ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2014 р.
Справа № 914/2237/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Р.Матвіїва, при секретарі
судового засідання Д.Зубкович,
розглянув справу

за позовом: Товариства з додатковою
відповідальністю «Шляхове
ремонтно-будівельне управління № 65», м.
Львів;

до відповідача: Приватного
акціонерного товариства «Львівське
спеціалізоване будівельно-монтажне
управління № 1», м. Львів;

про: стягнення 28867 грн. 45 коп.

В судовому засіданні взяли участь
представники:

позивача: Мудрак Л.М. - представник на
підставі довіреності № 0605/14 від 06.05.2014
року;

відповідача: не з'явився.

Обставини розгляду справи.
Ухвалою господарського суду від 26.06.2014
року порушено провадження у справі за
позовом Товариства з додатковою
відповідальністю «Шляхове
ремонтно-будівельне управління № 65» до
Приватного акціонерного товариства
«Львівське спеціалізоване
будівельно-монтажне управління № 1»
про стягнення 28867 грн. 45 коп. Розгляд
справи призначено на 10.07.2014 року.

У судовому засіданні 10.07.2014 року з
огляду на неявку представника
відповідача розгляд справи було
відкладено на 22.07.2014 року.

У судовому засіданні 22.07.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив їх задоволити, подав
витяг з ЄДРПОУ на відповідача та
довідку за підписом головного
бухгалтера та директора товариства про
те, що кошти на поточний рахунок
позивача не надходили.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, причини неявки
не повідомив, доказів спростування чи
оплати боргу не подав, хоча був
належним чином повідомлений про час і
місце розгляду справи.

Відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Представнику сторони, що брав участь в
судовому засіданні, роз'яснено зміст
ст. ст. 20, 22 Господарського
процесуального кодексу України щодо
його прав та обов'язків, зокрема про
право заявляти відводи судді.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Від фіксації судового процесу
технічними засобами представник
сторони відмовився.

У судовому засіданні 22.07.2014 року судом
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Суть спору. Спір між сторонами виник у
зв'язку із невиконанням відповідачем
грошових зобов'язань. Товариство з
додатковою відповідальністю «Шляхове
ремонтно-будівельне управління № 65»
(надалі по тексту рішення - позивач)
звернулось із позовом до Приватного
акціонерного товариства «Львівське
спеціалізоване будівельно-монтажне
управління № 1» (надалі по тексту
рішення - відповідач) про стягнення 28 867
грн. 45 коп. боргу, який виник внаслідок
неналежної оплати відповідачем
поставленої позивачем продукції, з
яких 25 392 грн. 90 коп. основний борг, 2 844
грн. 00 коп. втрати від інфляції та 630 грн.
55 коп. 3% річних.

Позивач вказує, що на момент подання
позову та розгляду справи по суті борг
відповідача перед ним становить 25 392
грн. 90 коп.

Відповідач явки представника у судові
засідання не забезпечив, відзиву на
позовну заяву не подав, доказів
спростування наявності боргу, як і його
погашення, у матеріали справи не
представив, про час і місце розгляду
справи повідомлений належним чином у
відповідності до вимог частини першої
статті 64 та статті 87 Господарського
процесуального кодексу України.

У процесі розгляду справи суд
встановив наступне. Згідно з
видатковими накладними № РН-0000051 від
08.08.2013 року на суму 17 809 грн. 50 коп. та №
РН-0000053 від 21.08.2013 року на суму 7 583 грн. 40
коп. на підставі довіреностей № 150 від
07.08.2013 року та 3 176 від 20.08.2013 року
відповідач отримав від позивача товар
(асфальтобетон дрібнозернистий).
Загальна вартість поставленого товару
складає 25 392 грн. 90 коп.

За отриманий товар відповідач не
розрахувався. Відсутність розрахунків
позивач підтвердив довідкою про стан
розрахунків, підписаною директором
Магерою Л.М. та головним бухгалтером
товариства Мельничин З.В.

У матеріалах справи відсутні докази
оплати чи спростування відповідачем
боргу в розмірі 25 392 грн. 90 коп.

Із врахуванням викладеного, суд
виходить з того, що борг відповідача
перед позивачем складає 25 392 грн. 90 коп.
На дану суму позивачем нараховано 2 844
грн. 00 коп. втрат від інфляції та 630 грн.
55 коп. 3% річних.

Дані факти матеріалами справи
підтверджуються, сторонами не
заперечувались та документарно не
спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази,
заслухавши пояснення представника
сторони, суд вважає позовні вимоги
підставними, обґрунтованими та такими
що підлягають до задоволення частково
з огляду на наступне.

Статтями 202, 205 Цивільного кодексу
України закріплено загальне поняття
правочину, яким є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Стаття 181 Господарського кодексу
України визначає загальний порядок
укладання господарських договорів,
зокрема у ч. 1 цієї статті йдеться, що
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження до виконання замовлення,
якщо законом не встановлено спеціальні
вимоги до форми та порядку укладення
даного виду договорів. Відповідно до
положень ст. ст. 638, 639 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Договір може
укладатися в будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовились укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
догорів не вимагалася.

Згідно ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язання виникають з
підстав, вказаних у ст. 11 Цивільного
кодексу України, у тому числі з угод,
передбачених законом, а також із угод,
хоча і не передбачених законом, але не
суперечних йому. Виникнення прав та
обов'язків пов'язано з юридичними
фактами, які підтверджують виникнення
між сторонами правовідносин.

Як встановлено судом, між сторонами
виникли правовідносини, у силу яких
позивач здійснив поставку товару, а
Приватне акціонерне товариство
«Львівське спеціалізоване
будівельно-монтажне управління № 1»
прийняло товар за ціною, вказаною у
відповідних накладних, та
зобов'язалось провести повну оплату.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного
кодексу України одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму в розмірі, встановленому
домовленістю, відповідно до ст. 632
Цивільного кодексу України моментом
виконання обов'язку продавця передати
товар покупцеві є накладна. Згідно зі
ст. 692 Цивільного кодексу України на
покупця покладається обов'язок
оплатити товар після його прийняття. У
разі прострочення оплати товару
продавець має право вимагати оплату
товару. Ціна товару погоджена
сторонами у відповідних видаткових
накладних.

Стаття 530 Цивільного кодексу
передбачає, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений момент
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати обов'язок
у семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 692
Цивільного кодексу України покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу.

Отже, якщо інше не встановлено
укладеним сторонами договором або
актом цивільного законодавства,
перебіг строку виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі-продажу, починається
з моменту прийняття товару або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, і положення
частини другої статті 530 названого
Кодексу, в якій ідеться про строк
(термін) виконання боржником обов'язку,
що не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, до
відповідних правовідносин не
застосовується (відповідно до
постанови Вищого господарського суду
України від 28.02.2012 N 5002-8/481-2011).

При цьому підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Строк виконання
відповідного грошового зобов'язання
визначається за правилами,
встановленими частиною першою статті
692 ЦК України (відповідно до Постанови
Вищого господарського суду України від
21.04.2011 N 9/252-10).

З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" моментом
виконання грошового зобов'язання є
дата зарахування коштів на рахунок
кредитора або видачі їх йому готівкою.
Як встановлено судом, в матеріалах
справи відсутні докази оплати
відповідачем вартості отриманого
товару.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Стаття 610 Цивільного кодексу України
зазначає, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язання
недопустима. Частиною 1 ст. 612
Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Застосовуючи припис частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
вбачається, що відповідна оплата має
бути здійснена боржником негайно після
такого прийняття, незалежно від того,
чи пред'явив йому кредитор пов'язану з
цим вимогу. При цьому передбачена
законом відповідальність за
невиконання грошового зобов'язання
підлягає застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України (п. 1.7
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

Відповідно до наведених положень
обов'язок по оплаті у відповідача виник
уже в наступний день після отримання
товару, тобто з 09.08.2013 року відповідач
вважається таким, що прострочив
виконання зобов'язання за накладною
від 08.08.2013 року та з 22.08.2013 року - за
накладною від 21.08.2013 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Правильність нарахування позивачем 2 844
грн. 00 коп. втрат від інфляції та 630 грн.
55 коп. 3% річних судом перевірено та
встановлено, що при розрахунку
інфляційних втрат позивачем не
враховано всіх вимог. Так сума боргу з
урахуванням індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція) (п. 2
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 17.07.2012
року № 01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права»).

З урахуванням наведених
рекомендаційних положень, суд
приходить до висновку, що за
прострочення виконання зобов'язання
стягненню підлягає 2 719 грн. 34 коп.
інфляційних втрат і 630 грн. 55 коп. 3 %
річних.

Враховуючи вищенаведене, а також
встановлений вище судом факт наявності
заборгованості відповідача перед
позивачем у розмірі 25 392 грн. 90 коп., суд
вважає за необхідне захистити порушене
цивільне право позивача та задоволити
позовну вимогу про стягнення із
відповідача 25 392 грн. 90 коп. основного
боргу, 2 719 грн. 34 коп. втрат від інфляції
та 630 грн. 55 коп. 3% річних, що є предметом
позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Судові витрати відповідно до вимог ст.
49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються на
відповідача пропорційно задоволеним
вимогам.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 49, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Львівське спеціалізоване
будівельно-монтажне управління № 1»
(79040, м. Львів, вул. Конюшинна, 14, ) на користь Товариства з
додатковою відповідальністю «Шляхове
ремонтно-будівельне управління № 65»
(79019, м. Львів, вул Татарська, 14, ) 25 392 грн. 90 коп. основного
боргу, 2 719 грн. 34 коп. втрат від інфляції,
630 грн. 55 коп. 3% річних та 1 808 грн. 73 коп. в
рахунок відшкодування сплаченого
судового збору.

У задоволенні позовних вимог в частині
стягнення 124 грн. 66 коп. відмовити.

Наказ видати після набрання судовим
рішення в законної сили, в порядку ст. 116
Господарського процесуального кодексу
України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91-93
Господарського процесуального кодексу
України.

Повне рішення складено та підписано
24.07.2014 року.

Суддя
Матвіїв Р.І.