ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року Справа № 910/430/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А. суддів
Данилової М.В., Данилової
Т.Б.розглянувши матеріали касаційної
скарги Публічного акціонерного
товариства "ДТЕК Західенерго"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 15.05.2014у справі
№ 910/430/14 Господарського суду міста
Києва за позовомПублічного
акціонерного товариства "ДТЕК
Західенерго"до Державного агентства
резерву України прозобов'язання
(спонукання) укласти договір

в судовому засіданні взяли участь
представники :

- - позивачаДворніков А.О.- -
відповідачаЖабокрицька В.А.

В С Т А Н О В И В:

В січні 2014 року Публічне акціонерне
товариство "ДТЕК Західенерго"
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Державного агентства резерву України,
в якій просило суд визнати укладеним
договір № б/н від 07.11.2012.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 (суддя Мельник
В.І.), залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 15.05.2014 (у складі
головуючого Коротун О.М., суддів:
Гаврилюка О.М., Іоннікової І.А.) у справі
№ 910/430/14 в позові відмовлено повністю.
Судові рішення мотивовані
недоведеністю та необґрунтованістю
позову.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями, Публічне
акціонерне товариство "ДТЕК
Західенерго" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити.

У відзиві на касаційну скаргу Державне
агентство резерву України заперечує
проти доводів касатора і просить суд
залишити скаргу без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
юридичну оцінку встановлених
фактичних обставин, проаналізувавши
правильність застосування
господарськими судами норм
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Судами попередніх інстанцій на
підставі поданих до матеріалів справи
доказів встановлено, що на виконання
постанови Кабінету Міністрів України
від 23.01.1998 № 73-2 02.02.1998 між Державним
комітетом України по матеріальних
резервах та Відкритим акціонерне
товариство "Західенерго"
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "ДТЕК
Західенерго") було укладено договір № 9
щодо отримання в порядку тимчасового
позичання матеріальних цінностей, в
тому числі мазуту топкового марки М-100 в
кількості 38 755,084 тонн, що оформлено
нарядами на відпуск № 2-7/29, № 2-7/30 та № 2
-7/31 від 02.02.1998 (а.с.27-32).

На підставі листа Міністерства палива
та енергетики України 1-49/1 від 21.01.2000 про
тимчасове використання
електростанціями палива держрезерву, в
період 1997 - 2000 рр. ТЕС ВАТ "Західенерго"
використали мазут М-100, який був
закладений на зберігання, у зв'язку з
критичною ситуацією, яка склалась в
період 1997-2000 роках щодо виробництва та
постачання електричної енергії
підприємствам, установам та населенню,
для недопущення кризової ситуації
(а.с.33-34).

28 грудня 2002 року Кабінетом Міністрів
України прийнято постанову №
2045 "Про погашення заборгованості та
впорядкування розрахунків
підприємства електроенергетики з
Державним комітетом з державного
матеріального резерву України".
Відповідно до цієї постанови,
Держрезерву доручено оформити відпуск
з державного резерву підприємствам
електроенергетики органічного палива
та взяти до відома, що підприємства
електроенергетики укладуть угоди з
Держрезервом, в тому числі і за
Постановою КМУ № 73-2 від 23.01.1998 про
реструктуризацію заборгованості за
відпущене їм органічне паливо до 01.01.2023
(а.с.14-15).

В своєму позові позивач послався на те,
що у листопаді 2012 року він звертався до
відповідача з пропозицією підписати
договір про передачу товару у
кількості 2194,901 тонн на суму 845 136, 29 грн.,
однак відповідач без достатніх
правових підстав ухиляється від
укладення з ним договору щодо відпуску
та повернення вимушено використаного
мазуту топкового марки М-100. На його
думку, враховуючи вимоги Постанови
Кабінету Міністрів України № 2045, Акт
державного планування та вимоги
діючого законодавства, укладення цього
договору є обов'язковим для сторін по
справі. Матеріально-правовою
підставою свого позову позивач
визначив статті 11, 21 Закону України "Про
державний бюджет на 2013 рік", статті 179, 181
Господарського кодексу України, статтю
638 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позовну заяву, відповідач
послався на те, що заборгованість за
договором № 9 від 02.02.1998 за період з 2006
по 2011 рік позивачем повністю погашена.
За посиланням відповідача, мазут
державного резерву, який обліковується
за Ладижинською ТЕС в кількості 2 194, 901
тонн марки М-100, вважається самовільно
відчуженим і не є дебіторською
заборгованістю у відповідності до
постанов Кабінету Міністрів України
№№ 2045, 73-2. Відповідач зазначає, що між
сторонами не були погоджені істотні
умови договору (такі як кількість, ціна,
порядок розрахунків, строк дії
договору). На підставі викладеного,
відповідач вважає, що правових підстав
для задоволення позову про
зобов'язання його укласти з позивачем
договір про повернення вимушено
використаного мазуту топкового марки
М-100, в даному випадку немає (а.с.121-123).

Висновки судів попередніх інстанцій
про відмову у позові є обґрунтованими,
виходячи з наступного.

Як вже зазначалось, судами
попередніх інстанцій встановлено, що
на виконання постанови Кабінету
Міністрів України від 23.01.1998 № 73-2
02.02.1998 між Державним комітетом України
по матеріальних резервах та Відкритим
акціонерне товариство "Західенерго"
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "ДТЕК
Західенерго") було укладено договір № 9
на отримання з державного резерву
мазуту в порядку тимчасового позичання
з наступним поверненням до 01.10.1998. Мазут
державного резерву поставлявся на
електростанції ВАТ „Західенерго", в
тому числі і на Ладижинську ТЕС в
кількості 2194,901 тонн (копія наряду на
відпуск № 2-7/31 від 02.02.1998, а.с. 32).

На виконання договору № 9 від 02.02.1998
мазут топковий М-100 у кількості 2194,901
тонн був повернутий позивачем до
державного резерву, підтвердженням
чого є приймальний акт Р-16 від 30.04.1998 №
1-а (а.с.124), і підлягав подальшому
зберіганню.

В Акті звірки станом на 15.12.1998
зазначено, що заборгованість по
поверненню мазуту за Постановою КМУ №
73-2 та договору № 9 від 02.02.1998 за
Ладижинською ТЕС не рахується. Тобто,
мазут марки М-100 в кількості 2194,901 тонн
обліковується в Держрезерві і на даний
час (а.с.142).

В матеріалах інвентаризації, які
надіслані ВАТ „Західенерго" визначено,
що мазут марки М-100 в кількості 2194,901 на
Ладижинській ТЕС відсутній в повному
обсязі (а.с.139-141). В той же час, за
обліковими даними відповідача за
Ладижинською ТЕС (структурний
підрозділ позивача) рахується 2194,901
тонн мазуту марки М-100.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на виконання постанови
Кабінету Міністрів України № 2045 від
28.12.2002 між Державним комітетом України
з державного матеріального резерву та
Відкритим акціонерним товариством
"ДТЕК Західенерго" укладений договір №
юр-7-1/178-2003 від 28.02.2003 про погашення
заборгованості підприємством, яка
виникла за договором № 9 від 02.02.1998 на
виконання постанови КМУ № 73-2 в сумі
225863,99 грн. за отримане паливо (мазут) в
кількості 1107,176 тонн. За період з 2006 по
2011 рік заборгованість за даним
договором була повністю сплачена
товариством (а.с.136-138).

На підставі сукупності поданих до
матеріалів справи доказів, судами
попередніх інстанцій встановлено, що
на виконання постанови Кабінету
Міністрів України № 2045 від 28.12.2002
відповідачем вже оформлено відпуск
вимушено використаного підприємствами
електроенергетики мазуту топкового у
кількості 113100 тонн., тому підстав для
укладення договору про повернення
вимушено використаного мазуту
топкового марки М-100 у кількості 2194,901
тонн на суму 845 136, 29 грн., немає.

Відповідно до частини другої та
третьої статті 180 Господарського
кодексу України визначено, що
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Частиною восьмою статті 181
Господарського кодексу України, яка
визначає загальний порядок укладання
господарських договорів, передбачено,
що у разі якщо сторони не досягли згоди
з усіх істотних умов господарського
договору, такий договір вважається
неукладеним (таким, що не відбувся).

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що сторони не досягли
згоди з усіх істотних умов договору, в
тому числі щодо ціни.

Визнавши встановленими зазначені
обставини, суди попередніх інстанцій
дійшли висновку що обставини,
викладені у позовній заяві, не були
доведені у встановленому законом
порядку належними і допустимими
засобами доказування, що стало
підставою для відмови у позові.

Відповідно до приписів статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України, касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти їх.
Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
усім обставинам справи дана належна
правова оцінка і вважає, що судами
вірно застосовані норми матеріального
та процесуального права.

Стосовно доводів, викладених в
касаційній скарзі, слід зазначити, що
вони не спростовують зазначених вище
висновків та пов'язані з вирішенням
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, що виходить за межі
повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 15.05.2014 у справі
№ 910/430/14 залишити без змін.

Головуючий суддя
В.А. Корсак

С у д д і
М.В. Данилова

Т.Б. Данилова