м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/7548/14 17.07.14
Командитного товариства «Д-Груп»до
1.Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк»;
2.Товариства з обмеженою
«Техноторг-Плюс»;провизнання
недійсним договору купівлі-продажу
Головуючий суддя Чинчин О.В.
Суддя Спичак О.М.
Суддя Васильченко Т.В.
від Позивача: Пархомчук Р.І.
(представник за довіреністю);
від Відповідача-1: Мірошніченко В.Г.
(представник за довіреністю);
від Відповідача-2: Дехтяренко С.В.
(представник за довіреністю);
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Командитне товариство «Д-Груп» (надалі
також - «Позивач») звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк» (надалі
також - «Відповідач-1») та Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Техноторг-Плюс» (надалі також -
«Відповідач-2») про визнання недійсним
договору купівлі-продажу нежилого
приміщення від 11 березня 2011 року.
Позовні вимоги вмотивовано тим, що
Командитне товариство «Д-Груп» є
правонаступником Командитного
товариства «Корпорація «Веда» як
учасник Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк» з
часткою 50% в статутному капіталі. Як
стало відомо Позивачу, 11 березня 2011
року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк»
(«Продавець») та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Техноторг-Плюс» («Покупець») укладено
договір купівлі-продажу нежилого
приміщення, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
відповідно до умов якого продавець
продав, а покупець купив нежиле
приміщення (літ. Р) загальною площею 4242,4
кв.м., яке знаходиться за адресою: м.
Київ, вул. Смоленська, 31-33; продаж
будівлі вчинено за суму 3 381 186
гривень 00 копійок. Однак, Позивач
зазначає, що підпунктом 13 пункту10.2.
Статуту Відповідача-1 визначено, що до
виключної компетенції загальних
зборів учасників належить надання
повноважень директору на укладення від
імені Товариства договорів (угод) сума
яких перевищує 100 000,00 гривень.
Командитне товариство «Д-Груп», що є
правонаступником Командитного
товариства «Корпорація «Веда», як
учасника Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк» з
часткою 50% в статутному капіталі не
повідомлялось та не брало участі в
загальних зборах учасників Товариства
з обмеженою відповідальністю «Бізнес
парк» в рамках яких вирішувалось би
питання про надання повноважень
Директору Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк» на
укладення зазначеного договору, сума
якого значно перевищує обмеження у
розмірі 100 000,00 гривень та не приймало
окремого рішення щодо цього питання.
Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 24.04.2014 р. порушено провадження у
справі № 910/7548/14, судове засідання
призначено на 07.05.2014 рік.
07.05.2014 року в судове засідання з'явились
представники позивача. Інші
представники сторін в судове засідання
не з'явились, про поважні причини
неявки Суд не повідомили. Представник
позивача виконав вимоги ухвали суду
про порушення провадження у справі
частково та подав письмове
підтвердження про те, що у провадженні
господарських судів України або іншого
органу, який в межах своєї компетенції
вирішує спір, немає справи зі спору між
тими ж сторонами, про той же предмет і з
тих же підстав та не має рішення цих
органів з такого спору. Представники
відповідачів вимоги ухвали суду про
порушення провадження у справі від
24.04.2014 року не виконали.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.05.2014 року відкладено
розгляд справи на 28.05.2014 року зв'язку з
невиконанням вимог ухвали суду про
порушення провадження у справі,
нез'явленням Відповідачів.
26.05.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшли документи та
письмові пояснення на виконання вимог
ухвал суду.
28.05.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Відповідача-1 надійшли документи та
письмовий відзив на виконання вимог
ухвал суду. В Відзиві зазначено, що
Позивач, як учасник Відповідача-1,
наділений певними корпоративними
правами особи, частка якої
визначається у статутному капіталі
господарського товариства. При цьому,
до складу повноважень учасника
господарського товариства при
реалізації своїх корпоративних прав не
відноситься право визнавати
недійсними правочини, що були укладені
самим господарським товариством.
Також, в Відзиві звертається увага на
те, що рішенням Господарського суду
міста Києва 17.02.2010 року у справі № 50/82
підпункт 13 пункту 10.2. Статуту
Відповідача-1 був визнаний недійсним з
моменту затвердження. Вказане рішення
набрало законної сили 09.03.2010 року та
діяло на момент укладення спірного
Договору купівлі-продажу нежилого
Також, 28.05.2014 року через загальний
відділ діловодства суду (канцелярію)
від Відповідача-2 надійшли документи та
письмовий відзив на виконання вимог
ухвал суду; заява про застосування
строків позовної давності та
клопотання про здійснення фіксації
судового процесу за допомогою
технічного засобу. В Відзиві зазначено,
що: 1) відповідність чи не відповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватись судом стосовно
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину; 2) колишній власник
майна, а саме Відповдач-1, вчинив дії,
які свідчать про схвалення правочину, а
саме фактично прийняв його виконання,
отримав суму, передбачену договором
запродаж об'єкту нерухомості за
ринковою вартістю, підписав
товаророзпорядчий документ.
28.05.2014 року в судове засідання з'явились
представники сторін. В судовому
засіданні представники позивача
підтримули позов в повному обсязі та
просили його задовольнити. Представник
Відповідача-1 надав усні пояснення,
відповідно до яких проти позову
заперечив. Представник Відповідача-2
надав усні пояснення, відповідно до
яких проти позову заперечив та
підтримав заяву про застосування
строків позовної давності.
В судовому засіданні 28.05.2014 року
оголошено перерву до 18.06.2014 року.
18.06.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Відповідача-1 надійшли додаткові
докази по справі.
Також, 18.06.2014 року через загальний
відділ діловодства суду (канцелярію)
від Відповідача-2 надійшли додаткові
докази по справі на підтвердження
схвалення та прийняття до виконання
Відповідачем-1 оспорюваного правочину.
18.06.2014 року в судове засідання з'явились
представники сторін та надали усні
пояснення по справі.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 18.06.2014 року суд за власною
ініціативою призначив колегіальний
розгляд справи № 910/7548/14 у зв'язку з
Розпорядження в.о. голови
Господарського суду м. Києва від 18.06.2014
року справу №910/7548/14 передано для
розгляду колегії суддів у складі: суддя
Чинчин О.В. (головуючий), судді - Бойко
Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 18.06.2014 року справу прийнято до
провадження колегією суддів, розгляд
справи призначено на 09.07.2014 року.
У зв'язку із перебуванням судді Бойка
Р.В. у відпустці, Розпорядженням Голови
Господарського суду міста Києва від
09.07.2014 року справу №910/7548/14 передано для
розгляду колегії суддів у складі: суддя
Чинчин О.В. (головуючий), судді - Спичак
Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 09.07.2014 року справу прийнято до
провадження колегією суддів, розгляд
справи призначено на 09.07.2014 року.
09.07.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи, у зв'язку
із неможливістю уповноваженого
представника бути присутнім в судовому
09.07.2014 року в судове засідання
з'явились: представник відповідача 1,
представник відповідача 2. Представник
позивача в судове засідання не
з'явився, про час і місце судового
засідання був повідомлений належним
Суд, розглянувши клопотання Позивача
про відкладення розгляду справи,
прийшов до висновку щодо його
Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з
неявкою представника позивача в судове
засідання, Ухвалою Господарського суду
м. Києва від 09.07.2014 року відкладено
розгляд справи на 17.07.2014 року.
У зв'язку із перебуванням судді
Полякової К.В. у відпустці,
Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 17.07.2014 року справу
№910/7548/14 передано для розгляду колегії
суддів у складі: суддя Чинчин О.В.
(головуючий), судді - Спичак О.М.,
Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 17.07.2014 року справу прийнято до
провадження колегією суддів, розгляд
справи призначено на 17.07.2014 року.
В судовому засіданні 17.07.2014 року
представник Позивача підтримав вимоги
та доводи позовної заяви. Представник
Відповідача-1 та Відповідача-2 проти
задоволення позовних вимог заперечили.
В судовому засіданні 17 липня 2014 року, на
підставі статті 85 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено вступну та резолютивну
Відповідно до статті 81-1 Господарського
процесуального кодексу України, в
судовому засіданні складено протокол.
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -
11 березня 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Бізнес
парк» («Продавець») та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Техноторг-Плюс» («Покупець») укладено
договір купівлі-продажу нежилого
приміщення, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
відповідно до умов якого продавець
продав, а покупець купив нежиле
приміщення (літ. Р) загальною площею 4242,4
кв.м., яке знаходиться за адресою: м.
Київ, вул. Смоленська, 31-33; продаж
будівлі вчинено за суму 3 381 186
Також, 11 березня 2011 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк»
(«Продавець») та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Техноторг-Плюс» («Покупець»)
підписано Акт прийому-передачі
нежилого приміщення відповідно до
Договору купівлі-продажу від 11 березня
2011 року, відповідно до умов якого
Продавець передав, а Покупець прийняв
об'єкт нерухомого майна: нежиле
приміщення (літ. Р) загальною площею 4242,4
кв.м., яке знаходиться за адресою: м.
Київ, вул. Смоленська, 31-33; вартість - 3
381 186 гривень 00 копійок.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
Позивач зазначає, що Командитне
товариство «Д-Груп» є правонаступником
Командитного товариства «Корпорація
«Веда» як учасник Товариства з
обмеженою відповідальністю «Бізнес
парк» з часткою 50% в статутному
капіталі. Підпунктом 13 пункту 10.2.
Статуту Відповідача-1 визначено, що до
виключної компетенції загальних
зборів учасників належить надання
повноважень директору на укладення від
імені Товариства договорів (угод) сума
яких перевищує 100 000,00 гривень.
Командитне товариство «Д-Груп», що є
правонаступником Командитного
товариства «Корпорація «Веда», як
учасника Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк» з
часткою 50% в статутному капіталі не
повідомлялось та не брало участі в
загальних зборах учасників Товариства
з обмеженою відповідальністю «Бізнес
парк» в рамках яких вирішувалось би
питання про надання повноважень
Директору Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк» на
укладення зазначеного договору, сума
якого значно перевищує обмеження у
розмірі 100 000,00 гривень та не приймало
окремого рішення щодо цього питання.
Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що
позовні вимоги Командитного
товариства «Д-Груп» не підлягають
задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.
Кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів (стаття 20
Господарського кодексу України).
Перелік основних способів захисту
цивільних прав та інтересів
визначається частиною 2 статті 16
Цивільного кодексу України, до яких,
зокрема, відноситься визнання
правочину недійсним. Аналогічні
положення містить статті 20
Господарського кодексу України.
За приписом статті 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З урахуванням викладеного, недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів: дефекти
(незаконність) змісту правочину;
дефекти (недотримання) форми; дефекти
суб'єктного складу; дефекти волі -
невідповідність волі та волевиявлення.
Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного
кодексу України суди розглядають
справи за позовами: про визнання
оспорюваного правочину недійсним і
застосування наслідків його
недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину.
Згідно із статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обгрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
справи, на які вона посилається, як на
підставу своїх вимог та заперечень.
За приписами статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
За таких обставин, приймаючи до уваги
положення Цивільного кодексу України
та Господарського процесуального
кодексу України, позивачем при
зверненні до суду з вимогами про
визнання договору недійсним повинно
бути доведено наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
Крім того, виходячи зі змісту статей 15,
16 Цивільного кодексу України, статті
20 Господарського кодексу України та
Господарського процесуального кодексу
України, застосування певного способу
судового захисту вимагає доведеності
належними доказами сукупності таких
умов: наявності у позивача певного
суб'єктивного права (інтересу);
порушення (невизнання або оспорювання)
такого права (інтересу) з боку
відповідача; належності обраного
способу судового захисту (адекватність
наявному порушенню та придатність до
застосування як передбаченого
законодавством), і відсутність
(недоведеність) будь-якої з означених
умов унеможливлює задоволення позову.
Як вбачається з позовної заяви, в
обґрунтування своїх вимог Позивач
посилається на те, що підпунктом 13
пункту 10.2. Статуту Відповідача-1
визначено, що до виключної компетенції
загальних зборів учасників належить
надання повноважень директору на
укладення від імені Товариства
договорів (угод) сума яких перевищує 100
000,00 гривень. Командитне товариство
«Д-Груп» є правонаступником
Командитного товариства «Корпорація
«Веда», як учасник Товариства з
обмеженою відповідальністю «Бізнес
парк» з часткою 50% в статутному
капіталі не повідомлялось та не брало
участі в загальних зборах учасників
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк», в
рамках яких вирішувалось би питання
про надання повноважень Директору
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк» на
укладення зазначеного договору, сума
якого значно перевищує обмеження у
розмірі 100 000,00 гривень та не приймало
окремого рішення щодо цього питання.
Відповідно до положень статті 92
Цивільного кодексу України юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом. У випадках,
встановлених законом, юридична особа
може набувати цивільних прав та
обов'язків і здійснювати їх через своїх
учасників. Орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
Згідно із частиною 2 статті 207 ЦК
України правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
Відповідно до підпункту 13 пункту 10.2.
Статуту Відповідача-1, до виключної
компетенції загальних зборів
учасників належить надання
повноважень директору на укладення від
імені Товариства договорів (угод) сума
яких перевищує 100 000,00 гривень.
Суд зазначає, що у відносинах із
третіми особами обмеження повноважень
щодо представництва юридичної особи не
має юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац 2
частини 3 статті 92 ЦК України).
Це положення є гарантією стабільності
майнового обороту і загальноприйнятим
стандартом у світовій практиці,
зокрема, відповідно до Першої
директиви 68/151/Є-ЕС Ради Європейських
Співтовариств від 09.03.1968, статтею 9 якої
проголошено, що дії органів компанії
покладають на компанію зобов'язання
навіть якщо ті дії виходять за межі
цілей компанії, при умові, що такі дії
не виходять за компетенцію вказаних
органів, передбаченому або дозволену
Однак, країни-члени можуть обумовити,
що компанія не несе відповідальність,
якщо такі дії виходять за межі цілей
компанії і вона може довести, що треті
сторони знали про те, що вказані дії
виходять за межі цілей компанії, або
відповідно до обставин, не могли не
знати про таке; розголошення статутів
не є достатнім доказом вказаного.
Відповідної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України в постановах Вищого
господарського суду від 21.07.2010 у справі
№ 14/43пд та від 04.08.2010 у справі № 14/44пд.
Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» визначено, що
відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину.
Як вбачається з матеріалів справи,
Рішенням Господарського суду міста
Києва від 17.02.2010 року у справі № 50/82
визнано недійсним з моменту
затвердження підпункт 13 пункту 10.2
статті 10 Статуту товариства з
обмеженою відповідальністю "Бізнес
Парк"(03057, м. Київ, вул. Смоленська, 31-33,
ідентифікаційний код 32301922), що був
затверджений рішенням загальних
зборів учасників товариства з
обмеженою відповідальністю "Бізнес
Парк"від 09.01.2008 (протокол №3) та
зареєстрований Державним реєстратором
Шпилькою Валентиною Федорівною 29.01.2008,
номер запису 3001536.

Вказане Рішення Господарського суду
міста Києва від 17.02.2010 року у справі
№50/82 скасовано Київським апеляційним
господарським судом лише 25 березня 2014,
що підтверджується відповідною
Постановою від 25 березня 2014 у справі
№50/82.

За таких обставин, Суд приходить до
висновку, що саме на момент укладення
Договору купівлі-продажу нежилого
приміщення від 11 березня 2011 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк»
(«Продавець») та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Техноторг- приміщення Плюс»
(«Покупець»), були відсутні обмеження у
Директора Товариства з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк» на
укладення Договорів, сума яких
перевищує 100 000,00 гривень.

При цьому, Суд зазначає, що за загальним
правилом навіть у випадку вчинення
правочину з перевищенням повноважень
за умови вчинення подальших дій, які
свідчать про прийняття такого
правочину до виконання, тобто його
схвалення, він не може бути визнаний
недійсним, оскільки відповідно до ч.1
ст.241 ЦК України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим,
зокрема, у разі, якщо особа, яку він
представляє, вчинила дії, що свідчать
про прийняття його до виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" згідно якого наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено.

Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків,
коли правочин вчинений не
представником юридичної особи з
перевищенням повноважень, а особою, яка
взагалі не мала повноважень щодо
вчинення даного правочину.

Отже, схвалення правочину особою, яку
представляють, свідчить про чинність
правочину з моменту його укладення і,
відповідно, про поширення на неї усіх
прав та обов'язків як сторони за
правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України у постанові № 25/2/10 від 27.07.2010, у
постанові № 8/47 (12/335/16) від 02.12.2008, у
постанові № 54/210 від 25.05.2010, у
постанові № 16/507 від 06.07.2010.

Як вбачається з матеріалів справи, 11
березня 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Бізнес
парк» («Продавець») та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Техноторг-Плюс» («Покупець»)
підписано Акт прийому-передачі
нежилого приміщення відповідно до
Договору купівлі-продажу від 11 березня
2011 року, відповідно до умов якого
Продавець передав, а Покупець прийняв
об'єкт нерухомого майна: нежиле
приміщення (літ. Р) загальною площею 4242,4
кв.м., яке знаходиться за адресою: м.
Київ, вул. Смоленська, 31-33; вартість - 3
381 186 гривень 00 копійок.

Також, відповідно до Платіжних
доручень, копії яких містяться в
матеріалах справи, Товариством з
обмеженою відповідальністю «Бізнес
парк» було отримано грошові кошти від
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техноторг-Плюс» за
придбане нерухоме майно відповідно до
Договору купівлі-продажу нежилого
приміщення від 11 березня 2011 року.

Таким чином, Суд приходить до висновку,
що Товариство з обмеженою
відповідальністю «Бізнес парк» своїми
зазначеним діями схвалило укладення
між сторонами Договору купівлі-продажу
нежилого приміщення від 11 березня 2011
року, що виключає можливість визнання
даної угоди недійсною з мотивів
вчинення її генеральним директором з
перевищенням повноважень.

Що стосується Клопотання Відповідача-2
про застосування строків позовної
давності, Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України визначено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу
України, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (пункт 1), за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення (пункт 3), сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа
про охоронюваний законом інтерес)
визначено, що поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки
прав та охоронюваних законом інтересів
Позивача, про захист яких він просить
Суд у позові, Відповідачами не
порушено, і суд відмовляє Позивачу у
позові по суті в зв'язку з
безпідставністю позовних вимог,
питання порушення строку позовної
давності (за даних обставин) не впливає
на суть винесеного рішення і
відповідно, строк позовної давності, як
спосіб захисту саме порушеного права,
при вирішенні даного спору
застосуванню не підлягає.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1.В позові Командитного товариства
«Д-Груп» - відмовити повністю.

2.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата складання та підписання
повного тексту рішення: 18 липня 2014
року.

Головуючий суддя
Чинчин О.В.

Суддя
Спичак О.М.

Суддя
Васильченко Т.В.