачена.

З наведеного вбачається, що неналежне
ведення посадовими особами
підприємств бухгалтерської звітності
та обумовлене цим неправильне чи
несвоєчасне нарахування
компенсаційних виплат може бути
підставою для застосування саме до
вказаних осіб фінансових санкцій,
передбачених чинним законодавством, а
не цивільно-правової відповідальності
до підприємств-роботодавців.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 30 липня 2013 року у справі №
918/86/13-г.

Колегія суддів не бере до уваги
обгрунтування позовних вимог ст.224 ГК
України, згідно якої учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 224 ГК України
передбачено, що учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено

Згідно статті 1 ГК України цей кодекс
визначає основні засади
господарювання в Україні і регулює
господарські відносини, що виникають у
процесі організації та здійснення
господарської діяльності між
суб'єктами господарювання, а також між
цими суб'єктами та іншими учасниками
відносин у сфері господарювання.

Під організаційно-господарськими
відносинами у цьому Кодексі
розуміються відносини, що складаються
між суб'єктами господарювання та
суб'єктами
організаційно-господарських
повноважень у процесі управління
господарською діяльністю (частина 6
статті 3 ГК України).

Під господарською діяльністю у цьому
Кодексі розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність (ч. 1 ст. 3 ГК України).

З аналізу наведених нормативних
приписів чинного законодавства
вбачається, що господарська діяльність
має низку характерних ознак. Зокрема,
ця діяльність здійснюється виключно
суб'єктами господарювання, які пройшли
процедуру державної легітимації;
провадиться у сфері суспільного
виробництва, тобто у сфері створення та
реалізації певних благ, які здійснюють
кругообіг у межах певної організованої
системи (інституту), яким є ринок; така
діяльність є систематичною і
професійною, її мета - задоволення
інтересів споживачів; господарська
діяльність завжди має цінову
визначеність та породжує фіскальні
обов'язки перед державою.

У той же час з матеріалів справи
вбачається, що між сторонами у справі
не існує господарських відносин.

Крім того, судом першої інстанції
правомірно враховано положення ч.1 ст.4
ГК України, згідно з якою не є предметом
регулювання цього Кодексу, зокрема,
фінансові відносини за участі
суб'єктів господарювання, що виникають
у процесі формування та контролю
виконання бюджетів усіх рівнів,
оскільки між позивачем та відповідачем
не виникали господарські відносини, а
існували фінансові відносини,
пов'язані з отриманням бюджетних
коштів, призначених для соціальних
виплат пільговим категоріям громадян.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
констатує те, що чинне господарське
законодавство України не регулює
фінансові відносини за участі
суб'єктів господарювання, які
виникають у процесі формування та
контролю виконання бюджетів усіх
рівнів. Бюджетні відносини, які
виникають у процесі складення,
затвердження бюджетів та розгляду
звітів про їх виконання, а також
контролю за виконанням бюджетів усіх
рівнів, врегульовані бюджетним
законодавством, основу якого складає
Бюджетний кодекс України, а також
законами України про Державний бюджет
України та іншими нормативно-правовими
актами.

Не є предметом регулювання відповідно
до ГК України адміністративні та інші
відносини управління за участі
суб'єктів господарювання, в яких орган
державної влади або місцевого
самоврядування не є суб'єктом,
наділеним господарською компетенцією,
і безпосередньо не здійснює
організаційно-господарських
повноважень щодо суб'єкта
господарювання.

А відтак, оскільки спір виник не
внаслідок господарської діяльності чи
господарських відносин між сторонами,
а позивач у справі не виступає у
спірних правовідносинах як учасник
відносин у сфері господарювання в
розумінні ГК України, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що застосування положень цього
кодексу до спірних правовідносин і
стягнення коштів на підставі статті 224
ГК України є неправомірним.

Враховуючи норми чинного
законодавства України, апеляційний суд
приходить до висновку, що позивачем не
доведено належними та допустимими
доказами обґрунтованість позовних
вимог.

При цьому, колегія також враховує
імперативні приписи п.1 ст.1215 ЦК
України, відповідно до якої не
підлягають поверненню безпідставно
набуті заробітна плата і платежі, що
прирівнюються до неї, пенсії, допомоги,
стипендії, відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю, аліменти та інші
грошові суми, надані фізичній особі як
засіб до існування, якщо їх виплата
проведена фізичною або юридичною
особою добровільно, за відсутності
рахункової помилки з її боку і
недобросовісності з боку набувача.

З матеріалів справи не вбачається та
заявником не доведено здійснення
відповідачем на користь громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, соціальних виплат за
наявності рахункової помилки з боку
позивача чи недобросовісності з боку
набувачів - працівників відповідача та
фактичних одержувачів грошових коштів.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову шляхом
стягнення безпідставно отриманих
грошових коштів з відповідача, а відтак
залишає оскаржуване рішення без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
підставу для задоволення позовних
вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Рівненської
міської ради на рішення господарського
суду Рівненської області від 21.07.14 р. у
справі № 918/81/13-г залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Рівненської області від 21.07.14 р. у
справі № 918/81/13-г залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №918/81/13-г повернути
господарському суду Рівненської
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Філіпова Т.Л.

Суддя
Василишин А.Р.