ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2014 року Справа №
904/5394/13

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М.
(доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання
Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача - Ткаченко С.М.,
довіреність №б/н від 03.01.14,
представник;

представники відповідача-1 та
відповідача-2 у судове засідання не
з'явилися

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Синельниківська
технологія" на рішення господарського
суду Дніпропетровської області від
14.08.2013 року у справі № 904/5394/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Синельниківська
технологія",

с. Ненаситець, Синельниківського
району, Дніпропетровської області

до відповідача-1: Товариства з
обмеженою відповідальністю "Сталь",
м.Дніпропетровськ

до відповідача-2: Товариства з
обмеженою відповідальністю "Орбаста",
м.Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Дніпроагротехнологія" звернулось
до господарського суду
Дніпропетровської області з позовною
заявою до ТОВ "Сталь" та до ТОВ "Орбаста",
в якій просило суд визнати недійсним
договір про відступлення права вимоги
№36394-У від 30.11.2012 року, укладений між ТОВ
"Орбаста", ТОВ "Сталь" та ТОВ
"Дніпроагротехнологія".

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 14.08.2013
року у справі №904/5394/13 (суддя Кеся Н.Б.)
замінено позивача з назвою ТОВ
"Дніпроагротехнологія" на ТОВ
"Синельниківська агротехнологія", в
позові останньому відмовлено.

Вказане рішення суду першої інстанції
вмотивоване тим, що умови спірного
договору про відступлення права вимоги
відповідають чинному законодавству та
не порушують права та інтереси
позивача.

Не погодившись з рішенням
господарського суду Дніпропетровської
області від 14.08.2013р. у справі №904/5394/13,
позивач - ТОВ "Синельниківська
технологія" подало апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати означене
рішення місцевого господарського суду
повністю, як таке, що було прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, і прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

В обґрунтування своїх вимог у
апеляційній скарзі позивач вказує, що
справу було розглянуто за відсутності
відповідачів, що судом не в повному
обсязі з'ясовані обставини справи, а
висновки суду не відповідають
обставинам. Зокрема позивач вважає, що
зобов'язання позивача з повернення
передплати відповідачу-2 ще не виникло,
а фактично права грошової вимоги вже
були передані відповідачу-1. Вважає
хибним висновок суду про те, що договір
не можна вважати договором факторингу.
Вказує також на те, що в
передостанньому судовому засіданні
судом першої інстанції було
проголошено, що наступне судове
засідання відбудеться 14.08.2013р. о 14:30
год., а у дійсності останнє судове
засідання відбулось 14.08.2013р. о 14:00 год.
за відсутності представників
відповідача через неналежне
повідомлення (сповіщення) останніх.

ТОВ "Орбаста" вважає оскаржуване
рішення суду законним та
обґрунтованим, таким, що було прийнято
судом з повним дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а апеляційну скаргу ТОВ
"Синельниківська технологія"
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню. Вказує у відзиві
на апеляційну скаргу, що на момент
прийняття судом рішення в матеріалах
справи були наявні всі необхідні
докази, а також відзиви відповідачів на
позовну заяву, які в повній мірі
висловлювали їх позицію щодо заявлених
позовних вимог, тому прийняття
судового рішення за відсутності
відповідачів жодним чином не
порушувало права позивача (апелянта).
Щодо доводів позивача (апелянта) про
з'ясування судом обставин справи не в
повному обсязі, то вказує на те, що
форма відмови від прийняття подальшого
виконання за контрактом №36394 від
11.06.2012р. (п.8.3 Контракту) не встановлена,
тому ТОВ "Орбаста" відмовилось від
прийняття подальшого виконання за цим
контрактом шляхом відступлення ТОВ
"Сталь" права вимоги попередньої
оплати, відсотків та штрафних санкцій,
підставою для виникнення яких є цей
контракт. Вказує також, що договір про
відступлення права вимоги №36394-У від
30.11.2012 року було складено
трьохстороннім у трьох примірниках,
які підписав і боржник - позивач, до
якого таким чином, шляхом залучення до
участі у підписанні договору, було
доведено волевиявлення ТОВ "Орбаста".
Вказує, що за змістом умов пунктів 1-3
договору про відступлення права вимоги
№36394-У від 30.11.2012 року випливає, що ТОВ
"Сталь" набуло всіх прав, підставою для
виникнення яких є договір №36394 від
11.06.2012р. і зміст цих прав визначено
основним договором. Вважає, що той факт,
що документи, які засвідчують права, що
передаються новому кредитору, були
передані первісним кредитором (ТОВ
"Орбаста") підтверджується тим, що вони
наявні у ТОВ "Сталь" та на їх підставі
було заявлено про застосування
запобіжних заходів у справі №904/3456/13 та
заявлено позов про стягнення з
позивача грошових коштів у справі
№904/3703/13. До того ж вказує, що відповідно
до ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України,
заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом, а метою залучення ТОВ
"Дніпроагротехнологія" до участі у
підписанні договору про відступлення
права вимоги №36394-У від 30.11.2012 року було
безпосереднє доведення до цього
боржника волевиявлення первісного
кредитора і запобігання настання
несприятливих наслідків для нового
кредитора. Вважає, що той факт, що
тодішній директор ТОВ
"Дніпроагротехнологія" ОСОБА_2 не може
згадати, чи підписував він договір є
припущеннями, які не породжують ніяких
юридичних наслідків, зокрема не
підставою для визнання договору
недійсним. При цьому звертає увагу на
те, що ані в позовній заяві, ані в заяві
про зміну підстав позову позивач не
зазначав про нібито перевищення
директором ТОВ "Дніпроагротехнологія"
ОСОБА_2 своїх повноважень при
підписанні оскаржуваного договору.
Наголошує також на тому, що сторони в
договорі №36394-У від 30.11.2012р. від початку
зазначили, що цей договір укладено на
підставі ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу
України, які регулюють відносини по
заміні кредитора в зобов'язані, в тому
числі на підставі договору про
відступлення права вимоги, і чинним
законодавством не передбачена
обов'язкова оплатність чи
безоплатність відступлення права
вимоги. Вважає, що сторони вправі
самостійно визначати в договорі, на
яких умовах відступається право
вимоги. Крім того, оспорюваний договір
не може бути визнаний недійсним як
удаваний договір факторингу, який
укладений без ліцензії, оскільки
предмет цього договору не відповідає
визначенню факторингу, наведеному в ст.
1077 Цивільного кодексу України, а саме:
не містить умови про надання
фінансування (розмір та строки
внесення плати за фінансування), не
передбачає безумовності фінансування
тощо.

ТОВ "Сталь" у відзиві на апеляційну
скаргу вказує, що оскільки
представники ТОВ "Сталь" та ТОВ
"Орбаста" були присутні в судовому
засіданні 30.07.2013р. та надали свої
відзиви на позовну заяву позивача та
витребувані судом докази, а також
враховуючи, що рішення прийнято на
користь ТОВ "Сталь" та ТОВ "Орбаста",
права інших учасників судового процесу
не порушені. Вважає, що суд дав оцінку
доводам позивача щодо передачі
недійсного (на думку позивача)
зобов'язання та правомірно зазначив в
оскаржуваному рішенні, що якщо позивач
вважає, що його зобов'язання з
повернення передоплати ще не виникло,
він має право ці заперечення висунути
новому кредитору у іншій справі і суд
не зобов'язаний був встановлювати ці
обставини у даній справі. Вказує також
на те, що договір про відступлення
права вимоги №36394-У від 30.11.2012 року не
може бути визнаний недійсним як
удаваний договір факторингу, який
укладений без ліцензії, оскільки
предмет цього договору не відповідає
визначенню факторингу, а крім того
сторони від початку зазначили, що цей
договір укладено на підставі саме
ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України,
які регулюють відносини по заміні
кредитора в зобов'язанні, в тому числі
на підставі договору про відступлення
права вимоги. Вважає також, договір про
відступлення права вимоги є дійсним
незалежно від участі в його підписанні
боржника - ТОВ
"Дніпроагргротехнологія", тому суд
правомірно (з наведенням своїх доводів
у мотивувальній частині рішення)
відхилив посилання позивача на
наведені у заяві про зміну підстав
позову припущення щодо порушення
письмової форми оспорюваного договору
у зв'язку з тим, що тодішній директор
ТОВ "Дніпроагротехнологія" ОСОБА_3 не
може згадати чи підписував він цей
договір. Просить залишити оскаржуване
судове рішення без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

За клопотанням позивача, апеляційне
провадження у даній справі було
зупинено у період з 16.10.2013р. по 28.05.2014р.
до вирішення пов'язаної з нею іншої
справи № 904/6332/13, яка знаходилася на
розгляді господарського суду
Дніпропетровської області за позовом
ТОВ "Синельниківська технологія" до ТОВ
"Орбаста" та до ТОВ "Сталь" про визнання
недійсним договору №36394 від 11.06.2012р.

Після поновлення апеляційного
провадження у даній справі, у зв'язку зі
зміною складу колегії суддів, розгляд
справи судом апеляційної інстанції
розпочатий заново.

В судовому засіданні 30.07.2014р.
представник позивача підтримав доводи
своєї апеляційної скарги, просив
скасувати оскаржуване судове рішення
та прийняти нове, яким позовні вимоги
задовольнити.

Представники відповідача-1 та
відповідача-2 в судове засідання
30.07.2014р. не з'явилися, належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи, але про причини неявки суд не
повідомили.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, в
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши повноту встановлених
місцевим господарським судом обставин
справи та правильність їх юридичної
оцінки, а також застосування норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про те, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджено
відповідними документами в матеріалах
судової справи, між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Орбаста"
(Покупець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю
"Дніпроагротехнологія" (Продавець) було
укладено Контракт №36394 від 11.06.2012 року,
відповідно до умов якого Продавець
зобов'язався продати насіння соняшнику
власного виробництва врожаю 2012 року в
кількості 2000 тон за ціною 2000 грн. з ПДВ
за одну тону шляхом постачання цієї
продукції на ПАТ "Запорізький
оліяжиркомбінат" в термін до 01.10.2012 року
(п.п. 1.1, 3.1, 3.2, 4.1 Контракту).

Пунктом 8.3 вказаного вище Контракту
сторонами було узгоджено, що у випадку,
якщо матиме місце прострочення
поставки товару тривалістю більш 20
днів, Покупець вправі відмовитися від
прийняття недопоставленої кількості
товару, а Продавець зобов'язаний
повернути Покупцю грошові кошти в сумі
отриманої оплати, на яку не був
поставлений товар, з урахуванням
індексації, і проценти в розмірі 22%
річних, нарахованих на суму отриманої
попередньої оплати (без індексації) з 61
календарного дня з моменту її вчинення
і до моменту повернення.

30.11.2012 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Орбаста" (Первісний
кредитор), Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сталь" (Новий
кредитор) та Товариством з обмеженою
відповідальністю
"Дніпроагротехнологія" (Боржник) було
укладено договір №36394-У про
відступлення права вимоги.

В порядку та на умовах, визначених цим
Договором про відступлення прав
вимоги, Первісний кредитор відступає
Новому кредитору, а Новий кредитор
набуває всі права вимоги, що належать
Первісному кредитору за Контрактом
№36394 від 11.06.2012р., укладеним Первісним
кредитором та Боржником (п. 1 Договору).

Згідно з п. 2 Договору про відступлення
прав вимоги, права, що передаються за
цим Договором включають, зокрема:

- право отримання від Боржника
попередньої оплати в сумі 4 000 008 грн.,
яку Боржник повинен повернути
Первісному кредитору у зв'язку з
невиконанням Боржником своїх
зобов'язань з поставки товару за
Основним договором;

- право отримання від Боржника
відсотків, нарахованих на суму
попередньої оплати згідно п. 8.3
Основного договору:

- право отримання штрафних санкцій,
нарахованих Боржнику за неналежне
виконання Боржником своїх зобов'язань
за Основним договором;

- всі інші права вимоги по зобов'язанням
Боржника, строк виконання яких настав
на момент підписання цього Договору,
додатково до вказаних вище прав.

Відповідно до п.3 Договору про
відступлення прав вимоги, Боржник
повинен перерахувати на поточний
рахунок Нового кредитора грошові кошти
відповідно до умов Основного договору.

При цьому Сторони домовились про
можливість дострокової оплати
отриманого права вимоги (п. 4 Договору
про відступлення прав вимоги).

05.08.20013р. була проведена державна
реєстрація Статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Синельниківська технологія", у
преамбулі якого зазначено, що це
товариство є правонаступником після
зміни повного найменування юридичної
особи Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Дніпроагротехнологія".

Таким чином, позивач у даній справі - є
стороною у спірних правовідносинах,
які виникли за вищевказаним Контрактом
на поставку товару та за Договором про
відступлення права вимоги.

Як вбачається із позовної заяви та
заяви позивача про збільшення позовних
вимог, оспорюючи у судовому порядку
дійсність договору про відступлення
права вимоги №36394-У від 30.11.2012 року,
позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги тим, що цей договір не
відповідає моральним засадам та
правилам ділового обороту, суперечить
вимогам Цивільного кодексу України та
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг" та іншим актам
цивільного законодавства, які
регулюють заміну кредитора у
зобов'язанні, оскільки, за твердженням
позивача, новому кредитору було
передано право вимоги повернення
передплати, за зобов'язанням, строк
виконання якого ще не настав, а за своїм
змістом укладений договір є прихованим
договором факторингу, що був укладений
зі сторони ТОВ "Сталь" без необхідного
обсягу правосуб'єктності, яке, зокрема,
не мало відповідного дозволу (ліцензії)
для укладення договорів факторингу,
тому є удаваним правочином і має бути
визнаний недійсним на підставі
положень 203, 215 ЦК України та ч. 1 ст. 207 ГК
України. Також позивач вказує, що
спірний договір про відступлення права
вимоги не може вважатися, відповідно до
положень ч.2 ст. 207 ЦК України, таким, що
вчинений у письмовій формі, оскільки
станом на день підписання спірної
угоди посадовою особою ТОВ
"Дніпроагротехнологія" був ОСОБА_2, який
не може згадати чи підписував від цей
договір та має припущення, що договір
підписаний іншою особою, оскільки не
впізнає свій підпис.

Положення ст. 174 Господарського кодексу
України визначають, що господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Зокрема:

1) зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Як зазначено в оспорюваному позивачем
рішенні суду першої інстанції, при
вирішені цього спору у даній справі суд
керувався нормами глави 47 Цивільного
кодексу України, які регулюють заміну
кредитора у зобов'язанні.

Так, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 цієї
глави Цивільного Кодексу України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок,
зокрема, передання ним своїх прав іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги).

У відповідності до ч.1 ст. 513 Цивільного
кодексу України, правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

Згідно зі ст. 514 Цивільного кодексу
України до нового кредитора переходять
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Положеннями ч.1 ст. 517 Цивільного
кодексу України передбачено, що
первісний кредитор у зобов'язанні
повинен передати новому кредиторові
документи, які засвідчують права, що
передаються, та інформацію, яка є
важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого
обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні
(ч.2 ст.517 Цивільного кодексу України).

Як правильно було встановлено судом
першої інстанції, на момент
відступлення права вимоги за договором
№36394-У від 30.11.2012 року у позивача
виникла прострочка виконання
зобов'язання з поставки товару, тому
зобов'язання відповідача перед
первісним кредитором щодо поставки
товару є існуючим на підставі
укладеного між ними Контракту №36394 від
11.06.2012р., який прямо вказаний в договорі
про відступлення права вимоги.

Безпосередньо пунктом 3 спірного
договору передбачено, що боржник (тобто
Позивач) повинен перерахувати на
поточний рахунок Нового кредитора
грошові кошти відповідно до умов
Основного договору. При цьому, за
умовами Основного договору (контракт
№36394 від 11.06.2012 року), які містяться в
пункті 8.3 контракту, таке зобов'язання
Боржника виникає при умові його
прострочення з поставки товару та
після того, як Покупець відмовиться від
прийняття недопоставленого товару.

Також, як правильно відзначив місцевий
господарський суд, спірний договір
передбачає лише заміну кредитора у
зобов'язанні і не містить в собі
будь-яких новацій, які б встановлювали
для боржника (Позивача) нові
зобов'язання, які не передбачені
контрактом №36394 від 11.06.2012 року.

За вказаних обставин колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду погоджується із
висновком місцевого господарського
суду, що за змістом умов договору №36394-У
від 30.11.2012р. про відступлення права
вимоги, спірним договором Новому
кредитору були передані усі права
Первісного кредитора за основним
договором, що включають як право на
отримання товару, так і право на
повернення передоплати.

Відповідно до ч.1 ст. 518 Цивільного
кодексу України боржник, має право
висувати проти вимоги нового кредитора
у зобов'язанні заперечення, які він мав
проти первісного кредитора на момент
одержання письмового повідомлення про
заміну кредитора.

Щодо посилання позивача на відсутність
в спірному договорі вказівок на
документи або іншу інформацію про
наявність боргу позивача перед
первісним кредитором, то як вірно
відзначив місцевий господарський суд,
з чим погоджується й колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду, такі умови
спірного договору не можуть бути
підставою для визнання цього договору
недійсним, оскільки регулюють порядок
його виконання і не порушують права та
інтереси позивача, оскільки, якщо
позивач вважає, що його зобов'язання з
повернення передоплати ще не виникло,
він має право ці ж заперечення висунути
й новому кредитору. Однак встановлення
такого факту не є необхідним під час
розгляду спору у дані справі.

При цьому колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду враховує також на
те, що рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 19.11.2013
року, яке було залишено без змін
постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
24.02.2014 року у справі №904/6332/13 за позовом
ТОВ "Синельниківська технологія" до ТОВ
"Орбаста" та до ТОВ "Сталь" про визнання
недійсним договору №36394 від 11.06.2012р., до
вирішення якої було зупинено
провадження у даній справі, у
задоволенні позовних вимог ТОВ
"Синельниківська технологія" про
визнанні недійсним Контракту №35710 від
02.04.2012 року - було відмовлено.

Щодо доводів апеляційної скарги
позивача про те, що спірний договір не
можна вважати таким, що був вчинений у
письмовій формі, оскільки він не був
підписаний зі сторони ТОВ
"Дніпроагротехнологія" уповноваженою
на це особою, то вони відхиляються
колегією суддів Дніпропетровського
апеляційного господарського суду з
огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 207 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі.
Якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Право чин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Як зазначено у тексті договору №36394-У
від 30.11.2012р. про відступлення права
вимоги, зі сторони ТОВ
"Дніпроагротехнологія" цей договір
підписаний директором ОСОБА_2. При
цьому підпис особи, яка підписала
договір зі сторони ТОВ
"Дніпроагротехнологія" скріплений
печаткою цього товариства.

За таких обставин колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду вважає правильним
висновком суду першої інстанції, що
посилання позивача на те, що спірний
договір підписаний невідомою особою, є
необґрунтованим, оскільки його
посадова особа лише не пригадує, чи
підписувала вона спірний договір, або
ні, а відтак позивач фактично
посилається на припущення, які не були
доводені ним будь-якими належними
доказами.

При цьому слід врахувати і доводи
відповідачів про те, що в силу ч.1 ст. 516
Цивільного кодексу України, заміни
кредитора шляхом відступлення права
вимоги не потребує обов'язкової згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом, з огляду на те,
що умови Контракту №36394 від 11.06.2012 року
не містять подібного застереження.

Щодо тверджень позивача у апеляційній
скарзі про те, що судом першої
інстанції не надано належної оцінки
його доводам про те, що спірний договір
є удаваним правочином, оскільки
фактично приховує договір факторингу,
то вони відхиляються колегією суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду як необґрунтовані,
оскільки, як зазначено у оскаржуваному
рішенні місцевого господарського суду,
суд з'ясував, що відповідно до ч.1 ст. 1077
Цивільного кодексу України за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника). Клієнт може
відступити факторові свою грошову
вимогу до боржника з метою
забезпечення виконання зобов'язання
клієнта перед фактором.

Статтею 1078 Цивільного кодексу України
визначено, що предметом договору
факторингу може бути право грошової
вимоги, строк платежу за якою настав
(наявна вимога), а також право вимоги,
яке виникне в майбутньому (майбутня
вимога). Майбутня вимога вважається
переданою фактору з дня виникнення
права вимоги до боржника. Якщо
передання права грошової вимоги
обумовлене певною подією, воно
вважається переданим з моменту
настання цієї події. У цих випадку
додаткове оформлення відступлення
права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст. 1079 Цивільного кодексу
України, сторонами у договорі
факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом
у договорі факторингу може бути
фізична або юридична особа, яка є
суб'єктом підприємницької діяльності.
Фактором може бути банк або інша
фінансова установа, яка відповідно до
закону має право здійснювати
факторингові операції.

Отже, визначальним у відносинах
факторингу є: надання фінансування,
безумовність надання фінансування,
платність надання фінансування, а
фактором може бути банк або інша
фінансова установа, яка відповідно до
закону має право здійснювати
факторингові операції та мати
відповідну ліцензію (дозвіл).

Як вбачається з договору №36394-У від
30.11.2012 року про відступлення права
вимоги, цей договір не містить умови
про розмір фінансування. Крім того,
пункт 4 договору встановлює обов'язок
ТОВ "Сталь" сплатити грошові кошти ТОВ
"Орбаста" тільки після (тобто тільки у
випадку) отримання боргу від Боржника.
Також, договір не містить умови про
розмір та строки внесення плати за
фінансування.

Таким чином, спірний договір про
відступлення права вимоги, не містить
суттєвих ознак договору факторингу, а
його укладення між сторонами не
потребує отримання відповідної
ліцензії новим кредитором - ТОВ "Сталь".

З урахуванням встановлених вище
фактичних обставин справи, колегія
суддів Дніпропетровського
апеляційного господарського суду
вважає, що порівнюючи правову
конструкцію умов заміни кредитора у
зобов'язанні та договору факторингу,
місцевий господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку, що оскільки
спірний договір уступки права вимоги
не передбачає оплати послуги нового
кредитора, відсутні підстави вважати
спірний договір факторингом. Таким
чином, вимоги Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
не поширюються на спірний договір.

Посилання апелянта на системність дій
відповідача-1 у вчиненні дій з
переуступки права вимоги за іншими
договорами не спростовує
вищенаведеного висновку щодо правової
природи спірного договору.

На підставі викладеного колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду вважає, що суд
першої інстанції повно та об'єктивно
встановив обставини справи, які мають
суттєве значення для вирішення даного
спору, надав цим обставинам правильну
правову оцінку, із якої дійшов вірного
висновку про відсутність порушень
чинного законодавства, прав та
інтересів позивача внаслідок
укладення оспорюваного договору про
відступлення права вимоги, тому
обґрунтовано відмовив позивачу в
задоволені його позову про визнання
цього договору недійсним.

Щодо посилань апелянта на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального законодавства, а саме
розгляд справи за відсутності в
судовому засіданні представників
відповідача, які не були належним чином
сповіщені про час і місце розгляду
даної справи, то такі доводи не знайшли
свого підтвердження в матеріалах
справи, оскільки, як свідчать протоколи
судових засідань, в судовому засіданні
30.07.2013р. розгляд справи був відкладений
до 14.08.2013р. о 14:30 год., а судове засідання
14.08.2014р. було розпочато о 14:30 год., тобто
у визначений судом час.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції", у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Отже, оскільки явка в судове засідання
представників сторін - це право, а не
обов'язок, справа може розглядатись без
їх участі, якщо нез'явлення цих
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

З врахуванням вищенаведеного судова
колегія Дніпропетровського
апеляційного господарського суду
вважає, що відсутність представників
відповідачів у судовому засіданні, в
якому було завершено розгляд справи та
постановлено судове рішення, про
призначення якого обидва відповідачі
були повідомлені належним чином, але не
скористались наданими їм
процесуальними правами в усній формі
доводити суду переконливість своїх
заперечень, які вже були висловлені у
відзивах на позов, що були залучені до
матеріалів справи та мали бути
враховані судом, не може бути визнано
як порушення судом першої інстанції
норм процесуального права та підставою
для скасування оскарженого рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є: 1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи; 2)
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими; 3) невідповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

Приймаючи до уваги викладене, доводи
позивача про незаконність прийнятого
судового рішення слід визнати
необґрунтованими, підстави для зміни
або скасування рішення суду,
передбачені статтею 104 Господарського
процесуального кодексу України, на
думку колегії суддів апеляційного
господарського суду відсутні, тому
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а оскаржуване судове рішення
має бути залишено без змін.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, витрати зі сплати
судового збору за розгляд апеляційної
скарги, згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на заявника у скарзі.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Дніпропетровський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Синельниківська технологія" (с.
Ненаситець Синельниківського району
Дніпропетровської області) - залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 14.08.2013
року у справі №904/5394/13 - залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено -
31.07.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Подобєд

Суддя
Н.Л. Величко

Суддя
О.Г. Іванов