ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2014 р.
Справа № 922/536/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Слободін М.М., суддя Барбашова С.В.
, суддя Гончар Т. В.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, дов. № 121 від 04.02.2014 р.

відповідача - ОСОБА_2, дов. №1538 від
13.03.2014 р.

ОСОБА_3 (особисто)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.
Харків (вх.№1324Х/3-11) на рішення
господарського суду Харківської
області від 17.04.14 у справі № 922/536/14

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4, м. Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.
Харків

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

ФОП ОСОБА_4, м. Харків (позивач у справі),
звернулась до господарського суду з
позовною заявою про стягнення з ФОП
ОСОБА_3, м. Харків (відповідача у справі)
суми заборгованості у розмірі 366 370,59
грн., посилаючись на неналежне
виконання відповідачем умов
укладеного між сторонами договору
поставки № 12 від 24.07.2013 р.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 17 квітня 2014
року у справі № 922/536/14 (суддя Прохоров
С.А.) позов задоволено. Стягнуто з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 суму основного боргу у розмірі
347 863,60 грн., пеню в сумі 12 650,49 грн., 3%
річних в сумі 2 795,75 грн., інфляційні в
сумі 3 060,75 грн., судовий збір в сумі 7 328,00
грн.

Відповідач з зазначеним рішенням не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 17 квітня 2014
року у даній справі скасувати і
припинити провадження у справі.

В обґрунтування викладених вимог
відповідач посилається на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права, що, на думку
скаржника, призвело до порушення його
прав та позбавило відповідача
можливості надати докази відсутності
заборгованості ФОП ОСОБА_3 перед
позивачем, що підтверджується
зверненнями до правоохоронних органів
та відповіддю на звернення.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
з наведеними відповідачем доводами не
погоджується, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення,
оскаржуване рішення без змін. Позивач
зазначає про відсутність належних та
допустимих доказів на підтвердження
сплати заборгованості за отриманий
відповідачем товар. При цьому позивач
вважає, що єдиним належним доказом
приймання готівкових коштів позивача
від відповідача є прибутково касові
ордери, що містяться в матеріалах
справи та засвідчують факт часткової
оплати за отриманий товар; позивач
посилається на відсутність
повноважень у гр. ОСОБА_5 на отримання
товарно-матеріальних цінностей та
грошових коштів, вважає, що наявні у
справі видаткові накладні - з позначкою
«оплачено» не підтверджують факт
оплати товару.

В судовому засіданні 23.06.2014 р. оголошено
перерву до 09.07.2014 р.

04.07.2014 р. представник відповідача надав
через канцелярію суду клопотання про
долучення до матеріалів справи
додаткових документів, а саме: копії
протоколів допиту ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_3 Зазначене клопотання колегією
суддів задоволено, а надані документи
приєднані до матеріалів справи.

04.07.2014 р. позивач надав додаткові
пояснення до відзиву, в яких зокрема
зазначив про те, що у відповідності до
вимог чинного законодавства платники
єдиного податку першої-третьої груп не
застосовують реєстратори
розрахункових операцій та
розрахункові книжки; платники єдиного
податку другої групи ведуть книгу
обліку доходів шляхом щоденного, за
підсумками робочого дня, відображення
отриманих доходів; платники єдиного
податку другої групи при продажу
товарів зобов'язані надавати покупцю
товарів за його вимогою чек, накладну,
або інший письмовий документ, що
засвідчує передання права власності на
них від продавця до покупця. На
підставі викладеного позивач зазначає
про те, що він не може надати копію
зареєстрованої каси у зв'язку з тим, що
податковим законодавством не
передбачено її наявність, а також
податковим законодавством не
передбачено можливість ведення
позивачем журналу реєстрації
прибутково-касових ордерів,
посилаючись при цьому на самостійне
ведення бухгалтерського обліку.

В судовому засіданні 09.07.2014 р. оголошено
перерву до 11.07.2014 р.

10.07.2014 р. представник відповідача
звернувся до суду з клопотання про
долучення до матеріалів справи
додаткових документів, а саме: копії
журналу обліку, яка була приєднана до
матеріалів справи.

В судовому засіданні 11.07.2014 р. сторони
підтвердили свої позиції, викладені в
апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення
господарським судом обставин справи та
докази по справі на їх підтвердження,
їх юридичну оцінку та доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України,
заслухавши уповноважених
представників позивача та відповідача,
колегія суддів приходить до висновку
про задоволення апеляційної скарги,
виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до господарського суду,
позивач послався на те, що 24.07.2013 року
між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 було
укладено договір поставки №12,
відповідно до умов якого продавець
зобов'язався поставити та передати у
власність покупця товар, а покупець
прийняти та оплати товар на умовах
договору.

Позивач стверджує, що свої зобов'язання
за умовами договору він виконав
належним чином, поставивши
відповідачеві товар на загальну суму 398
863,60 грн., що підтверджується
видатковими накладними, копії яких
містяться в матеріалах справи. Проте,
відповідач в порушення умов договору, а
саме п.3.1., лише частково сплатив
грошові кошти за поставлений товар у
розмірі 51 000,00 грн. (про що свідчать
наявні у справі копії прибуткових
касових ордерів), внаслідок чого станом
на момент розгляду справи за ним
рахується заборгованість перед
позивачем у розмірі 347 863,60 грн.

Вказані обставини стали підставою
звернення позивача з даним позовом до
господарського суду.

Вирішуючи господарський спір між
сторонами, суд першої інстанції
виходив з того, що визнав встановленим
факт поставки позивачем товару на
загальну суму 398 863,60 грн. за договором, а
також факт його часткової сплати
відповідачем в розмірі 51000,00 грн. За
таких обставин, враховуючи, що сума
основного боргу відповідачем не
оспорена, відповідач не надав суду
доказів про погашення заборгованості,
а також, керуючись ст.ст. 526, 549, 625 ЦК
України позовні вимоги позивача про
стягнення з відповідача основного
боргу у розмірі 347 863,60 грн., пені в сумі 12
650,49 грн., 3% річних в сумі 2 795,75 грн.,
інфляційних в сумі 3 060,75 грн. визнані
судом першої інстанції обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не погоджується з
даними висновками місцевого
господарського суду, оскільки вказані
висновки щодо задоволення позовних
вимог ґрунтуються на невідповідності
фактів та обставинах, які суд першої
інстанції помилково визнав
встановленими, а також в основу рішення
судом покладені докази, яким
господарський суд не надав належної
юридичної оцінки, а прийняв їх як
достовірний доказ на підтвердження
правомірності заявлених позовних
вимог, що призвело до неправомірних
висновків про наявність підстав для
задоволення первісних позовних вимог.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
р. № 6 «Про судове рішення», рішення
господарського суду повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження і
оцінки судом належних та допустимих
доказів у конкретній справі. П. 4
названої постанови передбачено, що
господарським судам слід виходити з
того, що, рішення може ґрунтуватись
лише на тих доказах, які були предметом
дослідження і оцінки судом. При цьому
необхідно мати на увазі, що згідно зі
статтею 43 ГПК наявні докази підлягають
оцінці у їх сукупності, і жодний доказ
не має для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Відхиляючи будь-які доводи сторін чи
спростовуючи подані стороною докази,
господарські суди повинні у
мотивувальній частині рішення навести
правове обґрунтування і ті доведені
фактичні обставини, з огляду на які ці
доводи або докази не взято до уваги
судом.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення встановила, що
предметом даного господарського спору
є матеріально-правова вимога ФОП
ОСОБА_4 про стягнення з ФОП ОСОБА_3
заборгованості в розмірі 366370,59 грн.
грн., яка утворилась у відповідача за
поставлений позивачем товар згідно
договору поставки № 12 від 24.07.2013 р.

Як свідчать матеріали справи, 24.07.2013 р.
між сторонами був укладений договір
поставки № 12, відповідно до умов якого,
позивач зобов'язався поставити та
передати у власність покупця
продукцію: хлібопекарську сировину, а
покупець зобов'язався прийняти та
оплатити поставлену продукцію на
умовах договору.

Згідно п. 3.1 договору покупець здійснює
оплату за поставлену продукцію на
протязі 14 банківських днів з дня
отримання продукції.

Відповідно до п. 3.3 договору форма
розрахунків - готівкова.

П. 6.2 договору передбачено, що перехід
права власності на продукцію
здійснюється в момент підписання
сторонами або їх уповноваженими
представниками відвантажуючих
документів.

За умовами п. 6.4 договору поставка
здійснюється транспортом продавця.

Позивачем на підтвердження факту
поставки товару за договором надано до
матеріалів справи копії видаткових
накладних (а.с. 25-63, т. 1) на загальну суму
398863,60 грн. Позивач зазначає, що
поставлений товар був прийнятий
відповідачем без будь-яких зауважень,
про що свідчать підписи відповідача на
зазначених вище видаткових накладних.
Крім того, позивач вказує на те, що
відповідач частково розрахувався за
поставлений товар, сплативши 51000,00 грн.
відповідно до прибуткових касових
ордерів (а.с. 64-65, т. 1).

Здійснив аналіз вказаних документів,
колегія суддів констатує, що вказані
видаткові накладні містять дату
здійснення господарської операції,
найменування товару, кількість,
загальну суму. Факт передання та
отримання товару засвідчений підписом
обох сторін. Разом з цим, в накладних
відсутнє посилання на підставу
поставки товару.

Також, в наданих позивачем до суду
прибуткових касових ордерах на
загальну суму 51000,00 грн. зазначено в
якості підстави сплати - погашення
заборгованості за дріжджі станом на
01.07.2013 р., в той час, як договір було
укладено між сторонами 24.07.2013 р.

Слід зазначити, що відповідач факт
поставки товару за вказаними
видатковими накладними визнає,
посилаючись на існування між сторонами
домовленості з поставки продукції
шляхом готівкового розрахунку через
водія-експедитра ОСОБА_5, який
доставляв товар. При цьому, з наданих
відповідачем копій товарних чеків та
видаткових накладних також не
вбачається, що поставка товару
здійснювалась саме за договором № 12
від 24.07.2013 р.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що спірна поставка
товару відбувалась поза межами
укладеного між сторонами договору
поставки № 12 від 24.07.2013 р., оскільки
жодним доказом не підтверджено
здійснення між сторонами
господарських операції з поставки
товару та його оплати саме за вказаним
договором, а доводи позивача стосовно
зворотного не містять належного
документального обґрунтування.

Слід зазначити, що факт укладання між
сторонами договору поставки № 12 від
24.07.2013 р. не виключає наявності
існування між сторонами інших
правовідносин, які не пов'язані з
умовами даного договору, оскільки в
силу положень ст. ст. 174-175, 181, 193
Господарського кодексу України
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.ст. 202, 205, 207 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
двох або багатостороннім правочином
(договором) є погоджена дія двох або
більше сторін. Правочин може вчинятись
усно або в письмовій формі, сторони
мають право обирати форму правочину,
якщо інше не встановлено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони, якщо він
підписаний сторонами.

Правочин до якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків ( ч. 2 ст. 205 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір
може бути укладений у будь - якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Таким чином, сторони своїми
конклюдентними діями підтвердили свій
намір щодо встановлення між ними
господарських правовідносин за
окремими правочинами, відповідно до
яких позивач, як продавець, поставив
продукцію за видатковими накладними, а
відповідач, як покупець, її прийняв та у
відповідності до вимог ст. 692
Цивільного кодексу України
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну товару.

Відповідач поставку товару за
видатковими накладними визнає, однак
заперечує наявність заборгованості,
посилаючись на те, що товар був
оплачений у повному обсязі шляхом
готівкового розрахунку.

При цьому, відповідач зазначає, що
поставка товару від позивача
здійснювалась водієм-експедитором
ОСОБА_5, який доставляв товар разом з
видатковою накладною, та отримавши від
ФОП ОСОБА_3 грошові кошти за поставлені
дріжджі, розписувався та ставив
відмітку «оплачено» на другому
екземплярі видаткової накладної, а
перший екземпляр також з такою
відміткою доставляв позивачу _ ФОП
ОСОБА_4

Крім того, відповідач вказує на те, що з
06.11.2013 р. ФОП ОСОБА_3 отримувала товар
від позивача за іншими товарними
чеками зі штампом «оплачено» та
зазначенням суми грошових коштів за
поставлений товар.

Таким чином, відповідач посилається на
те, що весь товар був сплачений шляхом
готівкового розрахунку через
водія-експедитора ОСОБА_5

Позивач в свою чергу даний факт не
визнає, стверджуючи при цьому, що
ОСОБА_5 не має повноважень на отримання
грошових коштів від контрагентів
позивача, у тому числі довіреностей на
отримання грошових коштів.

Таким чином, предметом доказування у
даній справі є факт наявності або
відсутності сплати відповідачем
грошових коштів за отриманий ним товар.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що згідно п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, основними
засадами судочинства є... змагальність
сторін та свобода в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст. 32 ГПК доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Це - письмові та речові докази,
висновки експертів, пояснення осіб, які
беруть участь у справі.

Фактичні дані або відомості про факти
(інформація про факти) відображають
реальну дійсність і складають зміст
доказів, які використовуються в
процесі пізнавальної діяльності у
будь-якій сфері людської діяльності.
Особливістю судових доказів є
процесуальна форма, що гарантує
достовірність отриманої судом
інформації. Відомості про факти можуть
бути отримані судом тільки з
передбачених законом засобів
доказування: письмових та речових
доказів.

Таким чином, доказами в господарському
процесі є відомості про обставини, які
мають значення для вирішення справи,
отримані у встановленому законом
порядку та вказаними засобами
доказування.

Ст. 36 ГПК визначає письмові докази як
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

При цьому, в господарському процесі
найбільше розповсюдження мають докази
офіційного характеру, які виходять від
державних органів, підприємств,
установ, організацій, посадових або
інших уповноважених осіб у зв'язку із
реалізацією ними своїх повноважень.
Для офіційних документів характерна
наявність відповідної форми, порядку
їх видання, складання, видачі,
необхідних реквізитів.

Належними є докази, які прямо чи
непрямо підтверджують існування чи
відсутність обставин, що підлягають
доказуванню у справі, та інших
обставин, які мають значення, а також
достовірність чи недостовірність,
можливість чи неможливість
використання інших доказів. Належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Доказ визнається
допустимим, якщо він отриманий у
процесуально встановленому порядку.

Достовірність доказів - це
відповідність дійсності фактичних
даних, які отримані з законних джерел, в
результаті ретельної перевірки
доказів та їх джерел під час досудового
слідства та в суді. Достовірність є
відповідністю інформації, отримуваної
із доказу, дійсності.

На підставі викладеного, судом
апеляційної інстанції приймається в
якості доказу у справі, що стосується
предмету доказування в даному
господарському спорі, надана
відповідачем копія протоколу допиту
від 13.05.2014 р. свідка ОСОБА_5 за
матеріалами досудового розслідування,
відкритого за заявою ОСОБА_3, та
внесеного до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0001769 від 09.05.2014
р., який у відповідності до ст. 67 КК
України попереджений про кримінальну
відповідальність, передбачену ст. 384 КК
України (завідомо неправдиве
показання) та ст. 35 КК України (відмова
свідка від давання показань).

З вказаного протоколу (а.с. 19-22, т. 2)
вбачається, що по суті заявлених
запитань свідок ОСОБА_5 дав наступні
показання, що на протязі 10 років та по
теперішній час він надавав послуги з
доставки товару (дріжджів) у ФОП ОСОБА_4
Зокрема, одним з замовників товару є
ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_5 зазначає, що за
попереднім телефонним замовленням ФОП
ОСОБА_4 він приїздив на складське
приміщення по вул. Польова, де
отримував особисто від ФОП ОСОБА_4
накладні, згідно яких остання
виступала як продавець, а ФОП ОСОБА_3, як
покупець. Після чого, товар був
доставлений ФОП ОСОБА_3 За отриманий
товар ФОП ОСОБА_3 розписувалась та
розраховувалась у повному обсязі та
факт отримання грошових коштів, як
пояснює ОСОБА_5, він засвідчував своїм
підписом у видаткових накладних, після
чого всі грошові кошти були передані
ФОП ОСОБА_4 Однак, як стверджує ОСОБА_5,
за отримані грошові кошти ФОП ОСОБА_4 не
розписувалась. Також, ОСОБА_5, вказує на
те, що за весь час його праці зі сторони
ФОП ОСОБА_4 будь-яких претензій не було,
свою роботу він виконував
добросовісно, та всі грошові кошти за
поставлений товар передавав ФОП ОСОБА_4
у повному обсязі.

Слід зазначити, що позивачем жодним
чином не спростовано факту наявності
стосунків між ФОП ОСОБА_4 та
водієм-експедитором ОСОБА_5 з поставки
товару відповідачу - ФОП ОСОБА_3 В свою
чергу, водій-експедитор ОСОБА_5, який
визнає свій підпис на видаткових
накладних, факт отримання товару від
ФОП ОСОБА_4, його поставку ФОП ОСОБА_3,
отримання грошових коштів у повному
обсязі за поставлений товар та їх
подальше передання ФОП ОСОБА_4, тим
самим усвідомлює та приймає на себе
кримінальну відповідальність за дані
показання, передбачену ст. 384 КК
України.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що такий порядок як доставка
товару транспортом продавця та
готівковий розрахунок, також визначені
умовами договору поставки № 12 від
24.07.2013 р., на який посилається позивач.

Посилання позивача на те, що єдиним
доказом на підтвердження здійснення
оплати за переданий відповідачу товар
є прибуткові касові ордери, що
містяться в матеріалах справи та
засвідчують факт часткової оплати за
отриманий товар, колегія суддів до
уваги не приймає та зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
позивач та відповідач є платниками
єдиного податку, які не є платниками
податку на додану вартість.

Відповідно до п. 296.1.1 ст. 296 Податкового
кодексу України, платники єдиного
податку першої і другої групи, платники
єдиного податку третьої та п'ятої
групи, які не є платниками податку на
додану вартість, ведуть книгу обліку
доходів шляхом щоденного, за
підсумками робочого дня, відображення
отриманих доходів.

Відповідно до 296.10 Податкового кодексу
України платники єдиного податку
першої-третьої групи не застосовують
реєстратори розрахункових операцій.

Відповідно до постанови правління НБУ
«Про затвердження Положення про
ведення касових операцій у
національній валюті в Україні» від
15.12.2004 р. № 637 відокремлені підрозділи
підприємств…, які здійснюють
готівкові розрахунки із застосуванням
РРО або РК та веденням КОРО, але не
проводять операцій з приймання (видачі)
готівки за касовими ордерами, а також
підприємці касової книги не ведуть.

Згідно п. 15 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» суб'єкти господарювання, які
здійснюють розрахункові операції в
готівковій та/або в безготівкові формі
при продажу товарів (наданні послуг)
зобов'язані надавати покупцю товарів
(послуг) за його вимогою чек, накладну
або інший письмовий документ, який
засвідчує передання права власності на
них від продавця до покупця з метою
виконання вимог Закону України «Про
захист прав споживачів».

Таким чином, надання платіжного
документу покупцю є правом продавця та
в силу вимог вказаної норми Закону
вважається обов'язковим лише на вимогу
покупця. В інших випадках, закон не
ставить в обов'язок продавця
необхідність надавати платіжний
документ при розрахунках в готівковій
формі між платниками єдиного податку
першої-третьої групи. Отже, за таких
обставин, прибуткові касові ордери, на
які посилається позивач, не можуть
вважатися безперечним доказом на
підтвердження проведення відповідачем
оплати за отриманий ним товар.

Крім того, позивач повідомив суд про те,
що він не може надати копію
зареєстрованої каси та касової книги у
зв'язку з тим, що податковим
законодавством не передбачено їх
наявність.

Також, позивач повідомив суд про
неможливість надати книгу обліку
доходів та витрат, посилаючись на те, що
вона знаходиться у ДПІ Московського
району м. Харкова ГУ Міндоходів у
Харківській області в зв'язку з
проведеною перевіркою додержанням
вимог закону при здійсненні
підприємницької діяльності позивачем,
на підставі чого було складено
відповідний акт, який позивачем надано
до матеріалів справи (а.с. 65-67, т. 2).

Однак, зі змісту вказаного акту за
результатами перевірки неможливо
встановити факт знаходження книги
обліку доходів та витрат ФОП ОСОБА_4
саме у ДПІ Московського району м.
Харкова ГУ Міндоходів у Харківській
області. Разом з цим, під час судового
розгляду справи, в зв'язку з наданням
неякісної копії акту (яку неможливо
прочитати), та на запитання колегії
суддів, представник позивача пояснив,
що такі дані в акті відсутні.

Отже, позивачем жодним чином не
підтверджено факту наявності в
бухгалтерському обліку ФОП ОСОБА_4
поставленого за видатковими
накладними та несплаченого товару з
боку ФОП ОСОБА_3

В свою чергу, відповідачем також надано
до матеріалів справи копію журналу
обліку щодо спірних поставок між
сторонами на підтвердження факту
оплати товару за видатковими
накладними через водія ОСОБА_5, який
засвідчив отримання грошових коштів
своїм підписом (а.с. 39-41, т. 2).

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 34, 36 ГПК
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Письмовими доказами є
документи i матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, оцінюючи надані
сторонами докази за власним
переконанням у відповідності до ст. 43
ГПК України, виходячи з принципу
розумності, справедливості та
об'єктивної істини, колегія суддів
дійшла висновку, що наданими
відповідачем доказами, а саме:
видатковими накладними, товарними
чеками, які засвідчені підписом
водія-експедитора ОСОБА_5 щодо
проведення відповідачем оплати товару,
показаннями ОСОБА_5, що викладені в
протоколі допиту свідка, який
приймається колегією суддів у якості
належного доказу щодо предмету
доказування, а також достовірного
доказу, як такий, що відповідає
дійсності фактичних даних, які
отримані з законних джерел у
процесуально встановленому порядку
під час досудового слідства, іншими
матеріалами справи, доведено факт
оплати відповідачем отриманого від
позивача товару за спірними
видатковими накладними.

Тоді як позивачем не доведено ані
наявності у відповідача
заборгованості, зважаючи на
відсутність належних та допустимих
доказів, у тому числі документів
бухгалтерського обліку, на її
підтвердження, ані правових підстав
для її стягнення, що свідчить про
необґрунтованість та безпідставність
позовних вимог.

Таким чином, на думку колегії суддів,
висновки господарського суду,
викладені в оскаржуваному рішенні, є
помилковими та передчасними, оскільки
ґрунтуються на наданих позивачем
необґрунтованих належним чином
доводах та документах, які не можуть
бути належними доказами по справі, що
спростовується вищевказаним. В зв'язку
з чим рішення підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог.

З огляду на зазначене та керуючись 32-34,
43, 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п. 1, 4 ч. ст. 104, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, м. Харків
задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Харківської області від 17.04.14 у справі
№ 922/536/14 скасувати та прийняти нове
рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ідент. номер НОМЕР_1) на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (61000, АДРЕСА_1, ідент. номер
НОМЕР_2) 3664,00 грн. витрат по сплаті
судового збору за подання апеляційної
скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
до Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 11.07.2014 р.

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Гончар Т. В.