ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.07.2014 Справа № 920/1151/14

За позовом: Сумського
національного аграрного університету
в особі Роменського коледжу СНАУ, м.
Ромни, Сумська область,

до відповідача: Дочірнього
підприємства «Сток-сервіс» приватного
підприємства «Еліпс», м. Ромни, Сумська
область,

про стягнення 3307 грн. 15 коп.

Суддя О.Ю. Резніченко

Представники:

від позивача - Ясногор Н.Г., довіреність
№ 976 від 18.03.2014 року,

від відповідача - Карнаухов І.М.,
довіреність № 214 від 16.07.2014 року.

У засіданні брали участь: секретар
судового засідання - Т.Д. Бублик.

В судовому засіданні 17.07.2014 року була
оголошена перерва до 28.07.2014 року.

Суть спору: позивач просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
3307 грн. 15 коп. безпідставно отриманих
відповідачем коштів.

Представник позивача в судовому
засіданні усно зазначив, що наполягає
на задоволенні заявлених вимог.

Відповідач у відзиві на позовну заяву,
поданому до суду 17.07.2014 року, проти
позову заперечує, оскільки між
сторонами виникли господарські
відносини, які виконувались належним
чином, зміна ціни в договорі після його
виконання не допускається, а тому є
необгрунтованим посилання на
безпідставність отримання
відповідачем коштів.

Предстаник відповідача в судовому
засіданні усно зазначив, що заперечує
проти позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
рішеннями Роменської міської ради № 299
від 25.10.2006 року, № 10 від 02.03.2009 року, № 57
від 02.03.2009 року погоджено тарифи на
послуги з водовідведення.

01.12.2008 року між сторонами було укладено
договір № 5019/2 та 04.01.2011 року було
укладено договір № 5019/12 про надання
послуг з водовідведення для населення
та для бюджетних установ.

Між сторонами були укладені додатки до
вищезазначених договорів.

Відповідно до рішень Роменської
міської ради в п.3.3 Договорів
передбачались діючі тарифи за 1 куб. м.
стоків, розмір тарифів змінювався
додатковими угодами.

На балансі позивача обліковуються
об'єкти державного житлового фонду -
дві адміністративні будівлі та
гуртожитки № 1 та № 2.

Згідно п. 3.1 Договору оплату послуг за
прийом стоків позивач проводить
відповідно отриманого рахунку,
наданого відповідачем, в якому
зазначається об'єм стоків та сума до
сплати.

На протязі 2008-2011 років відповідач при
нарахуванні плати за спожиті
комунальні послуги мешканцями
гуртожитку №1 застосовував тарифи як
для категорії споживачів «бюджетних
установ», а для інших приміщення - для
категорії споживачі «для населення».

Позивач розраховувався з відповідачем
належним чином, що підтверджується
платіжними дорученнями, які містяться
в матеріалах справи.

Однак, 22.06.2012 року Роменською об'єднаною
державною фінансовою інспекцією була
проведена перевірка
фінансово-господарської діяльності
Роменського коледжу НАУ за період з
01.01.2008 року по 31.12.2011 року, в тому числі і
ціни на тарифи на комунальні послуги.

Перевіркою було порушено питання
завищення тарифів при виставлені
рахунків за надані послуги з
водовідведення відповідачем та
встановлено, що різниця вартості
спожитих послуг за період з 01.01.2008 року
по 31.12.2011 року складає 3307 грн. 15 коп.
(довідка фінансової інспекції № 04-22 від
22.06.2012 року).

Зазначена різниця виникла у зв'язку із
тим, що відповідач застосовував для
гуртожитку № 1 тарифи, які передбачені
для «бюджетних установ», а не тарифи
«для населення».

Враховуючи вищезазначене, позивач
звертався до відповідача з претензією
про повернення відповідачу 3307 грн. 15
коп. безпідставно отриманих
відповідачем коштів.

Вищезазначену вимогу позивач
обгрунтовує ст. 1212 Цивільного кодексу
України (повернення безпідставно
отриманих коштів).

Оскільки відповідач кошти позивачу не
повернув, то позивач звернувся до суду
з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
надані докази, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, оскільки:

Згідно до ст. 175 Господарського кодексу
України визначено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Отже, положення про договір як
самостійне джерело господарського
права міститься у сттатті 174
Господарського кодексу України, якою
прямо передбачено, що господарські
зобов'язання можуть виникати з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Відповідно до ст. ст. 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору, а згідно з
ст. 628 Цивільного кодексу України зміст
договору становлять умови, визначені
на розсуд сторін і погоджені ними.

Згідно п. 3 ст. 632 Цивільного кодексу
України зміна ціни в договорі після
його виконання не допускається.

Сутність свободи договору
розкривається насамперед через
співвідношення актів цивільного
законодавства і договору: сторони
мають право врегулювати ті відносини,
які не визначені у положеннях актів
цивільного законодавства, а також
відступати від положень, що визначені
цими актами, і самостійно врегулювати
свої відносини, крім випадків, коли в
актах законодавства міститься пряма
заборона відступів від передбачених
ними положень або якщо обов'язковість
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту чи суті відносин між сторонами.

Тобто, такий договір виступає єдиним
регулятором суспільних відносин, що
породжуються ним.

Це означає, що тільки сторони
визначають зміст договору і суд, який
розглядає спори, що виникають з такого
договру, може і зобов'язаний вирішити
їх з посиланням виключно на його умови,
оскільки законодавством він не
регулюється.

01.12.2008 року між сторонами було укладено
договір № 5019/2 та 04.01.2011 року було
укладено договір № 5019/12 про надання
послуг з водовідведення, для населення
та для бюджетних установ.

Крім того, до договорів укладались
додаткові угоди.

Договори та додаткові угоди підписані
уповноваженими представниками сторін,
скріплені їх печатками.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо він не визнаний судом
не дійсним (презумпція правомірності
правочину).

Укладені між сторонами договори є
правомірними, оскільки їх недійсність
прямо не встановлена законом і вони не
визнані судом недійсними, а тому згідно
ст.ст. 526, 629 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 175,193 Господарського кодексу
України зобов'язання за договорами
підлягали обов'язковому виконанню їх
сторонами.

Договори належним чином виконувалась,
з урахуванням змін (встановлених
додатковими угодами) розміру тарифів,
сторони вищезазначений факт не
заперечують і у даному випадку ніяких
порушень умов договорів ні зі сторони
відповідача, ні зі сторони позивача не
було.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу
України особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа
зобов'язана повернути майно і тоді,
коли пыдстава, на якій воно було набуте,
згодом відпала.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Враховуючи те, що між сторонами у даній
справі було укладно договір
№ 5019/2 та 04.01.2011 року було укладено
договір № 5019/12 про надання послуг з
водовідведення, а грошові кошти в
розмірі 3307 грн. 15 коп., які позивач
просить суд стягнути з відповідача,
отримано відповідачем в рахунок оплати
погодженої, на момент оплати, вартості
наданих за договором послуг, то спірна
сума коштів набута відповідачем за
наявності правової підстави, а тому
вона не може бути витребувана
відповідно до положень ст. 1212
Цивільного кодексу України, як
безпідставно отримана.

Вищезазначена правова позиція
міститься в постанові Верховного Суду
України від 02.10.2013 року по справі № №
6-88цс13, яка підлягає обов'язковому
врахування господарським судом при
винесенні рішення, відповідно до
Господарського процесуального кодексу
України.

Позивач зазначає, що протоколом
розбіжностей від 01.03.2014 року відповідач
підтвердив свої неправомірні дії
стосовно нарахування.

Однак, вищезазначеним протоколом
затверджено зміни до Догововору, які
діють на майбутне, а саме з 02.03.2014 року
змінюють розмір тарифів і не
стосуються правовідносин, які виникли
до цих змін і були виконані сторонами
належним чином.

Крім того, за умови існування між
сторонами договірних правовідносин,
неналежне виконання відповідачем умов
договорів може слугувати підставою для
відповідальності, а не підставою для
повернення коштів відповідно до ст. 1212
Цивільного кодексу України, а виявлені
контролюючим органом порушення не
впливають на умови укладеного між
сторонами договору і не можуть їх
змінювати.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку, що вимога позивач про
стягнення 3307 грн. 15 коп. безпідставно
отриманих коштів з відповідача є
неправомірною та такою, що не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України при відмові у позові витрати по
сплаті судового сбору покладаються на
позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову - відмовити.

Повне рішення складено 31.07.2014 року.

Суддя О.Ю. Резніченко