ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2014 р.
Справа № 920/779/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Пуль О.А., суддя Хачатрян В.С.,
суддя Шевель О. В.

при секретарі Литвиновій О.А.,

за участю представників сторін:

позивача - головний юрисконсульт
відділу Данилевський О.М. за
довіреністю від 18.04.2014 р.;

відповідача - юрисконсульт Кучмій Н.Б.
за довіреністю від 09.01.2014 р.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(вх.№1955С/2-7) на рішення
господарського суду Сумської області
від 24.06.2014 р. у справі № 920/779/14,

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", м.Київ,

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тепловодпостач",
м.Конотоп, Сумська область,

про стягнення 11302, 26 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської
області від 24.06.2014 р. у справі №
920/779/14 (суддя Соп'яненко О.Ю.) позов
задоволено частково. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тепловодпостач" на
користь Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" 3948 грн. 82
коп. - пені, 1870 грн. 35 коп. - річних, 1534 грн.
27 коп. - інфляційних витрат та 1827грн. 00
коп. - витрат по сплаті судового збору.

Позивач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився та
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення господарського суду
Сумської області у справі № 920/779/14 від
24.06.2014р. у частині, якою відмовлено у
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення пені у розмірі 3948,82 грн, та
прийняти в цій частині нове рішення, за
яким стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Тепловодпостач» на
користь Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» 3948,82 грн
пені, у стягненні якої було відмовлено.

В обґрунтування своїх вимог апелянт
посилається на те, що, зменшуючи розмір
неустойки, тобто, зменшуючи розмір
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання, суд порушив
вимоги статті 219 Господарського
кодексу України за відсутності доказів
неправомірних дій позивача щодо
договірних відносин. Застосовуючи
статтю 83 Господарського
процесуального кодексу України, суд
мав у обов'язковому порядку дослідити
наявність чи відсутність збитків у
позивача у відповідності до приписів
статті 551 Цивільного кодексу України,
врахувати обов'язкові вимоги,
встановлені статтею 233 Господарського
кодексу України, зазначені як підставі
для зменшення штрафних санкцій, а саме -
ступінь виконання зобов'язання,
майновий стан сторін, інтереси сторін
та інші обставини справи. Апелянт
вважає, що відповідачем не надано
жодних належних доказів винятковості
обставин, місцевим господарським судом
не враховано фінансове становище та
особливості господарської діяльності
позивача. За таких обставин, на думку
апелянта, без надання належної оцінки
доводів обох сторін, застосування
статті 233 Господарського кодексу
України є необґрунтованим та
незаконним. Зменшуючи розмір стягнутої
неустойки, суд мотивував дане рішення,
лише посилаючись на доводи
відповідача, не надавши належної
оцінки запереченням позивача.

Відповідач проти апеляційної скарги
заперечує, вважає, що господарським
судом винесено рішення у частині
зменшення розміру пені з дотриманням
матеріального та процесуального права,
при дослідженні усіх істотних
обставин справи і документів обох
сторін, і не вбачає підстав для його
скасування.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
апелянта, заслухавши у судовому
засіданні уповноважених
представників сторін, перевіривши
правильність застосування
господарським судом Сумської області
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлених
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та, повторно
розглянувши справу у порядку статті 101
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

У травні 2014 року до господарського суду
Сумської області звернулось ПАТ «НАК
«Нафтогаз України» з позовною заявою
до ТОВ «Тепловодпостач» про стягнення
з останнього на свою користь пені в
розмірі 7 897,64 грн, три відсотки річних
в розмірі 1 870,35 грн, суму, на яку
збільшився борг в наслідок інфляційних
процентів, у розмірі 1 534,27 грн та
відшкодування за рахунок відповідача
судових витрат, обґрунтувавши свої
вимоги несвоєчасною оплатою за
поставлений газ.

Відповідач надав відзив на апеляційну
скаргу, в якому просив у задоволенні
позовних вимог позивачу в частині
стягнення в повному обсязі пені,
інфляційних збитків та 3% річних
відмовити; при винесенні рішення
застосувати уточнений розрахунок
заборгованості, зроблений ТОВ
«Тепловодпостач», відповідно до якого
сума пені складає - 2 614,14 грн, сума 3%
річних складає - 1 130,27грн, сума
інфляційних складає - 656,61 грн, всього - 4
401,02 грн; також при винесенні рішення
просив зменшити розмір штрафних
санкцій і стягнути з нього лише 50%
санкцій від уточненого розрахунку
заборгованості. Свої заперечення
відповідач обґрунтував тим, що позивач
в розрахунку заборгованості,
розрахунку нарахування пені за січень
2013 року та лютий 2013 року проводить
нарахування не з дати підписання актів
прийому - передачі газу (31.03.2013 року), а з
інших дат. Документів, що підтверджують
підписання актів прийому - передачі
газу, саме, з дати, з якої починається
нарахування штрафних санкцій,
позивачем не надано.

24.06.2014 року постановлено оскаржуване
судове рішення. При цьому,
задовольняючи частково позовні вимоги
позивача, суд виходив з того, що
підприємство відповідача на даний час
знаходиться в скрутному фінансовому
становищі.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком місцевого господарського
суду, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, і цього не спростовано в
апеляційній інстанції, 28.12.2012 року між
ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець)
та ТОВ «Тепловодпостач» (покупець)
укладено договір купівлі - продажу
природного газу № 13/2421-БО-29, відповідно
до умов якого позивач зобов'язався
передати у власність покупця у 2013 році
природний газ, а покупець зобов'язався
прийняти і оплатити природний газ на
умовах даного договору.

Пунктами 3.3, 3.4 договору визначено, що
приймання - передача газу оформляється
відповідним актом приймання - передачі
газу. Не пізніше 5-го числа місяця,
наступного за місяцем продажу газу,
відповідач зобов'язаний надати
позивачу підписані та скріплені
печатками покупця та
газорозподільного (газотранспортного)
підприємства три примірника акта
приймання - передачі газу, в якому
зазначаються фактичні обсяги
використаного газу, його фактична ціна
та вартість. Продавець не пізніше 8-го
числа зобов'язаний повернути покупцеві
та газорозподільному
(газотранспортному) підприємству по
одному примірнику оригіналу акта,
підписаного уповноваженим
представником та скріпленого печаткою,
або надати мотивовану письмову
відмову. Акти є підставою для
остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 2.1 договору продавець
передає покупцю з 01 січня 2013року по 31
грудня 2013 року газ в обсязі до 250,00 тис.
куб.м. Обсяги газу, що планується
передати за цим договором, можуть
змінюватись сторонами протягом місяця
продажу у встановленому порядку.

Вартість газу встановлена сторонами
згідно з п.5.2 договору в редакції
додаткових угод № 1 від 10.07.2013 року.

Відповідно до приписів статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу, тобто із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки, зокрема, з договорів та інших
правочинів.

Відповідно до приписів статті 526
Цивільного кодексу України, статті 193
Господарського процесуального кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір № 13/2421-БО-29 від 28.12.2012р. за своєю
правовою природою є договором купівлі -
продажу, підписаний повноважними
представниками сторін, відповідає
вимогам, передбаченим статтями 628, 639, 837
Цивільного кодексу України щодо змісту
та форми договору, не розірваний
сторонами та не визнаний недійсним у
судовому порядку.

Як убачається з матеріалів справи,
позивач на виконання умов договору
поставив протягом січня - квітня,
жовтня - грудня 2013 року імпортований
природний газ, а відповідач прийняв
природний газ на загальну суму 277 775,51
грн, що підтверджується актами
приймання-передачі природного газу.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що
оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Частиною 1 статті 692 ЦК України
передбачено обов'язок покупця оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Як встановлено судом першої інстанції,
і цього не спростовано в апеляційній
інстанції, позивач передав, а
відповідач прийняв природний газ на
загальну суму 1277775,51 грн, що
підтверджується актами приймання -
передачі природного газу (а.с.19-25).
Сторони підтвердили, що відповідач
сплатив заборгованість за отриманий
природний газ у повному обсязі, проте з
порушенням строків, встановлених
договором.

Положеннями п.9.3 договору сторони
погодились встановити строк позовної
давності, у тому числі щодо основної
заборгованості, пені, штрафу, відсотків
річних інфляційних нарахувань
тривалістю у 5 років.

Відповідно до приписів статті 610
Цивільного кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання. Одним
з наслідків порушення зобов'язання,
передбачених статтею 611 Цивільного
кодексу України, є сплата неустойки.
Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не виконав
зобов'язання у строк, встановлений
договором.

Згідно пункту 6 статті 231
Господарського процесуального кодексу
України, статей 258,549-551 Цивільного
кодексу України, пункту 7.2 договору
передбачено, у разі невиконання
покупцем пункту 6.1 умов договору він у
безспірному порядку зобов'язується
сплатити покупцю, крім суми
заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу, за кожний
день прострочення платежу.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем узятих на себе договірних
зобов'язань позивач нарахував
відповідачу 7897,64 грн - пені, 1870,35 грн - 3%
річних, 1534,27 грн - інфляційних витрат.

Відповідач проти позову заперечував,
вказував на те, що нарахування пені
перевищує 183 дні, передбачені законом
для нарахування, проти нарахування
позивачем 3% річних та інфляційних
витрат відповідач також заперечує,
просить суд врахувати 100% сплату
відповідачем суми основного боргу в
розмірі 1277775,51 грн, а також
скрутний фінансовий стан, в якому
знаходиться підприємство відповідача.

Відповідно до статей 216, 217, 218
Господарського кодексу України
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до статті 229 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин у разі порушення ним
грошового зобов'язання не звільняється
від відповідальності через
неможливість виконання і зобов'язаний
відшкодувати збитки, завдані
невиконанням зобов'язання, а також
сплатити штрафні санкції відповідно до
вимог, встановлених цим Кодексом та
іншими законами.

Згідно з частиною 6 статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З огляду на наведені норми права та
обставини справи, колегія суддів
вважає, що, оскільки відповідач
прострочив зобов'язання з оплати
поставленого газу, яке за своєю
природою є грошовим зобов'язанням,
відповідач зобов'язаний сплатити
позивачу суму боргу з урахуванням
інфляції, а також три проценти річних
від простроченої суми.

Твердження відповідача про те, що
нарахування санкцій (пені) позивачем
зроблено невірно і нараховувати пеню
необхідно з дати підписання актів
прийому - передачі газу, тобто, з 31.03.2013
року, спростовуються матеріалами
справи та нормами права. Пунктом 6.1
договору встановлений обов'язок
покупця розрахуватися за газ протягом
місяця поставки газу шляхом 100%
поточної оплати, остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу. Таким чином,
підставою для оплати газу є не факт
(дата) підписання актів
прийому-передачі газу, а сам факт
поставки газу та прийняття його
покупцем. Виходячи з цього, позивачем
вірно визначений період, з якого
проведено нарахування пені. Також,
позивачем вірно застосовані норми
частини 6 статті 232 Господарського
кодексу України щодо припинення
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано, а не за
шість місяців, що передують зверненню
із позовом, як вказує у відзиві
відповідач.

Частиною 1 статті 233 Господарського
кодексу України передбачено, що у разі,
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому, повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу
України передбачено, що розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Також, у відповідності до частини 3 ст.83
Господарського процесуального кодексу
України суд, приймаючи рішення має
право зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Вирішуючи питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, суд виходить з
інтересів обох сторін, ступеню
виконання зобов'язання, причини
неналежного виконання, а також
невідповідності розміру стягуваної
неустойки розміру основного
зобов'язання.

Як убачається з матеріалів справи,
відповідач обґрунтовує свої вимоги
щодо зменшення розміру неустойки тим,
що на даний час знаходиться в скрутному
фінансовому становищі, про що свідчить
фінансовий звіт підприємства,
інформація щодо фінансового стану
товариства за 2013 рік, з яких убачається
фінансова нестабільність
підприємства; постанови про арешт
коштів боржника - ТОВ «Тепловодпостач».
Саме, у період з жовтня 2013 року по
квітень 2014 року стосовно відповідача
виконавчою службою м. Конотоп
накладено арешт на кошти в банках.
Підприємство увесь час погашало
заборгованість за минулі періоди по
судовим наказам на користь позивача,
але попри це, підприємство знайшло
можливість розрахуватись повністю за
поставлений газ по спірному договору.
Прострочення виконання відповідачем
зобов'язань за договором виникло
внаслідок поважних причин та обставин,
зокрема, підприємство відповідача
здійснює господарську діяльність з
перетворення енергетичних ресурсів на
теплову енергію за допомогою технічних
засобів для опалення та гарячого
водопостачання, транспортує та
постачає теплову енергію, основними
споживачами, якого є бюджетні
організації та населення, які
несвоєчасно сплачують за надані
відповідачем послуги.

Позивач також посилається на тяжкий
фінансовий стан, на підтвердження чого
надав звіти про фінансові результати
за 2013 рік, згідно якого збиток позивача
становить 12 521 324,00 грн. При цьому,
вказує, що, здійснюючи покладене
державою завдання з забезпечення
галузей національної економіки та
населення природним газом, компанія
діє у жорстоких рамках затверджених
тарифів на закупівлю та постачання
природного газу споживачем. Позивач є
гарантованим постачальником та не може
відмовитись від постачання природного
газу споживачем, а отже законодавчо
зобов'язаний надавати споживачам
природний газ, незалежно від свого
фінансового становища, наявності чи
відсутності заборгованості
контрагентів. У свою чергу, має
обов'язок щодо своєчасного розрахунку
за закуплений природний газ з
газодобувними підприємствами та
іншими контрагентами. Відповідно до
балансу на 31.12.2013 року поточна
кредиторська заборгованість за товари
роботи, послуги на початок року
становила 12 379 305 тис. грн., на кінець
року суттєво зросла та становить 35 983
529 тис. грн.

Підтвердженням скрутного становища з
розрахунками НАК «Нафтогаз України» є
міри, до яких змушена долучатись
держава у особі Кабінету Міністрів,
зокрема, розпорядження КМУ від 17.07.2013
року № 618-р «Деякі питання діяльності
НАК «Нафтогаз України» у 2013 році,
відповідно до п.34 якого встановлено, що
НАК «Нафтогаз України», керівникам
центральних органів виконавчої влади
тощо забезпечити негайне обмеження
постачання природного газу до
технологічного мінімуму суб'єктам
господарювання, які виробляють теплову
енергію, за умови не проведення в
повному обсязі розрахунків за спожитий
природний газ».

Переглянувши вимоги відповідача та
заперечення позивача стосовно
зменшення розміру штрафних санкцій
(пені), з урахуванням того, що
відповідач сплатив повністю
заборгованість за спожитий природний
газ за спірним договором, розмір якої
був значний, з урахуванням того, що акти
прийому - передачі, які відповідно до
умов договору є підставою для
остаточного розрахунку між сторонами,
підписані були не своєчасно, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого господарського суду про
зменшення розміру пені на 50%.

Отже, розмір пені, що підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача, становить 3948,82 грн.

Щодо вимоги відповідача стосовно
зменшення розміру інфляційних втрат та
3% річних, сплата яких передбачена ст.625
Цивільного кодексу України, колегія
суддів зазначає, що, оскільки останні
не є штрафними санкціями, а виступають
відповідно способом захисту майнового
права та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, відповідно до
наданого розрахунку з відповідача
підлягає стягненню 1870,35 грн - 3% річних
та 1534,27 грн - інфляційних витрат.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про часткове
задоволення позовних вимог позивача, у
зв'язку з чим рішення господарського
суду Сумської області від 24.06.2014 року
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу залишити без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 99, 101, п.1 ч.1 статті 103, статтею 105
Господарського процесуального
кодексу України, Харківський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Сумської області від 24.06.2014 р. у справі
№ 920/779/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено
05.08.2014 р.

Головуючий суддя
Пуль О.А.

Суддя
Хачатрян В.С.

Суддя
Шевель О. В.