ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 р.
Справа № 923/459/14

Господарський суд Херсонської області
у складі судді Литвинової В.В. при
секретарі Короткій Ю.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рибна компанія
Імперіал",

с.Чайки Київської області

до: Приватного підприємства
"ПІВДЕНЬТРАНСХОЛОДЕС", м.Херсон

про стягнення 107 500 грн. 00 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - не прибув;

від відповідача - Дубровська Т.Ю., дов.
б/н від 18.04.2014 р.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Рибна компанія
Імперіал" (позивач) звернулося до
господарського суду Херсонської
області з позовною заявою до ПП
"ПІВДЕНЬТРАНСХОЛОДЕС" (відповідач) про
стягнення 107 500 грн. 00 коп. на підставі
договору-заявки перевезення № 2311 від
23.11.2013 року, а також просить зобов'язати
відповідача підписати та завірити
підпис відбитком печатки підприємства
товарно-транспортні накладні за №440
від 23.11.2013 р. на 20000 кг та №440 від 23.11.2013 р.
на 5000 кг.

В судовому засіданні 17.06.2014 р. о 10-00
оголошувалась перерва до 17.06.2014 р. до 16:00
години, після чого розгляд справи було
продовжено.

Позивач в судове засідання не прибув,
хоч був належним чином повідомлений
про час та місце його проведення, про що
свідчить відповідний штамп суду з
відміткою про відправку документу на
звороті примірника всіх ухвал суду,
який містить вихідний реєстраційний
номер, загальну кількість відправлених
примірників ухвали, дату відправки,
підпис працівника суду, яким вона
здійснена.

Як зазначив Вищий господарський суд
України у п.19 Інформаційного листа від
13.08.08р. № 01-8/482 "Про деякі питання
застосування норм господарського
процесуального кодексу України", "…
дана відмітка, за умови, що її оформлено
відповідно до вимог Інструкції з
діловодства в господарських судах
України є підтвердженням належного
надсилання копій процесуального
документа сторонам та іншим учасникам
судового процесу.

Відповідач проти позову заперечує з
підстав, викладених у відзиві.

За клопотанням позивача справа
розглядалась поза межами строку,
встановленого ст.69 ГПК України.

Враховуючи викладене, суд, у
відповідності до ст..75 ГПК України,
проводить її розгляд за наявними
матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представника відповідача,
суд

в с т а н о в и в:

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Рибна компанія
Імперіал" (позивач, вантажовідправник)
та Приватним підприємством
"ПІВДЕНЬТРАНСХОЛОДЕС" (відповідач,
перевізник) укладено Договір-заявку
перевезення №2311 від 23.11.2013 р. (далі -
Договір), за умовами якого відповідач
зобов'язався перевезти вантаж вагою 25
тон за адресою: м.Київ, Столичное шосе,
100, у строк 24-25.11.2013 р.

Договір підписаний сторонами без
зауважень, скріплений печаткою.
Протягом дії Договору в нього не
вносилися зміни та доповнення.

Вищевказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань.

Так, ст.173 ГК України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
Законами України, в силу якого один
суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому
числі боржник) зобов'язаний вчинити
певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Однією з підстав виникнення
господарського зобов'язання, згідно
ст.174 ГК України, є господарський
договір.

Відповідно до ч.1 ст.175 ГК України,
майново-господарські зобов'язання, які
є одним із видів господарських
зобов'язань, - це цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
корить другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України, що визначено ст.175 ГК України.

В силу п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України.

Із огляду на зазначений Договір суд
дійшов висновку, що за своєю правовою
природою він є договором перевезення,
правовідносини, які витікають із нього,
регулюються главою 64 Цивільного
кодексу України.

Згідно ст.909 Цивільного кодексу України
за договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

В якості доказу своєї правової позиції
позивач надав до матеріалів справи
товарно-транспорту накладну №440 від
23.11.2013 р. з відомостями про вантаж в
кількості 20000 кг та товарно-транспорту
накладну №440 від 23.11.2013 р. з відомостями
про вантаж в кількості 5000 кг.

Судом встановлено, що в вищевказаних
товарно-транспортних накладних в
розділі «автопідприємство» зазначено
ПП «Надточий А», а не Приватне
підприємство «Південьтрансхолодес».

Суд звертає увагу позивача, що згідно
Правил перевезення вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених Наказом Міністерства
транспорту України 14.10.1997 р. №363,
зареєстрованих в Міністерстві юстиції
України 20.02.1998 р. №128/2568 (далі - Правила
перевезень), - Товарно-транспортну
накладну на перевезення вантажів
автомобільним транспортом Замовник
(вантажовідправник) повинен виписувати
в кількості не менше чотирьох
екземплярів. Замовник
(вантажовідправник) засвідчує всі
екземпляри товарно-транспортної
накладної підписом і при необхідності
печаткою (штампом) (п.11.4. Правил
перевезення), тобто відповідальність
за достовірність інформації, внесеної
до товарно-транспортної накладної
покладається на вантажовідправника.

Пунктом 13.6. Правил перевезення
передбачено, що в разі, якщо при
виявленні недостачі, ушкодження або
зіпсування вантажів, Перевізник і
вантажовідправник або
вантажоодержувач не дійшли згоди у
визначенні їх причин і суми, на яку
зменшилась вартість вантажу, на вимогу
Перевізника, вантажовідправника чи
вантажоодержувача проводиться
експертиза в бюро товарних експертиз
або іншими компетентними
організаціями чи фізичними особами.
Згідно приписів п.13.7. - експертиза
проводиться у присутності
представників Перевізника і Замовника.
Результати експертизи оформляються
актом. Акт експертизи підписується
експертами й особами, які були присутні
при проведенні експертизи. Пунктом 13.8.
встановлено, що витрати по експертизі
(винагорода експерту, вартість його
проїзду в належних випадках від місця
роботи або проживання до місця видачі
вантажу і назад та ін.) оплачуються
Перевізником або Замовником залежно
від того, хто проявив ініціативу по
виклику експерта. В подальшому витрати
по проведенню експертизи відносяться
на сторону, яка буде у встановленому
порядку визнана винною в недостачі,
ушкодженні або зіпсутті вантажу.

В пункті 29.13. Правил перевезення
передбачено, що експедирування
швидкопсувного вантажу, що
перевозиться в
автомобілях-рефрижераторах за пломбою
вантажовідправника, виконується
Перевізником. Перевізник несе
відповідальність за цілість пломби при
перевезенні, доставку вантажу в
установлений термін, а також якість
(сортність) вантажу, якщо втрата якості
або пониження сортності виникли
внаслідок порушення температурного
режиму при перевезенні, несправності
холодильного устаткування
автомобіля-рефрижератора або затримки
в дорозі.

Суд звертає увагу позивача, що ним
товарно-транспортні накладні
оформлені з порушенням форми, яка
затверджена спільним наказом
Мінтрансу та Мінстату №488/346 від 29.19.95 р.
Суду не зрозуміло, на якій підставі в
розділі «всього відпущено на суму» в
обох товарно-транспортних накладних
зазначено 21700941 грн. (а.с.9,10), не
зазначено назву продукції, товару
(вантажу) або № контейнера. В
товарно-транспортних накладних
присутнє посилання на накладні, які не
надано до матеріалів справи.
Враховуючи викладене, незрозумілим та
необґрунтованим є розрахунок суми
збитків, які заявлені до стягнення з
відповідача.

Представник позивача був присутнім в
судовому засіданні 17.06.2014 р. В ухвалі
про відкладення розгляду справи від
17.06.2014 р. суд зобов'язував позивача
надати письмові пояснення, що є доказом
того, що вантаж вагою 25 тон. прийнято до
перевезення відповідачем; письмові
пояснення, яким чином оформлено
видаткову накладну та
товарно-транспортну накладну на вантаж
25 тон.; належним чином завірені копії
товарно-транспортних накладних та
оригінал на огляд суду; належним чином
завірена копія видаткової накладної;
належним чином завірена копія
ветеренарного свідоцтва; письмові
пояснення, яким нормативним актом
передбачено складання акту погрузки
товару та акту приймання-вигрузки
товару. Вимоги суду позивачем виконані
не були.

В позовній заяві позивач просить
стягнути з відповідача збитки у
розмірі 107500,00 грн.

Відповідно до п.8 ч. 2 ст. 16 Цивільного
Кодексу України одним із способів
захисту цивільних прав та інтересів є
відшкодування збитків, та інші способи
відшкодування майнової шкоди.

Загальна норма щодо відшкодування
збитків внаслідок наявності складу
цивільного правопорушення визначена
ст. 22 ЦК України.

Частиною другою зазначеної статті
передбачено, що збитками є :

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
із знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права ( реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з приписами ст..224
Господарського кодексу України
учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також
неодержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Для стягнення збитків необхідна
наявність одночасно таких умов: факт
порушення зобов'язання (протиправна
дія або бездіяльність); наявність і
розмір завданих збитків; причинний
зв'язок між порушенням зобов'язання і
збитками; вина особи, яка порушила
зобов'язання.

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Право на відшкодування збитків в особи
виникає за наявності складу цивільного
правопорушення; безпосередньо
порушення права чи інтересу; завдання
збитків та причинного зв'язку між
порушенням права та збитками.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У частині першій ст. 218 Господарського
кодексу України зазначається, що
підставою для господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Отже, потерпілій стороні необхідно
довести, що правопорушник не вчинив
таких дій, які він був зобов'язаний
вчинити, зважаючи на взяті на себе
зобов'язання, або вчинив їх не так, чи не
в повному обсязі, як це було
передбачено договором.

Потерпілий повинен обґрунтувати
наявність причинного зв'язку між
наявними збитками та протиправною
поведінкою правопорушника. Тобто,
потерпіла особа має довести, що вона
зазнала збитків винятково внаслідок
неправомірних дій правопорушника, а не
з інших обставин, і не мала би збитків,
якби останній таких дій не вчинив.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку відмовити в задоволенні
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача 107500,00 грн. збитків.

Суд відмовляє в задоволенні позовних
вимог щодо зобов'язання Приватного
підприємства «Південьтрансхолодес»
підписати та завірити підпис відбитком
печатки підприємства
товарно-транспортні накладні за №440
від 23.11.2013 р. на 20000 кг та №440 від 23.11.2014 р.
на 5000 кг з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 2 ГПК України господарський
суд порушує справи за позовами,
зокрема, підприємств та організацій,
які звертаються до господарського суду
за захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні
правосуддя в силу ст. 2 Закону України
„Про судоустрій і статус суддів" є,
зокрема, захист гарантованих
Конституцією України та законами прав
і законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 15 ЦК України закріплено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а також на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено,
що способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Аналогічні положення містяться в ст. 20
ГК України.

Під захистом права розуміється
державно-примусова діяльність,
спрямована на відновлення порушеного
права суб'єкта правовідносин та
забезпечення виконання юридичного
обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб
захисту може бути визначений як
концентрований вираз змісту (суті) міри
державного примусу, за допомогою якого
відбувається досягнення бажаного для
особи, право чи інтерес якої порушені,
правового результату. Спосіб захисту
втілює безпосередню мету, якої прагне
досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що
таким чином буде припинене порушення
(чи оспорювання) його прав, він
компенсує витрати, що виникли у зв'язку
з порушенням його прав, або в інший
спосіб нівелює негативні наслідки
порушення його прав.

Звертаючись з позовом до суду, позивач
на свій розсуд обирає спосіб захисту
порушеного права, в той час як на суди
покладено обов'язок перевірки
відповідності обраного позивачем
способу захисту приписам ст. 16 ЦК
України та ст. 20 ГК України.

Суд звертає увагу позивача, що обрання
невірного способу захисту і визначення
предмета позову, який не відповідає
встановленим законом або договором
способам захисту, унеможливлює
задоволення такого позову.

За таких обставин, вимога позивача про
зобов'язання Приватного підприємства
«Південьтрансхолодес» підписати та
завірити підпис відбитком печатки
підприємства товарно-транспортні
накладні за №440 від 23.11.2013 р. на 20000 кг та
№440 від 23.11.2014 р. на 5000 кг не є належним
способом захисту.

З огляду на неявку представника
позивача, суд зазначає, що в силу статті
22 Господарського процесуального
кодексу України сторони мають право
брати участь в господарських
засіданнях. Сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Відповідно до ст.28 ГПК України справи
юридичних осіб в господарському суді
ведуть їх органи, що діють в межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами, через
свого представника. Керівники
підприємств та організацій, інші особи,
повноваження яких визначені
законодавством або установчими
документами, подають господарському
суду документи, що посвідчують їх
посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть
бути також інші особи, повноваження
яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства, організації.
Довіреність видається за підписом
керівника або іншої уповноваженої ним
особи та посвідчується печаткою
підприємства, організації.

Відповідно до ст.77 ГПК України
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 ГПК
України, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

Суд зауважує, що відкладення на
підставі ст.77 ГПК України розгляду
справи у разі нез'явлення представника
сторони за викликом господарського
суду є правом, а не обов'язком суду, і
використовується ним, якщо причини
неявки є поважними та обґрунтованими,
та неявка представника сторони
перешкоджає вирішенню спору в даному
судовому засіданні.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст.32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

В силу ст.34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, суд вважає, що
наявних у справі матеріалів достатньо
для розгляду справи та ухвалення
законного рішення.

В судовому засіданні оголошувалась
вступна та резолютивна частина
рішення.

На підставі вищевикладених норм права
та керуючись, ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, -
суд

в и р і ш и в:

1. В задоволенні позову відмовити в
повному обсязі.

Повне рішення складено 27.06.2014 р.

Суддя
В.В.Литвинова