РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2014 р.
Справа № 903/198/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Мельник О.В.

суддя
Філіпова Т.Л. ,

суддя
Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання
Яремі Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача
товариства з обмеженою
відповідальністю "Освіта-Плюс" на
рішення господарського суду
Волинської області від 15.05.2014 р. у
справі №903/198/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Освіта-Плюс"

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про визнання недійсним договору
оренди приміщень бази екологічної
лабораторії від 05.03.2012 року

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_2;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Освіта-Плюс"
звернулось до місцевого
господарського суду із позовом до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору оренди
приміщень бази екологічної
лабораторії від 05.03.2012р.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 15.05.2014 року
(суддя Якушева І.О) у задоволенні позову
відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що на
виконання сторонами умов договору
оренди від 05.03.2012 року позивач передав,
а відповідач прийняв в оренду
нежитлові приміщення бази екологічної
лабораторії для надання послуг в сфері
туризму та відпочинку. При цьому, суд
встановив факт сплати ФОП ОСОБА_1
орендного платежу, його прийняття ТОВ
"Освіта-Плюс", з огляду на що суд
відхилив доводи позивача про те, що
договір не був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним. Відтак, дослідивши
зміст оскарженого договору, суд не
знайшов підстав, передбачених ст.ст. 203,
215 ЦК України для визнання його
недійсним.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
позивач звернувся із апеляційною
скаргою, в якій просить його скасувати
та прийняти нове рішення про
задоволення позову.

Апелянт зокрема звертає увагу
апеляційного суду на те, що 12.01.2011 року
між ТОВ "Освіта-Плюс" та ФОП ОСОБА_3 було
укладено договір оренди №12-01/2011, на
виконання якого останній прийняв у
володіння та користування приміщення
по АДРЕСА_1. Дію вказаного договору було
продовжено до 02.01.2015 року відповідними
додатковими угодами. З огляду на
вказане, апелянт вважає, що оскаржений
договір оренди приміщень б/н від 05.03.2012
року не спроможний створювати правові
наслідки та не направлений на їх
реальне настання, що у свою чергу є
підставою для визнання його недійсним.

Відповідач надав відзив на апеляційну
скаргу, в якому просить залишити
рішення господарського суду
Волинської області від 15.05.2014 року без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення посилаючись на те, що
рішення суду є законним та
обґрунтованим, оскільки винесено в
повній відповідності з нормами
матеріального та процесуального права,
при цьому були належним чином з'ясовані
та доведені всі обставини, що мають
значення для справи.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав свої заперечення
на апеляційну скаргу, що викладені у
відзиві.

Представник позивача на розгляд справи
до суду 20.06.2014 року не з'явився, про час,
день та місце слухання справи
повідомлявся належним чином, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення.

Ухвала суду від 20.06.2014 року про
відкладення розгляду справи на 05.08.2014
року була надіслана на адресу позивача
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення, однак згідно відмітки
поштового відділення, конверт з
ухвалою суду повернуто з підстави
закінчення терміну зберігання.

Враховуючи те, що явка сторін на
розгляд апеляційної скарги
обов'язковою не визнавалась,
враховуючи правову позицію, що
міститься в п.3.9.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", п.11 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 15.03.2007р. №01-8/123 "Про деякі
питання застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" колегія суддів вважає
за можливе розглянути апеляційну
скаргу за відсутності належним чином
повідомленого представника позивача.

Розглянувши апеляційну скаргу та
відзив на неї, вивчивши матеріали
справи, наявні в ній докази, заслухавши
пояснення представника відповідача,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення
місцевим господарським судом,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи,
22.02.2011 року Світязькою сільською радою
Шацького району Волинської області
(продавець) та ТОВ "Освіта-Плюс"
(покупець) укладено договір
купівлі-продажу, згідно п.1.1 якого на
підставі рішення Світязької ради №5/6
від 31.01.2011 року продавець передав у
приватну власність покупця земельну
ділянку, площею 2499 м.кв., розташовану у
АДРЕСА_1, а покупець прийняв вказану
земельну ділянку і зобов'язався
сплатити ціну відповідно до умов цього
договору.

При цьому, відповідно до п. 1.3
зазначеного договору на земельній
ділянці розташоване нерухоме майно,
яке належить на праві приватної
власності покупцю.

У подальшому, 30.05.2011 року ТОВ
"Освіта-Плюс" одержало державний акт на
право власності на земельну ділянку,
площею 0,2499 га, цільове призначення якої
- обслуговування екологічної
лабораторії.

Крім того, колегією суддів встановлено,
що позивач є власником приміщення
екологічної лабораторії, площею 260кв.м.
та господарської споруди Б-2, площею
100,8кв.м. у АДРЕСА_1, що підтверджується
свідоцтвами про право власності на
нерухоме майно та спростовує
твердження апелянта про зворотне.
Доказів належності вказаних приміщень
будь-якій іншій особі матеріали справи
не містять.

Статтею 761 ЦК України передбачено право
власника речі або особи, якій належать
майнові права передання майна у найм.

Згідно ч.1 ст.759 ЦК України за договором
найму (оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Аналогічну норму містить ст.283 ГК
України.

05.03.2012 року ТОВ "Освіта-Плюс"
(орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар)
уклали договір оренди приміщень бази
екологічної лабораторії, згідно п. 1.1
якого орендодавець передає, а орендар
бере у тимчасове платне користування
приміщення бази відпочинку на
земельній ділянці площею 2499 метрів
квадратних, у складі: трьохповерхова
будівля на 9 номерів; двохповерхова
будівля на 5 номерів та їдальня;
дерев'яна будівля лазні; дерев'яна
будівля-вагончик для обслуговуючого
персоналу; двохповерхова дерев'яна
будівля з складськими приміщеннями.

Відповідно до п.1.2 вказаного договору
орендовані приміщення знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 2.1 договору визначено його
мету, а саме - використання приміщення
для надання послуг в сфері туризму та
відпочинку.

За приписами п. 3.1, п. 3.2, п. 3.3 договору
приміщення, що орендуються, повинні
бути передані орендодавцем та прийняті
орендарем протягом 10 днів з моменту
підписання даного договору. Передача
приміщення в оренду здійснюється за
актом прийому-передачі. У момент
підписання акту прийому-передачі
орендодавець передає орендарю ключі
від приміщень, після чого персоналу
орендаря має бути забезпечений
безперешкодний доступ до приміщень.

Також, вказаний договір містить
положення про розмір орендної плати та
порядку розрахунків (розділ 4); права та
обов'язки орендодавця, орендаря
(розділи 5, 6); строк дії, внесення змін,
розірвання договору (розділ 7); порядок
повернення приміщення орендодавцю
(розділ 8); відповідальність сторін
(розділ 9).

При цьому, сторони визначили, що цей
договір діє з 05.03.2012 року до 15.10.2014 року
(п. 7.1 договору).

Враховуючи, що оскаржений договір
укладено на строк менше трьох років,
його нотаріальне посвідчення та
державна реєстрація сторонами не
здійснювалась, що узгоджується із
приписами ч.2 ст. 793 ЦК України.

Також, додатком до договору оренди
приміщень від 05.03.2012 року передбачено
перелік будівель та майна, що
знаходиться на території бази
екологічної лабораторії.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, на виконання умов договору
позивач передав відповідачу разом із
товарно-матеріальними цінностями у
тимчасове платне користування (оренду)
базу відпочинку в АДРЕСА_1, що
підтверджується відповідними актами
прийому-передачі від 05.03.2012 року.

Натомість, в обґрунтування звернення
із даним позовом до господарського
суду Волинської області ТОВ
"Освіта-Плюс" послалось на те, що
договір оренди від 05.03.2012 року
суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України, що
згідно ст. 215 ЦК України є підставою для
визнання його недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, місцевий господарський суд
виходив з того, що при укладенні
оспорюваного договору, сторонами
повною мірою дотримані вимоги чинного
законодавства, які встановлюють умови
та порядок укладення договору оренди,
відтак, позивач не довів наявності
підстав, з якими закон пов'язує
недійсність договору.

Апеляційний суд погоджується із
вказаним висновком, з огляду на
наступне.

У відповідності до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, а саме: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства (ч.
1); особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч. 3);
правочин має вчинятись у формі,
встановленій законом (ч. 4); правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч. 5).

Статтею 234 ЦК України передбачено, що
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
06.11.2009р. № 9, що містяться в п. 24, для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", фіктивний правочин (стаття
234 ЦК України) є недійсним незалежно від
мети його укладення, оскільки сторони
не мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином. Таким може бути визнаний
будь-який правочин, в тому числі
нотаріально посвідчений. Якщо
сторонами не вчинено ніяких дій на
виконання фіктивного правочину,
господарський суд приймає рішення лише
про визнання фіктивного правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків. У разі коли на виконання
правочину було передано якесь майно,
такий правочин не може розцінюватися
як фіктивний. Саме лише невчинення
сторонами тих чи інших дій на виконання
правочину не означає його фіктивності.
Визнання фіктивного правочину
недійсним потребує встановлення
господарським судом умислу його
сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 5 ст.
203, ст. 234 ЦК України, для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину та той факт, що
правочин було укладено без наміру
створити правові наслідки, які
обумовлювалися цим правочином та що
сторони ніяких дій по виконанню
фіктивного правочину не здійснювали.

Як обґрунтовано враховано судом першої
інстанції, для підготовки орендованих
приміщень до сезону відпочинку ФОП
ОСОБА_1 та підрядниками ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 укладено договір підряду від
10.05.2012 року (а.с. 122-124) на виконанню робіт
по косметичного ремонту житлових
будівель, будівництву літніх душових
та літньої кухні, пуску та налагодження
системи водопостачання та
водовідведення бази відпочинку.

Факт виконання таких робіт на суму
5500грн. та їх оплата відповідачем
підтверджується актом
прийому-передачі виконаних робіт від
30.06.2012 року, видатковими касовими
ордерами від 30.06.2012 року.

Також, судами обох інстанцій безспірно
встановлено, що 09.07.2012 року на виконання
умов договору ФОП ОСОБА_1 сплачено ТОВ
"Освіта-плюс" 3000грн. орендної плати.

При цьому, доказів відмови позивача від
отримання вказаних коштів в якості
орендної плати останнім не надано.

Крім того, як вбачається із довідки
№229/19/2-11 від 01.06.2011року Світязька
сільська рада погодила ФОП ОСОБА_1
торгівлю продовольчими товарами та
функціонування закладу громадського
харчування в АДРЕСА_1 на території бази
екологічної лабораторії ТОВ
"Освіта-Плюс".

Відповідно до акту приймання
оздоровчих закладів для дорослих №27
від 19.06.2012 року Любомльською районною
СЕС Міністерства охорони здоров'я
дозволено ОСОБА_1 відкриття
оздоровчого табору (бази відпочинку) з
19.06.2012 року на 40 чоловік.

Таким чином, наявні в справі
матеріали беззаперечно свідчать про
те, що на виконання умов оспорюваного
договору від 05.03.2012 року приміщення
були передані в оренду, відповідачем
здійснено їх ремонт, отримано
відповідні дозвільні документи на
влаштування бази відпочинку, здійснено
підприємницьку діяльність згідно мети
погодженої сторонами в договорі, а
також перераховано орендну плату.

Тобто, суд вважає доведеним
матеріалами справи факт вчинення
відповідачем дій спрямованих на
реальне виконання спірного договору
оренди, а позивачем під час розгляду
справи не доведено обставин укладення
спірного договору без наміру створити
правові наслідки, що обумовлювалися
ним.

За змістом ч. 5 ст. 203, ст. 234 ЦК України не
може бути визнаний фіктивним договір,
на виконання умов якого були створені
правові наслідки та за яким сторони
вчинили юридично значимі дії.

Враховуючи встановлені обставини
справи, колегія суддів погоджується із
висновком місцевого господарського
суду про відмову в позові про визнання
договору оренди від 05.03.2012 року
недійсним.

Відтак, посилання апелянта на договір
оренди приміщення по АДРЕСА_1 №12-01/2011
від 12.01.2011 року, укладений із ФОП ОСОБА_3
не впливає на суть спірних
правовідносин, оскільки матеріали
справи не містять належних та
допустимих доказів фактичного
використання ФОП ОСОБА_3 орендованого
приміщення протягом дії оскарженого
договору оренди від 05.03.2012 року,
укладеного із ФОП ОСОБА_1

Колегія суддів відхиляє доводи
позивача про те, що узгоджена сторонами
в п.4.1. договору умова щодо орендної
плати у вигляді 25% чистого доходу,
отриманого орендарем в результаті
підприємницької діяльності на
орендованій базі відпочинку,
суперечить приписам ст.286 ГК України,
враховуючи наступне.

Відповідно до ст.286 ГК України орендна
плата - фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності.

При цьому, п. 4 ст. 179 ГК України
передбачено, що при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми
ЦК України, які визначають, що сторони є
вільними в укладенні договору та
визначенні його умов (ст. 627 ЦК України);
зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними (ст. 628 ЦК України), сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК
України).

Таким чином, визначення орендної плати
у співвідношенні з чистим доходом
орендаря при укладенні спірного
договору є волевиявленням його сторін,
відповідає принципу свободи договору
та не суперечить ст. 762 ЦК України.

Крім того, відсутність в удоговорі
такої істотної умови, як його ціна може
бути підставою для висновку про
визнання договору неукладеним. Однак,
вірно установив місцевий
господарський суд, спірний договір
сторони виконують, що не дає підстав
вважати його неукладеним. Зазначена
обставина також виключає можливість
застосування до спірних правовідносин
ч. 8 ст. 181 ГК, відповідно до приписів
якої визначення договору як
неукладеного (такого, що не відбувся)
може мати місце на стадії укладання
господарського договору у разі, якщо
сторони не досягли згоди з усіх
істотних його умов, а не за наслідками
виконання цього договору сторонами.

Інші посилання ТОВ "Освіта-Плюс" в
обґрунтування апеляційної скарги
також не підтверджуються матеріалами
справи, спростовуються висновками суду
першої інстанції та не доведені
відповідно до вимог ст.ст. 33, 34 ГПК
України.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Волинської області від 15.05.2014 р. у
справі №903/198/14 залишити без змін,
апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Освіта-Плюс" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

3. Справу №903/198/14 повернути до
господарського суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Мельник О.В.

Суддя
Філіпова Т.Л.

Суддя
Грязнов В.В.