КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2014 р. Справа№ 910/25682/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Шаптали Є.Ю.

За участю представників:

від позивача - (апелянта) не з'явився;

від відповідача - Сюйва І.В. -
представник за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія"

на рішення господарського суду міста
Києва від 22.04.2014

у справі № 910/25682/13 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Універсал-спецтехніка"

про стягнення 42 683,08 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 22.04.2014 по справі № 910/25682/13
(повний текст якого складено 25.04.2014) у
позові Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія" до Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Універсал-спецтехніка" про стягнення 42
683,08 грн. - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що згідно з п. 8.4 додатку
№ 4, який є невід'ємною частиною
Договору № 01-186/08-ОБЛ фінансового
лізингу, у випадку вилучення
лізингодавцем предмета лізингу,
зобов'язання лізингоодержувача по
сплаті лізингових платежів
припиняються з моменту вилучення
предмету лізингу, окрім сплати
простроченої та поточної
заборгованості за лізинговими
платежами до моменту вилучення
предмета лізингу. Позивачем не надано
суду жодних доказів на підтвердження
наявності суми боргу, як не надано
доказів і його утворення до моменту
повернення предмета лізингу
лізингодавцю (до 14.04.2010).У зв'язку з
відсутністю суми основного боргу,
судом першої інстанції було відмовлено
і у задоволенні вимог позивача про
стягнення пені, 3% річних, а також
встановлено відсутність підстав для
застосування позовної давності.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням
суду першої інстанції, позивач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить його скасувати
та прийняти нове, яким позов
задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що судом першої інстанції при
винесенні рішення не враховано ту
обставину, що кінцевий строк сплати
лізингових платежів за Договором
фінансового лізингу № 01-186/08-ОБЛ від
07.07.2008 було узгоджено сторонами саме до
20.09.2013, а тому нарахування лізингових
платежів відбувалось саме до 20.09.2013 і
відповідачем вказані платежі плачені
не були. Також, апелянт наголошував на
існуванні заборгованості у
відповідача в сумі 42 683,08 грн. станом на
момент вилучення предмету лізингу,
тобто станом на 14.10.2010.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія" по справі №910/25682/13 передано
на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Станіку С.Р., для розгляду апеляційної
скарги сформовано колегію суддів у
складі: головуючий суддя Станік С.Р.,
судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.06.2014
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія" поновлено строк на
апеляційне оскарження рішення
господарського суду міста Києва від
22.04.2014 по справі №910/25682/13, апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія" на рішення господарського
суду міста Києва від 22.04.2014 по справі
№910/25682/13 прийнято до провадження та
порушено апеляційне провадження.
Розгляд справи призначено на 22.07.2014 о 12
год. 50 хв.

Розпорядженням заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду Андрієнка В.В. від
22.07.2014 справу передано на розгляд
колегії суддів у складі: головуючий
суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л.,
Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.07.2014 справу №
№910/25682/13 прийнято до провадження
колегією суддів у складі: головуючий
суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л.,
Шаптала Є.Ю., розгляд справи №910/25682/13
вирішено здійснювати в раніше
призначеному судовому засіданні -
22.07.2014 о 12 год. 50 хв.

Апелянт (позивач) в судове засідання
представників не направив, проте,
через канцелярію Київського
апеляційного господарського суду
подав письмову заяву про розгляд
справи без участі його представника.
Також, у заяві вказував на те, що
апеляційну скаргу підтримує у повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні 22.07.2014 проти доводів
апеляційної скарги - заперечував,
вказував на те, що рішення суду першої
інстанції винесено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстави для його скасування -
відсутні.

Так, відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу вказував на те, що позивачем не
надано жодних доказів в підтвердження
наявності у відповідача
заборгованості по сплаті лізингових
платежів по Договору фінансового
лізингу № 01-186/08-ОБЛ від 07.07.2008 станом
на момент вилучення предмету лізингу
(14.10.2010), адже такої заборгованості не
існувало, а також неправомірно
нараховувались лізингові платежі і
після вилучення предмету лізингу, що
суперечить п. 8.4 додатку № 4, який є
невід'ємною частиною Договору №
01-186/08-ОБЛ фінансового лізингу.

Дослідивши матеріали справи, які
містять докази повідомлення всіх
учасників судового процесу про дату,
час та місце судового засідання, з
метою дотримання процесуальних
строків вирішення спору, судова
колегія вважає можливим розглянути
справу за наявними у ній матеріалами,
за відсутності представника позивача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
оцінивши наявні у справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення місцевого
господарського суду має бути залишено
без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується наявними
матеріалами справи, 07.07.2008 між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" (лізингодавець) та
відповідачем (далі - лізингоодержувач)
було укладено договір № 01-186/08-ОБЛ
фінансового лізингу (далі - Договір),
відповідно до п. 1.1 якого лізингодавець
на підставі договору купівлі-продажу
(поставки) зобов'язався набути у свою
власність і передати на умовах
фінансового лізингу у тимчасове
володіння та користування майно
(предмет лізингу), найменування, модель,
рік випуску, ціна одиниці, кількість і
загальна вартість якого наведені в
Специфікації і умовах передачі
предмета лізингу (додаток № 2 до
Договору, Специфікація), а
лізингоодержувач зобов'язався
прийняти предмет лізингу та сплачувати
лізингові платежі на умовах цього
Договору.

Згідно Специфікації відповідачу було
передано автонавантажувач Komatsu FG25T-16 2008
року випуску, в кількості - 1 шт.,
вартістю 118 490,00 грн, у тому числі ПДВ (20 %)
- 19 748,33 грн; строк передачі - 31.07.2008.

Відповідно до п. 1.2 Договору строк
користування лізингоодержувачем
предметом лізингу складається з
періодів (місяців) лізингу, зазначених
в Графіку сплати лізингових платежів
(додаток № 1 до Договору, Графік), та
починається з дати підписання
сторонами акта-приймання-передачі
предмета лізингу, але в будь-якому
випадку не може бути менше одного року.

15.07.2008 на виконання умов Договору,
сторонами було підписано акт
приймання-передачі предмета лізингу,
відповідно до якого відповідачу було
передано автонавантажувач Komatsu FG25T-16 2008
року випуску, в кількості - 1 шт.,
вартістю 118 490,00 грн, у тому числі ПДВ (20 %)
- 19 748,33 грн.

Згідно з п. 1.3 Договору в разі
дострокового розірвання Договору або
якщо Договором не передбачено перехід
права власності на предмет лізингу до
лізингоодержувача після закінчення
строку лізингу в разі закінчення
строку користування предметом лізингу
та інших випадках дострокового
повернення предмета лізингу,
лізингоодержувач зобов'язався
повернути предмет лізингу
лізингодавцю, а лізингодавець
зобов'язався прийняти предмет лізингу
у лізингоодержувача.

Відповідно до п. 3.1 Договору
лізингоодержувач виплачує
лізингодавцю лізингові платежі
відповідно до Графіку та умов ст. 3
Загальних умов. Лізингові платежі
складаються з авансового лізингового
платежу, який включає суму, яка
відшкодовує (компенсує) частину
вартості предмета лізингу, а також
чергових лізингових платежів кожен з
яких включає: суму, яка відшкодовує
(компенсує) частину вартості предмета
лізингу (пп. 3.1.1 п. 3.1); винагороду
(комісію) лізингодавцю за отриманий у
лізинг предмет лізингу (пп. 3.1.2 п. 3.1).

Згідно з п. 3.9 додатку № 4 до Договору
лізингоодержувач зобов'язався також
сплачувати компенсацію відсотків за
кредитом. Коригування суми винагороди
лізингодавця здійснюється у випадку,
якщо курс гривні до долара США, за яким
Банк по дорученню лізингодавця
фактично здійснив купівлю доларів США
на міжбанківському валютному ринку, що
підтверджується відповідною довідкою
Банку або завіреною копією банківської
виписки, перевищує, більш ніж на 0,6
відсотка курс гривні до долара США,
встановленого НБУ. За цієї умови
лізингодавець зобов'язався направити
лізингоодержувачу повідомлення про
коригування лізингового платежу на
суму винагороди, яке виникло внаслідок
такого перевищення. Суму такого
коригування лізингового платежу
лізингоодержувач зобов'язався
сплатити протягом трьох робочих днів з
моменту отримання такого повідомлення.

14.04.2010 між сторонами Договору було
підписано та посвідчено печатками обох
сторін Акт приймання - передачі до
Договору, згідно якого відповідач
повернув, а лізингодавець прийняв
предмет лізингу: автонавантажувач Komatsu
FG25T.

Відповідно до п. 9.1 даний Договір
набирає чинності (вважається
укладеним) після його підписання
сторонами з моменту сплати
лізингоодержувачем авансового
лізингового платежу згідно п. 3.2
Загальних умов і діє до моменту повного
та належного виконання сторонами своїх
зобов'язань.

07.07.2008 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "АНСУ" (фактор) та
лізингодавцем за договором № 01-186/08-ОБЛ
фінансового лізингу від (клієнт) було
укладено договір факторингу № 29-13 від
29.03.2013, відповідно до п.п. 2.1, 2.2 якого в
порядку та на умовах, визначених в
цьому Договорі, фактор зобов'язався
передати грошові кошти в розпорядження
клієнта за плату, а клієнт зобов'язався
відступити факторові право вимоги за
договорами фінансового лізингу,
визначеними в додатку № 1. Фактор
набуває права на всі суми (на весь борг),
які він одержить від боржника на
виконання вимоги, включаючи, але не
обмежуючись, право вимоги на основні
суми, та на інші суми до сплати, та
будь-які інші права за договорами
фінансового лізингу, а клієнт не
відповідатиме перед фактором, якщо
одержані ним суми будуть меншими від
суми, сплаченої фактором клієнту. Сума
фінансування, що надається фактором
клієнту під відступлення прав вимоги,
складає 0,95 % від суми прав вимоги,
визначеної в Реєстрі боржників та
дорівнює 155 605,40 грн.

Також, між Товариством з обмеженою
відповідальністю "АНСУ" (первісний
кредитор) та позивачем у даній справі
(новий кредитор) було укладено договір
відступлення права вимоги № 04/2013-1 від
01.04.2013, згідно з п.п. 2.1, 2.2 якого в порядку
та на умовах, визначених в цьому
Договорі новий кредитор зобов'язався
передати грошові кошти в розпорядження
первісному кредитору, а первісний
кредитор зобов'язався відступити
новому кредитору право вимоги за
договорами фінансового лізингу,
визначеними в додатку № 1. Сторони
розуміють та погоджуються з тим, що
згідно з цим Договором новий кредитор
набуває права на всі суми (на весь Борг),
які він одержить від боржника на
виконання вимоги, включаючи, але не
обмежуючись, право вимоги на основні
суми та на інші суми до сплати, та
будь-які інші права за Договорами
фінансового лізингу, а первісний
кредитор не відповідатиме перед новим
кредитором, якщо одержані ним суми
будуть меншими від суми, сплаченої
новим кредитором первісному кредитору.
Ціна продажу, що надається новим
кредитором первісному кредитору під
відступлення прав вимоги, складає 157
000,00 грн.

Позивач звернувся до суду з даним
позовом на підставі вказаних вище
договорів про стягнення з відповідача
заборгованості за лізинговими
платежами, разом з штрафними санкціями
та з врахуванням індексу інфляції за
весь час прострочення в розмірі 42 683,08
грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ГК України
лізинг - це господарська діяльність,
спрямована на інвестування власних чи
залучених фінансових коштів, яка
полягає в наданні за договором лізингу
однією стороною (лізингодавцем) у
виключне користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про
фінансовий лізинг" передбачає, що за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
"Про фінансовий лізинг" сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором, а п. 3
ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий
лізинг" передбачено, що
лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі.

Згідно Додатку №1 до Договору сторони
погодили Графік сплати лізингових
платежів, які сплачуються у
відповідності до ст. 3 договору про
фінансовий лізинг та складаються з
авансового платежу, який включає суму,
яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу, а також чергових
лізингових платежів кожен з яких
включає: суму, яка відшкодовує частину
вартості предмету лізингу (пп. 3.1.1 п. 3.1
Договору) та винагороду (комісію)
лізингодавцю за отриманий у лізинг
предмет лізингу (пп. 3.1.2 п. 3.1 Договору).

Позивач, з підстав невиконання
відповідачем своїх зобов'язань, щодо
належної сплати відшкодування
вартості майна та винагороди за
отримання у лізинг предмета лізингу,
станом на 15.08.2013, визначив
заборгованість у розмірі 35 200,99 грн.

Однак, як встановлено судом першої
інстанції, і з чим погоджується суд
апеляційної інстанції, у зв'язку з
невиконанням лізингодавцем умов,
визначених, зокрема, у п. 3.9 додатку № 4
до Договору 14.04.2010 відповідач повернув
предмет лізингу, а лізингодавець
прийняв його згідно з актом
приймання-передачі б/н від 14.04.2010.

Разом з цим, згідно погоджених
сторонами умов договору фінансового
лізингу, згідно з п. 8.4 додатку № 4, який
є невід'ємною частиною Договору, у
випадку вилучення лізингодавцем
предмета лізингу, зобов'язання
лізингоодержувача по сплаті
лізингових платежів припиняються з
моменту вилучення предмету лізингу,
окрім сплати простроченої та поточної
заборгованості за лізинговими
платежами до моменту вилучення
предмета лізингу.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Аналогічна норма міститься і в ст. 193
Господарського кодексу України, яка
регламентує, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
із сторін повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог чи заперечень.

Згідно зі ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на наведене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивачем ні на момент вирішення
спору в суді першої інстанції, ні під
час апеляційного розгляду справи, не
надано жодних належних і допустимих
доказів в розумінні ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України (як-то первинні бухгалтерські
документи, тощо) в підтвердження
наявності за Договором непогашеної
суми боргу як в розмірі 35 200,99 грн., яка
заявлена до стягнення, так і в
підтвердження наявності
заборгованості в розмірі 42 683,08 грн.
станом на 14.04.2010.

Наданий позивачем в підтвердження
наявності суми боргу в розмірі 35 200,99
грн. відповідний розрахунок позовних
вимог, який долучено до матеріалів
позову, обгрунтовано не прийнято судом
першої інстанції в якості належного і
допустимого доказу в розумінні ст. ст.
33, 34 Господарського процесуального
кодексу України наявності у
відповідача перед позивачем
заборгованості в заявленій до
стягнення сумі.

Разом з цим, оскільки згідно погоджених
сторонами умов Договору і згідно з п. 8.4
додатку № 4, який є невід'ємною частиною
Договору, у випадку вилучення
лізингодавцем предмета лізингу,
зобов'язання лізингоодержувача по
сплаті лізингових платежів
припиняються з моменту вилучення
предмету лізингу, а згідно акту
приймання - передачі до Договору,
складеного 14.10.2010 і підписаного обома
сторонами Договору, відповідач
повернув, а лізингодавець прийняв
предмет лізингу: автонавантажувач Komatsu
FG25T, а тому законні підстави для
подальшого нарахування і сплати
відповідачем лізингових платежів як
лізингодавцю, так і в подальшому
позивачу, - були відсутні у зв'язку з
припиненням зобов'язання відповідача
по сплаті лізингових платежів у зв'язку
з поверненням предмету лізингу
лізингодавцю, а тому нарахування
позивачем заборгованості після
повернення відповідачем предмета
лізингу у відповідності з п. 8.4 додатку
№ 4 до спірного договору є
необґрунтованим, оскільки порушує
погоджені сторонами умови цього
договору, що суперечить приписам норм
чинного законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог
про стягнення з відповідача
заборгованості у сумі 35 200,99 грн.,
визначеної позивачем з урахуванням
інфляції - в сумі 316,81 грн.

Також, колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги про
стягнення з відповідача 6 474,53 грн - пені
за період з 20.06.2012 по 20.09.2013 із суми боргу
35 200,99 грн. та 1 325,10 грн. - 3 % річних за
період з 20.06.2012 по 20.09.2013 із суми боргу 35
200,99 грн. також не підлягають
задоволенню, оскільки вимоги про
стягнення штрафних санкцій та
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, підлягають
задоволенню лише у разі задоволення
вимоги про стягнення основного
грошового зобов'язання. А оскільки у
відповідача перед позивачем відсутнє
прострочене грошове зобов'язання щодо
сплати суми основного боргу, а тому
судом першої інстанції обґрунтовано
відмовлено у задоволенні
вищенаведених вимог.

Щодо заяви відповідача про
застосування до вимог позивача строку
позовної давності згідно ст. 256, ст. 257
Цивільного кодексу України, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав для застосування
до вимог позивача строку позовної
давності у зв'язку з відмовою у
задоволенні позовних вимог по суті.

Статтею 267 Цивільного кодексу України
встановлено диспозитивність у
застосуванні правових наслідків
спливу позовної давності. Відповідно
до цієї процесуальної норми на
фактичні дані, що мають значення для
застосування правових наслідків
спливу позовної давності, можуть
звертати увагу суду сторони як активні
учасники процесу доказування, а не суд.
Таке застосування правових наслідків
сплину позовної давності відповідає
засадам змагальності в господарському
процесі, оскільки вони є складовою
частиною господарського судочинства.
Даною нормою права передбачено
правило, згідно з яким позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
судом рішення.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України визначено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу
України, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (п. 1), за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. (п. 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення (п.3), сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові (п.4).

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес)
визначено, що поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

У п. 2.2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
роз'яснено, що за змістом частини
першої статті 261 ЦК України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що оскільки прав та охоронюваних
законом інтересів позивача (зокрема
щодо отримання лізингових платежів),
про захист яких він просить суд у
позові, відповідачем не порушено, і суд
першої інстанції відмовив у позові по
суті в зв'язку з безпідставністю
позовних вимог, питання порушення
строку позовної давності (за даних
обставин) не впливає на суть винесеного
рішення і відповідно, строк позовної
давності, як спосіб захисту саме
порушеного права, обґрунтовано не
застосовано судом першої інстанції при
вирішенні спору у справі.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що доводи апелянта,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків господарського
суду першої інстанції, викладених в
оскаржуваному рішенні, господарський
суд першої інстанції під час вирішення
спору вірно встановив фактичні
обставини справи, належним чином
дослідив наявні докази, дав їм належну
оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, а тому, рішення
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної
скарги, у відповідності до вимог статті
49 Господарського процесуального
кодексу України, покладається судом на
апелянта - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія".

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Українська боргова компанія" на
рішення господарського суду міста
Києва від 22.04.2014 по справі № 910/25682/13 -
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 22.04.2014 по справі № 910/25682/13 -
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/25682/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття. Постанову
апеляційного господарського суду може
бути оскаржено до Вищого
господарського суду України у порядку
та строки, передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя
С.Р. Станік

Судді
Ю.Л. Власов

Є.Ю. Шаптала