ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року Справа № 910/15401/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів :

Головуючий суддя Судді: Могил С.К.
(доповідач), Остапенко М.І., Харченко
В.М.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу закритого
акціонерного товариства "АТЕК" на
рішення господарського суду міста
Києва від 04.12.2013 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014 у справі
№ 910/15401/13 господарського суду міста
Києваза позовомзакритого акціонерного
товариства "АТЕК" дотовариства з
обмеженою відповідальністю
"Інвестиції в нерухомість та
управління"третя особа:товариство з
обмеженою відповідальністю "Юридична
компанія "Закон і право"провизнання
права власності та витребування майна
з чужого незаконного володінняза
участю
представниківпозивача:Підлісний
С.Б.,відповідача:не з'явились,третьої
особи:не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство "АТЕК"
звернулось з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інвестиції в нерухомість та
управління" про визнання права
власності та витребування майна з
чужого незаконного володіння.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 04.12.2013, залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014, в позові
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними
рішеннями, позивач подав касаційну
скаргу, в якій просить їх скасувати та
прийняти нове рішення про задоволення
позову.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 02.06.2014 касаційну скаргу
прийнято до провадження та призначено
до розгляду в судовому засіданні 03.07.2014.

В судових засіданнях представником
позивача подано листи, в яких зазначено
про відмову від касаційної скарги з
огляду на відсутність коштів на оплату
послуг компетентних спеціалістів для
участі в розгляді касаційної скарги, а
також у зв'язку з відсутністю у
позивача правовстановлюючих
документів на спірне майно.

Переглянувши оскаржені судові акти та
розглянувши вищевказану заяву
позивача, колегія суддів Вищого
господарського суду України, керуючись
ч. 2 ст. 111-6 Господарського
процесуального кодексу України, дійшла
висновку про відсутність підстав для
прийняття відмови від касаційної
скарги та про необхідність скасування
оскаржених судових рішень з огляду на
їх невідповідність приписам чинного
законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи,
24.09.1990 між Міністерством важкого
машинобудування СРСР та організацією
орендарів Київського екскаваторного
заводу укладено договір оренди
державного майна заводу та додаткову
угоду про право його викупу. Згідно з
умовами додаткової угоди орендар набув
право викупу орендованого майна
заводу. Згідно п. 1.1 договору в оренду
передавалося все майно заводу, яке
знаходилося у нього на балансі на 1
жовтня 1990 року, в тому числі і
невиробничі основні фонди. Згідно
додаткової угоди право викупу
орендованого майна здійснювалось
шляхом передачі за плату
промислово-виробничих фондів (п.2) та
безоплатної передачі у власність
організації орендарів невиробничих
фондів (п.3).

Після сплати коштів, передбачених
додатковою угодою до договору оренди,
організації орендарів 15.01.1991 видано
державний акт про викуп майна заводу
згідно договору оренди і переходу його
в колективну власність трудового
колективу.

У вказаному акті зазначено, що в
рахунок викупу майна відповідно до
додаткової угоди до договору оренди
від 24.09.1990 в бюджет вносяться грошові
кошти в сумі 37 811 000 руб. Відповідно до
протоколу №1 від 23.01.1991 конференцією
трудового колективу Київського
екскаваторного заводу було вирішено
створити акціонерне товариство з
виробництва екскаваторів "АТЕК". Згідно
з п. 1.1 статуту закритого акціонерного
товариства "АТЕК" товариство засноване
згідно з рішенням установчої
конференції засновників від 23.01.1991
шляхом перетворення орендного
підприємства Київський екскаваторний
завод. Товариство є його
правонаступником.

Крім того, на підтвердження своїх вимог
позивач послався на факти, встановлені
Верховним Судом України у справі № 6/431
за позовом в.о. прокурора м. Києва в
інтересах держави в особі Фонду
державного майна України до закритого
акціонерного товариства "АТЕК" про
визнання недійсним п. 3 додаткової
угоди від 26.10.1990 до договору оренди від
24.09.1990 та визнання права власності. Так,
в постанові від 14.09.2004 Верховним Судом
України встановлено, що "в державному
акті вказівка на розмір внесених в
рахунок викупу коштів не визначає
обсягу майна, яке перейшло у власність
колективу. Обсяг викупленого майна
розкривається через посилання на
договір оренди від 24.09.1990, а внесення
коштів поставлено в
причинно-наслідковий зв'язок з часом
виникнення права власності у
колективу. Безоплатна передача
невиробничих фондів у власність
організації орендарів є однією з
визначених договором від 24.09.1990 умов
викупу орендованого майна. З
урахуванням того, що відповідач є
законним власником спірного майна,
відсутні підстави для визнання права
власності за державою."

Позивач стверджує, що спірне майно, а
саме гуртожиток за адресою: м. Київ, вул.
Чистяківська, буд. 2а, відноситься до
майна, яке було викуплено трудовим
колективом у орендного підприємства
Київський екскаваторний завод.
Відповідно до довідки №8-0831/1 від 31.07.2013
Закритого акціонерного товариства
"АТЕК", на теперішній час вказаний
гуртожиток знаходиться на балансі
позивача за інвентарним №9894262 з
балансовою вартістю 199 624,14 грн.

Однак згідно з інформацією Державного
реєстру прав на нерухоме майно право
власності на нежилу будівлю по
АДРЕСА_1, загальною площею 3429,30 кв.м з
25.01.2013 зареєстроване за товариством з
обмеженою відповідальністю
"Інвестиції в нерухомість та
управління" на підставі договору
купівлі-продажу нежилих будівель від
17.08.2012.

Відмовляючи в позові про визнання
права власності на спірне майно, та як
наслідок, у його витребуванні від
відповідача, суди попередніх інстанцій
виходили з того, що позивачем не
доведено того факту, що спірна будівля
була включена до переліку майна,
викупленого у 1991 році трудовим
колективом орендного підприємства
Київський екскаваторний завод та
наявності в нього права власності на
спірну будівлю. Крім того, судами
зроблено висновок, що спірна будівля не
є гуртожитком, оскільки позивачем цієї
обставини не доведено.

Натомість, судами зазначено, що
рішенням Брянківського міського суду
Луганської області від 03.07.2012 за ОСОБА_5
визнано право власності на нежилу
будівлю по АДРЕСА_1, загальною площею
3429,30 кв.м. Зважаючи на чинність
вказаного судового рішення, а також
ланцюг подальших правочинів, за якими
спірне майно неодноразово
відчужувалось, в тому числі на користь
відповідача, суди обох інстанцій
дійшли висновку про правомірність
набуття останнім права власності на
майно. При цьому, пославшись на
технічний паспорт нерухомого майна,
виготовлений 25.07.2012 та матеріали
інвентаризаційної справи №135319, суди
дійшли висновків, що вказаний об'єкт
має статус нежитлової будівлі.

Колегія суддів касаційної інстанцій не
може погодитись з висновками судів з
огляду на їх передчасність.

Так, відповідно до приписів ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України оцінка судом наявних у справі
доказів має відбуватись за наслідком
всебічного, повного і об'єктивного
розгляду в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, на
підставі закону.

Як свідчить зміст оскаржуваних рішень,
суди першої та апеляційної інстанції
вказаних приписів не дотримались та
вирішили даний спір за наслідком
формальної оцінки рішення суду у
цивільній справі, та з урахуванням
встановлення чинності договору, за
яким майно відчужено на користь
відповідача.

Статтею 328 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Тобто в судовому порядку спір про
визнання права власності та
витребування майна з чужого володіння
має бути вирішений з урахуванням
встановлення та оцінки конкретних
обставин набуття права власності на
спірне майно, а не на підставі
відомостей державних реєстрів, які
лише офіційно посвідчують, але самі по
собі достеменно не підтверджують
правомірності набуття посвідченого
права, тому не можуть покладатись в
основу судового рішення в якості
єдиного обґрунтування відповідного
висновку.

Між тим, суди обох інстанцій усунулись
від з'ясування всіх необхідних
обставин справи, обмежившись
констатацією реєстраційних
відомостей, які і стали однією з
підстав для звернення з даним позовом.

Так, зазначивши, що позивач не
підтвердив факт включення спірного
нежитлового будинку до переліку майна,
переданого безоплатно та викупленого у
1991 році трудовим колективом орендного
підприємства Київський екскаваторний
завод, суди залишили поза увагою те, що
майно підприємства, яке не було
передано організації орендарів,
залишилось у державній власності та
після набрання чинності Законом
України "Про приватизацію майна
державних підприємств" могло бути
передано (відчужене) згідно з
встановленим порядком. При цьому
згідно з постановою Верховного Суду
України від 14.09.2004 у справі № 6/431
позивач став власником всього майна
підприємства, орендованого згідно з
договором від 24.09.1990.

Тоді як для правильного вирішення
спору у даній справі необхідно було
належним чином дослідити дійсний
правовий режим спірного майна, а саме,
достеменно з'ясувати чи залишилось
воно в державній власності внаслідок
не включення до переліку майна
викупленого та переданого позивачу, і
яким чином кому та ким в подальшому
відчужено, чи все-таки перейшло до
позивача.

Крім того, судам слід було належним
чином перевірити доводи позивача про
те, що спірна будівля є гуртожитком,
оскільки визначальними для такого
висновку є первинні документи, а не
лише відсутність відповідної
реєстрації.

Встановлення цієї обставини є
важливим, оскільки з 1 січня 2009 року
набрав чинності мораторій на
відчуження (крім передачі у комунальну
власність відповідних міських,
селищних, сільських рад) гуртожитків,
які перебувають у повному
господарському віданні або
оперативному управлінні підприємств,
організацій, установ незалежно від
форм власності, або увійшли до
статутних фондів акціонерних чи
колективних підприємств, створених у
процесі приватизації чи
корпоратизації, протягом трьох років з
дня опублікування цього Закону,
встановлений Законом України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків" з метою захисту
житлових прав мешканців гуртожитків,
недопущення їх виселення із займаних
жилих приміщень, недопущення
відчуження гуртожитків, які будувалися
за державні кошти. Цей мораторій діє на
відчуження у будь-який спосіб
зазначених гуртожитків як цілісних
майнових комплексів або їх окремих
будівель, споруд, жилих та нежилих
приміщень та іншого майна на користь
фізичних чи юридичних осіб.

Колегія суддів також вважає за
необхідне зазначити про передчасність
висновку судів про те, що відповідач
правомірно набув право власності на
спірне майно, оскільки обставини
чинності судового рішення та договорів
можуть бути достатніми лише для
підтвердження добросовісності набуття
цього права в розумінні статті 388
Цивільного кодексу України.

Відсутність серед матеріалів справи
будь-яких відомостей щодо переходу
права власності на спірне майно,
починаючи з 1991 року до моменту
прийняття судового рішення у цивільній
справі, ставить під сумнів як
правомірність відмови в позові, так і
висновки судів про правомірність
набуття права власності відповідачем.

Не з'ясувавши вказані обставини суди
дійшли передчасних висновків про
правомірність набуття права власності
відповідачем, відтак і про відсутність
підстав для витребування цього майна в
порядку ст. ст. 330, 388 Цивільного кодексу
України на користь позивача, доводи
якого про набуття права власності на
спірне майно, передане за державним
актом від 15.01.1991, судами достеменно не
спростовано.

Враховуючи, що у суду касаційної
інстанції відсутні повноваження з
оцінки та встановлення нових обставин
справи, судові рішення підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить
врахувати вищевикладені вказівки,
з'ясувати дійсні обставини справи на
підставі належних і достатніх доказів
та вирішити спір у відповідності із
законодавством, чинним на час
виникнення всього ланцюгу
правовідносин з приводу спірного
майна.

Керуючись ст. ст. 1119 - 11112 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу закритого
акціонерного товариства "АТЕК"
задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014 та
рішення господарського суду міста
Києва від 04.12.2013 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддяМогил С.К.Судді
:Остапенко М.І. Харченко В.М.