ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2014 р.
Справа № 911/2615/14

За позовом Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України»

до Приватного комунально-побутового
підприємства «Теплокомунсервіс»

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України

про стягнення 5 017,79грн.

Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача Петренко А.С. (дов. № 18/10
від 25.06.2014р.);

від відповідача Калюжна К.П. (дов. № 1583
від 08.10.2013р.);

від третьої особи не з'явилися.

Обставини справи:

Дочірня компанія «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» (далі - позивач)
звернулася з позовом до Приватного
комунально-побутового підприємства
«Теплокомунсервіс» (далі - відповідач)
про стягнення 5 017,79грн. заборгованості,
з яких: 87,26грн. інфляційних втрат за
період з 01.09.2012р. по 28.02.2013р. та 4 930,53грн. 3
% річних за період з 18.08.2012р. по 07.02.2013р.,
які виникли у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання за договором поставки
природного газу № 06/10-2412 ТЕ-17 від
20.12.2010р., яке встановлено рішенням
господарського суду Київської області
від 13.11.2012р. у справі № 21/103-12.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
грошового зобов'язання за договором
поставки природного газу № 06/10-2412 ТЕ-17
від 20.12.2010р., яке встановлено рішенням
господарського суду Київської області
від 13.11.2012р. у справі № 21/103-12.

Ухвалою господарського суду
Київської області від 01.07.2014р. порушено
провадження у справі № 911/2615/14, залучено
Міністерство енергетики та вугільної
промисловості України до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача, розгляд
справи призначено на 18.07.2014р.

16.07.2014р. до канцелярії
господарського суду Київської області
від відповідача надійшло заперечення
на позовну заяву № 112 від 15.07.2014р. (вх. №
14024/14 від 16.07.2014р.), згідно якого останній
визнав позовні вимоги безпідставними,
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню судом, який
прийнято судом. Також представником
відповідача заявлено клопотання про
застосування позовної давності в
порядку ст. 267 ЦК України, згідно якого
останній просив суд застосувати до
вимог позивача строк позовної давності
на підставі ст. 257 Цивільного кодексу
України, яке прийнято судом.

У судовому засіданні 18.07.2014р.
представник позивача підтримав позов
повністю, представник відповідача
заперечив проти задоволення позову
повністю.

Третя особа в судове засідання 18.07.2014р.
не з'явилася, про причини неявки суд не
повідомила, хоча про час та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином.

Враховуючи, що неявка третьої особи в
судове засідання не перешкоджає
розгляду спору по суті, суд вважає за
можливе здійснити розгляд справи за
наявними в ній матеріалами за
відсутності представника третьої
особи.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні в ній докази,
оцінивши їх в сукупності та заслухавши
пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

20.12.2010р. між Дочірнім підприємством
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (Постачальник) та Приватним
комунально-побутовим підприємством
«Теплокомунсервіс» (Покупець) було
укладено договір поставки природного
газу № 06/10-2412 ТЕ-17, згідно умов якого
постачальник зобов'язався передати
покупцеві імпортований природний газ,
а покупець прийняти та оплатити
природний газ на умовах договору.

Відповідно до п. 4.1 договору остаточний
рахунок за фактично спожиті обсяги
газу здійснюються на підставі акта
приймання-передачі газу до 20 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Суд встановив, що рішенням
господарського суду Київської області
від 13.11.2012р. (суддя Ярема В.А.) (а.с. 13-18),
яке набрало законної сили, у справі №
21/103-12 за позовом Дочірньої компанії
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» до Приватного
комунально-побутового підприємства
«Теплокомунсервіс» про стягнення 676
167,29грн., встановлено, що на виконання
умов договору, протягом січня-вересня
2011 року позивачем поставлено, а
відповідачем прийнято природний газ
загальною вартістю 3 928 581,94 грн., що
підтверджується підписами та
відбитками печаток сторін на Актах
приймання-передачі природного газу;
відповідач свої обов'язки за договором
в частині своєчасної оплати вартості
поставленого газу належним чином не
виконав, сплативши лише 3 343 581,94 грн.,
внаслідок чого, як зазначає позивач, за
ним утворилось 585 000,00 грн.
заборгованості; в процесі розгляду
даної справи представником
відповідача була надана суду копія
платіжного доручення № 4019 від 09.11.2012р.
зі змісту якої слідує, що відповідачем
за договором додатково було сплачено 9
071,52 грн.; позовні вимоги задоволено
частково, стягнуто з відповідача на
користь позивача 575 928 (п'ятсот сімдесят
п'ять тисяч дев'ятсот двадцять вісім)
грн. 48 коп. заборгованості, 28 091
(двадцять вісім тисяч дев'яносто одну)
грн. 36 коп. пені, 30 557 (тридцять тисяч
п'ятсот п'ятдесят сім) грн. 39 коп. 3%
річних, 4 133 (чотири тисячі сто тридцять
три) грн. 47 коп. інфляційних втрат та 13 517
(тринадцять тисяч п'ятсот сімнадцять)
грн. 48 коп. судового збору, провадження
у справі в частині позовних вимог про
стягнення з відповідача 9 071,52 грн.
заборгованості припинено, у
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Судом також встановлено, що на момент
судового розгляду даної справи борг
відповідача перед позивачем за
поставлений згідно договору поставки
природного газу № 06/10-2412 ТЕ-17 від
20.12.2010р. природний газ погашено
повністю у розмірі 575 928,48грн., зокрема 575
400грн. сплачено 26.11.2012р. та 528,48грн.
сплачено 24.01.2013р., що підтверджується
випискою з рахунку (а.с. 53) та наявними
матеріалами справи.

Предметом позову є вимоги про
стягнення з відповідача 87,26грн.
інфляційних втрат за період з 01.09.2012р.
по 28.02.2013р. та 4 930,53грн. 3 % річних за
період з 18.08.2012р. по 07.02.2013р., які виникли
у зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем грошового зобов'язання за
договором поставки природного газу №
06/10-2412 ТЕ-17 від 20.12.2010р., яке встановлено
рішенням господарського суду
Київської області від 13.11.2012р. у справі
№ 21/103-12.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду (ч. 5 ст. 11 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175
Господарського кодексу України
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 173 ГК України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Приписами ч. 2 п. 1 ст. 193 ГК України, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 193
Господарського кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно п. 1.9. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» № 14
від 17.12.2013р. день фактичної сплати суми
заборгованості не включається в період
часу, за який здійснюється стягнення
інфляційних нарахувань та пені.

Господарським судам необхідно мати на
увазі, що за приписом частини п'ятої
статті 11 ЦК України грошове
зобов'язання може виникати з рішення
суду. Відтак якщо певне зобов'язання
згідно з рішенням господарського суду
є грошовим (наприклад, у зв'язку з
прийняттям судового рішення про
стягнення суми попередньої оплати в
зв'язку з недопоставкою продукції),
відповідальність за невиконання
такого зобов'язання, яке виникло з
рішення суду, настає на загальних
підставах згідно з частиною другою
статті 625 названого Кодексу (п. 5.4.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» № 14
від 17.12.2013р.).

Судом також встановлено, що на момент
судового розгляду даної справи борг
відповідача перед позивачем за
поставлений згідно договору поставки
природного газу № 06/10-2412 ТЕ-17 від
20.12.2010р. природний газ погашено
повністю у розмірі 575 928,48грн., зокрема 575
400грн. сплачено 26.11.2012р. та 528,48грн.
сплачено 24.01.2013р., що підтверджується
випискою з рахунку (а.с. 53) та наявними
матеріалами справи.

Визначаючи правову природу грошового
зобов'язання, необхідно, перш за все
виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК України,
відповідно до яких зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В той же час правова природа пеня
зовсім інша, оскільки пеня - це один із
видів забезпечення виконання
зобов'язання (ст. ст. 546, 549 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Тобто, пеня носить допоміжний
(акцесорний) до основного зобов'язання
характер.

Викладене підтверджується положеннями
ст. 1 Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», відповідно
до якої грошове зобов'язання -
зобов'язання боржника сплатити певну
грошову суму відповідно до
цивільно-правового правочину
(договору) та на інших підставах,
передбачених законодавством України.
До грошових зобов'язань боржника не
включаються неустойка (штраф, пеня) та
інші фінансові санкції, визначені на
дату подання заяви до господарського
суду.

Таким чином, системний аналіз норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що обов'язок сплатити пеню за
невиконання зобов'язання не є
зобов'язанням в розумінні положень ч. 1
ст. 509 ЦК України, тому що пеня є одним із
видів забезпечення виконання
основного зобов'язання, в тому числі й
грошового.

Отже, оскільки рішенням господарського
суду Київської області від 13.11.2012р. в
справі № 21/0103-12 на користь Дочірньої
компанії «Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» було стягнуто пеню, правова
природа цього боргу як штрафної
санкції з прийняттям рішення не
змінилася, пеня у грошове зобов'язання
не перетворилася, а тому відсутні
підстави для застосування до цих
правовідносин положень ст. 625 ЦК
України.

Аналогічна правова позиція міститься у
постанові Верховного Суду України від
18.02.2014р. у справі № 3-2гс14.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
вимог про стягнення інфляційних втрат,
нарахованих за період з 01.12.2012р. по
28.02.2013р. на суму пені у розмірі 28 091,36грн.
та 3 % річних, нарахованих за період з
28.11.2012р. по 07.02.2013р. на суму пені у
розмірі 28 091,36грн.

З огляду на викладене, а також
приймаючи до уваги період нарахування
3 % річних, що вказаний позивачем у
позовній заяві (а.с. 9), суд обмежив
період нарахування 3 % річних по 23.01.2013р.
(останній день наявності боргу у
розмірі 528,48грн.). Відтак, арифметично
вірний розрахунок інфляційних втрат,
нарахованих на суму основного боргу за
період з 01.09.2012р. по 30.11.2012р. складає
загалом 9,07грн. інфляційних втрат,
зокрема: 575,93грн. за період з 01.09.2012р. по
30.09.2012р. на суму боргу 575 928,48грн., 0грн. за
період з 01.10.2012р. по 31.10.2012р. на суму
боргу 575 928,48грн., - 566,86грн. за період з
01.11.2012р. по 30.11.2012р. на суму боргу 566
856,96грн., а арифметично розмір 3 % річних,
нарахованих за період з 18.08.2012р. по
23.01.2013р. складає загалом 4 798,10грн., з
яких: 3 990,82грн. за період з 18.08.2012р. по
08.11.2012р., нарахованих на суму боргу 585
000грн., 804,72грн. за період з 09.11.2012р. по
25.11.2012р. на суму боргу 575 928,48грн. та
2,56грн. за період з 26.11.2012р. по 23.01.2012р. на
суму боргу 528,48грн. Відтак, вимоги про
стягнення 87,26грн. інфляційних втрат та 4
930,53грн. 3 % річних є обґрунтованими у
розмірі 9,07грн. інфляційних втрат та 4
798,10грн. 3 % річних.

Відповідачем заявлено про
застосування позовної давності до
вимог позивача.

Статтею 256 Цивільного кодексу України
передбачено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу
України перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» № 10 від 29.05.2013р.
(далі - Постанова) за змістом частини
першої статті 261 ЦК України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи. Отже,
перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Відповідно до п.п. 4.4., 4.4.1. Постанови
правила переривання перебігу позовної
давності (стаття 264 ЦК України)
застосовуються господарським судом
незалежно від наявності чи відсутності
відповідного клопотання сторін у
справі, якщо в останній є докази, що
підтверджують факт такого переривання.
При цьому господарським судом слід
мати на увазі таке. У дослідженні
обставин, пов'язаних із вчиненням
зобов'язаною особою дії, що свідчить
про визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку (частина перша статті 264 ЦК
України), господарському суду
необхідно у кожному випадку
встановлювати, коли конкретно вчинені
боржником відповідні дії, маючи на
увазі, що переривання перебігу
позовної давності може мати місце лише
в межах строку давності, а не після його
спливу. До дій, що свідчать про визнання
боргу або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, належати: визнання пред'явленої
претензії; зміна договору, з якої
вбачається, що боржник визнає
існування боргу, а так само прохання
боржника про таку зміну договору;
письмове прохання відстрочити сплату
боргу; підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір; письмове звернення
боржника до кредитора щодо
гарантування сплати суми боргу;
часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій.

Суд встановив, що Дочірня компанія «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України»
звернулася з позовом до суду 26.06.2014р., що
підтверджується відміткою на
поштовому конверті (а.с. 65); 09.11.2012р.,
26.11.2012р. та 24.01.2013р. відповідачем
сплачено позивачу суму основного боргу
за договором поставки природного газу
№ 06/10-2412 ТЕ-17 від 20.12.2010р. за поставлений
за період з січня 2011р. по вересень 2011р.
природний газ на загальну суму 585 000грн.

Враховуючи вищезазначене, клопотання
представника відповідача про
застосування строків позовної
давності до вимог позивача (а.с. 66-67),
вимоги ст. 257 ЦК України та те, що
позивачем заявлено позовні вимоги про
стягнення інфляційних втрат за період
з 01.09.2012р. по 30.11.2012р. та 3 % річних за
період з 18.08.2012р. по 23.01.2013р., а також
встановлення судом переривання
перебігу позовної давності, що є
наслідком сплати відповідачем боргу за
договором поставки природного газу №
06/10-2412 ТЕ-17 від 20.12.2010р., на які здійснено
нарахування інфляційних втрат та 3 %
річних, суд дійшов висновку, що вимоги
позивача про стягнення з відповідача
9,07грн. інфляційних втрат та 4 798,10грн. 3 %
річних є обґрунтованими,
підтверджуються наявними в матеріалах
справи доказами і відповідно
підлягають задоволенню.

Крім того суд звертає увагу сторін, що
відповідно до рішення Європейського
суду з прав людини від 20.09.2011р. у справі
„ВАТ „Нафтова компанія „ЮКОС" проти
Росії" позовна давність - це законне
право правопорушника уникнути
переслідування або притягнення до суду
після закінчення певного періоду після
скоєння правопорушення. Боржник має
певні матеріально-правові права, які
безпосередньо пов'язані з позовною
давністю. Будь-який суд національної
юрисдикції, вирішуючи питання про
пропуск кредитором позовної давності,
фактично вирішує питання не тільки про
право кредитора на звернення до суду за
захистом свого порушеного права, але й
про право боржника бути звільненим від
переслідування або притягнення до
суду.

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги про стягнення з
відповідача 9,07грн. інфляційних втрат
за період з 01.09.2012р. по 30.11.2012р. та 4
798,10грн. 3 % річних за період з 18.08.2012р. по
23.01.2013р., які виникли у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
грошового зобов'язання за договором
поставки природного газу № 06/10-2412 ТЕ-17
від 20.12.2010р., яке встановлено рішенням
господарського суду Київської області
від 13.11.2012р. у справі № 21/103-12 є
обґрунтованими, підтверджуються
наявними в матеріалах справи доказами
і відповідно підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до статей 44, 49 ГПК України,
покладаються судом на сторін
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України,
суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Приватного
комунально-побутового підприємства
«Теплокомунсервіс» (08292, Київська обл.,
м. Буча, вул. Пушкінська, буд. 59-Б, офіс 127;
ідентифікаційний код 19408547) на користь
Дочірньої компанії „Газ України"
Національної акціонерної компанії
„Нафтогаз України" (04116, м. Київ,
Шевченківський р-н., вул. Шолуденка, буд.
1; ідентифікаційний код 31301827) 9 (дев'ять
гривень) 07 коп. інфляційних втрат, 4 798
(чотири тисячі сімсот дев'яносто вісім
гривень) 10 коп. 3 % річних та 1 750 (одну
тисячу сімсот п'ятдесят гривень) 31 коп.
судового збору.

3. У задоволенні решти позову -
відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено: 22.07.2014р.

Суддя
П.В. Горбасенко