м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/9615/14 04.08.14
За позовомТовариства з обмеженою
«Аквамарін-Глоу»доТовариства з
обмеженого відповідальністю
«Інформаційне мереживо»провизнання
договору недійснимСуддя Босий В.П.
Представники сторін:
від позивача:не з'явивсявід
відповідача:Гуськова О.А.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Аквамарін-Глоу»
(надалі - ТОВ «Аквамарін-Глоу»)
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженого відповідальністю
«Інформаційне мереживо» (надалі - ТОВ
«Інформаційне мереживо») про визнання
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір поставки обладнання №KOV1012-02P
від 23.01.2013 р. є недійсним, оскільки не
відповідає нормам чинного
законодавства України, а саме:
сторонами не погоджено всіх істотних
умов договору, а його положення не
відповідають нормам чинного
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 22.05.2014 р. порушено провадження
у справі, розгляд справи призначено на
17.06.2014 р. від представника відповідача
надійшов відзив на позовну заяву, в
якому відповідач проти задоволення
позовних вимог заперечував з огляду на
те, що виконання сторонами умов
оспорюваного договору виключають
твердження позивача про непогодження
істотних умов такого договору, а його
положення не суперечать чинному
Розпорядженням в.о. Голови
господарського суд міста Києва від
18.06.2014 р. справу № 910/9615/14
передано для розгляду судді
Васильченко Т.В., у зв'язку з
перебуванням судді Босого В.П. у
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 18.06.2014 р. справу прийнято до
свого провадження та призначено до
розгляду на 28.07.2014 р.
Розпорядженням Голови господарського
суд міста Києва від 28.07.2014 р. справу
№ 910/9615/14 передано для розгляду
судді Босому В.П., у зв'язку з його
поверненням з відпустки.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.07.2014 р. справу прийнято до
розгляду суддею Босим В.П.
В судовому засіданні 28.07.2014 р.
оголошувалась перерва до 04.08.2014 р.
Представник позивача в судове
засіданні не з'явився, до канцелярії
суду подав клопотання про відкладення
розгляду справи, в задоволенні якого
судом відмовлено з огляду на наступне.
По-перше, відповідач не позбавлений
можливості на підставі ст. 28
Господарського процесуального кодексу
України та ст. 244 Цивільного кодексу
України уповноважити будь-яку особу
для представництва власних інтересів.
По-друге, представник позивача був
присутній в судовому засіданні 28.07.2014
р., в якому надав свої пояснення по суті
спору, які були заслухані судом та
прийняті до уваги під час розгляду
даної справи.
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судовому засіданні складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.01.2013 р. між ТОВ «Аквамарін-Глоу»
(покупець) та ТОВ «Інформаційне
мереживо» (постачальник) було укладено
договір поставки обладнання №KOV1012-02P
(надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору
постачальник зобов'язується поставити
та передати у власність покупця, а
покупець прийняти та оплатити
обладнання за номенклатурою, кількістю
та цінами, що визначено у специфікації
обладнання (додаток №1 до договору),
який є невід'ємною частиною цього
договору.

Згідно з п. 2.1 Договору загальна
вартість договору з урахуванням ПДВ
становить 56 826 981,32 грн.

За змістом п. 2.4 Договору загальна
вартість обладнання визнається
сторонами як змінна, тобто її кінцева
величина, що підлягає сплаті покупцем,
ставиться в залежність від зміни курсу
гривні до долара США на
міжбанківському валютному ринку
України.

Відповідно до п. 11.1 Договору умови
цього договору можуть бути змінені або
доповнені за згодою сторін з
обов'язковим укладанням додаткової
угоди до договору, яка підписується
уповноваженими представниками обох
сторін і повинна обов'язково містити
номер та дату її укладання.

Додатком №1 до Договору сторони
погодили специфікацію обладнання, яке
має бути поставлене відповідачем
позивачу, а додатковими угодами №1 від
14.03.2013 р., №2 від 29.05.2013 р., №3 від 29.05.2013 р.
та №4 від 29.05.2013 р. сторонами було
узгоджено перелік обладнання, етапи та
строки його поставки.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем законності
Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Заявляючи позов про визнання недійсним
договору, позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Підставами для недійсності Договору
позивач вказує на: по-перше,
непогодження сторонами усіх його
істотних умов, по-друге, його
невідповідність приписам чинного
законодавства в частині суперечності
умов додатку №1 до Договору положенням
самого Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

За змістом ч. 3 ст. 180 Господарського
кодексу України при укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

Суд відзначає, що предметом
господарського договору є
господарські зобов'язання, за якими
боржник зобов'язаний вчинити на
користь кредитора певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Умови про
предмет договору повинні включати
визначення матеріального об'єкта
договірного зобов'язання, а саме:

- найменування (номенклатуру,
асортимент) товару, сутність та перелік
послуг, результат робіт;

- кількісні показники поставки
продукції, виконання робіт, надання
послуг;

- вимоги до їх якості, які визначаються
посиланням на відповідні державні
стандарти або на технічні умови, або
вимоги, яким має відповідати товар
(встановлюються у технічній
документації, зразках, еталонах). В
усякому разі товар, результати робіт,
послуг мають бути придатними для
використання у цілях, для яких вони
призначені.

Із матеріалів справи вбачається, що
умовами Договору сторонами було
повністю погоджено предмет договору, а
також найменування товару, яке
визначено сторонами як обладнання, та
його кількість, що підтверджується
додатком №1 до Договору.

При цьому, заслухавши пояснення
представників сторін суд погоджується
з тим, що під час складання тексту
додатку №1 сторонами було допущено
технічну описку в даті договору, яка не
змінює суті правовідносин, що виникли
між сторонами, та не є підставою
стверджувати про непогодження
сторонами предмету договору.

Крім того, під час укладення
оспорюваного Договору сторонами було
погоджено всі істотні умови, необхідні
для даного виду договору.

В той же час, не погодження сторонами
всіх істотних умов договору згідно
ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу
України, ст. 638 Цивільного кодексу
України, чого в даному випадку не
встановлено, може свідчити про
неукладеність такого договору, тобто
непородженням ним цивільних прав та
обов'язків, що виключає можливість
визнання судом такого правочину
недійсним.

Аналогічний висновок міститься в п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р.
та п. 2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними».

Твердження позивача про те, що
положення п.п. 1.3 та 1.5 додатку №1 до
Договору в частині здійснення оплати
товару частинами суперечить розділу 2
Договору судом не приймаються до уваги
з огляду на наступне.

Статтею 627 Цивільного кодекс України
визначено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного
кодексу України сторони в договорі
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд. Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч.1 ст. 628
Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом вказаних норм, сторони є
вільними в укладені договору, а його
умови є обов'язковими до виконання.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що
оплата поставки обладнання
здійснюється в безготівковій формі
шляхом перерахування покупцем
загальної вартості обладнання на
поточний рахунок постачальника в
строки та на умовах, передбачених в
додатку №1 до цього договору.

Таким чином, умовами оспорюваного
Договору було передбачено можливість
сторін погодити в додатку №1 умови
здійснення оплати покупцем вартості
поставленого товару.

При цьому, за згодою сторін вподальшому
додатковими угодами №№1-4 було
погоджено новий термін поставки та
оплати товару за Договором, що не
суперечить приписам ст. 6, 627 та 629
Цивільного кодексу України.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що сторони, керуючись
принципом волі сторін на укладення
договору, правомірно встановили
порядок оплати вартості обладнання, що
мало бути поставлене Договором, шляхом
укладення додатку №1 до Договору, а
також додаткових угод №№1-4.

Більш того, згідно зі ст. 217 Цивільного
кодексу України недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Таким чином, навіть у разі визнання
судом недійсним окремого пункту
Договору, це не мало б наслідком
визнання недійсним Договору в цілому.

Таким чином, позивачем не доведено, а
судом не встановлено обставин з якими
положення статей 203, 215 Цивільного
кодексу України пов'язують можливість
визнання Договору недійсним.

За таких обставин, тому підстави для
задоволення позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Аквамарін-Глоу» із викладених у ньому
підстав відсутні.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Аквамарін-Глоу» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 08.08.2014 р.

Суддя
В.П. Босий