ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"18" липня 2014 р.
Справа № 911/1789/14

За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс», м. Київ

до: 1) товариства з обмеженою
відповідальністю «ПК
Трейдсервісгруп», Київська обл.,
Васильківський р-н, с. Мархалівка

2) селянського (фермерського)
господарства «Василько», Запорізька
обл., Токмацький р-н, с. Чистопілля

про стягнення 1186,26 грн

Суддя Третьякова О.О.

Представники сторін:

Позивача -ОСОБА_1, довіреність б/№ від
01.04.2013,

Відповідача 1- не з'явився,

Відповідача 2- не з'явився.

Обставини справи:

До Господарського суду Київської
області з позовною заявою звернулось
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» (далі - Позивач, ТОВ
«Компанія «Ніко-Тайс») до Товариства з
обмеженою відповідальністю «ПК
Трейдсервісгруп» (далі - Відповідач-1,
ТОВ «ПК Трейдсервісгруп») та
Селянського (фермерського)
господарства «Василько» (далі -
Відповідач-2, СФГ «Василько») про
стягнення 1186,26 грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що за Додатковою
угодою №3 від 14.08.2013 до Угоди від 15.11.2012
№15-11/12-54 про заміну кредитора у
зобов'язанні (відступлення права
вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України)
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» (Позивач) перейшло право
вимоги до Селянського (фермерського)
господарства «Василько» (Відповідач-2)
щодо сплати пені, відсотків за
користування чужими грошовими коштами,
інфляційних та 3% річних за неналежне
виконання останнім умов Договору
поставки на умовах товарного кредиту
№ТК070410/7, укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Корпорація Агросинтез» (далі - ТОВ
«Корпорація Агросинтез») та СФГ
«Василько» за весь період існування
заборгованості в межах загальної суми
46734,56 грн.

Також, Позивач зазначає, що з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
Угодою №15/11/12-54 про заміну кредитора у
зобов'язанні (відступлення права
вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК
України) від 15.11.2012 між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»
було укладено Договір поруки №21-12-2012-69,
відповідно до умов якого Відповідач-1
поручається перед Позивачем за
виконання зобов'язань Відповідачем-2
щодо стягнення 3% річних в сумі 1186,26 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 19.05.2014 порушено провадження
у справі №911/1789/14 та призначено її до
розгляду на 03.06.2014 о 12:20 год.

Ухвалами Господарського суду
Київської області від 03.06.2014, 24.06.2014 та
08.07.2014 розгляд справи відкладено на
24.06.2014, 08.07.2014 та 18.07.2014 відповідно.

Відповідач-2 у відзиві на позовну заяву
б/№ від 23.06.2014 (за вх. суду №12089/14 від
24.06.2014) проти позову заперечував.

Відповідач-1 у судові засідання жодного
разу не з'явився, відзив на позовну
заяву та витребувані судом документи
не подав.

Враховуючи, що Відповідач-1 та
Відповідач-2 були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, що зокрема підтверджується
повідомленнями про вручення поштових
відправлень №021 від 03.07.2014 (за вх.
суду №13330/14 від 10.07.2014), №023 від
03.07.2014 (за вх. суду №13347/14 від 10.07.2014) та
№156 від 28.05.2014 (за вх. суду №10431/14
від 02.06.2014), №471 від 11.06.2014 (за вх.
суду №11600/14 від 17.06.2014), явка
Відповідачів обов'язковою не
визнавалась і його відсутність не
перешкоджає всебічному, повному та
об'єктивному розгляду всіх обставин
справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст.75
Господарського процесуального кодексу
України.

Згідно з ст.85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 18.07.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні в ній докази,
оцінивши їх в сукупності та врахувавши
пояснення представника Позивача та
Відповідача-2, суд

встановив:

07.04.2010 року між ТОВ «Корпорація
Агросинтез» та СФГ «Василько» був
укладений Договір поставки на умовах
товарного кредиту №ТК070410/7, відповідно
до умов якого у строки встановлені
договором постачальник зобов'язується
поставити та передати у власність
покупця насіннєвий матеріал (товар) та
хімічні засоби захисту рослин, а
покупець зобов'язується прийняти товар
та сплатити проценти за користування
товарним кредитом та ціну товару
відповідно до умов договору.

У зв'язку із неналежним, несвоєчасним
та неповним виконанням СФГ «Василько»
взятого на себе грошового зобов'язання
щодо оплати вартості отриманого товару
згідно Договору поставки на умовах
товарного кредиту №ТК070410/7 від 07.04.2010,
ТОВ «Корпорація Агросинтез»
звернулося до Господарського суду
Запорізької області із позовною заявою
про стягнення із СФГ «Василько» суми
заборгованості та штрафних санкцій за
період із 08.04.2010 по 21.11.2011 згідно
Договору поставки на умовах товарного
кредиту №ТК070410/7 від 07.04.2010.

Рішенням Господарського суду
Запорізької області від 28.02.2012 у справі
№5009/336/12 позов ТОВ «Корпорація
Агросинтез» задоволено.

Відповідно до Постанови ВДВС
Токмацького РУЮ Запорізької області
від 06.06.2012 відкрито виконавче
провадження на підставі наказу
Господарського суду Запорізької
області у справі №5009/336/12 від 13.03.2012,
виданого на виконання вказаного
рішення.

Відповідно до Постанови ВДВС
Токмацького РУЮ Запорізької області
від 14.01.2013 закінчено виконавче
провадження на підставі наказу
Господарського суду Запорізької
області у справі №5009/336/12 від 13.03.2012, у
зв'язку із повним та фактичним
виконання наказу суду 09.01.2013.

Таким чином, СФГ «Василько»
зобов'язання за Договором поставки на
умовах товарного кредиту №ТК070410/7 від
07.04.2010 було виконано у повному обсязі та
належним чином, однак з простроченням.

Предметом спору у справі №911/1789/14 є
стягнення донарахованого розміру 3%
річних за час існування невиконаного
зобов'язання за період з 21.10.2010 по 08.01.2013
в сумі 1186,26 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивач
посилається на те, що за Угодою від
15.11.2012 №15-11/12-54 про заміну кредитора у
зобов'язанні (відступлення права
вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК
України) в редакції Додаткової угоди №3
від 14.08.2013 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» (Позивач) перейшло право
вимоги до Селянського (фермерського)
господарства «Василько» (Відповідач-2)
щодо сплати, пені, відсотків за
користування чужими грошовими коштами,
інфляційних та 3% річних за неналежне
виконання останнім умов Договору
поставки на умовах товарного кредиту
№ТК070410/7, укладеного між ТОВ
«Корпорація Агросинтез» та СФГ
«Василько» за весь період існування
заборгованості в межах загальної суми
46734,56 грн.

Також, Позивач зазначає, що з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
Угодою №15/11/12-54 про заміну кредитора у
зобов'язані (відступлення права вимоги
в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) від
15.11.2012 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»
було укладено Договір поруки
№21-12-2012-69, відповідно до умов якого
Відповідач-1 поручається перед
Позивачем за виконання Відповідачем-2
зобов'язань щодо сплати 3% річних,
обмежуючись сумою 1186,26 грн.

На підставі зазначеного Позивач
просить стягнути солідарно з
Відповідачів 3% річних в сумі 1186,26 грн за
період фактичного прострочення
виконання зобов'язання за Договором
поставки на умовах товарного кредиту
№ТК070410/7 з 21.10.2010 по 08.01.2013.

Відповідно до змісту ст.115
Господарського процесуального кодексу
України, рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України.

Згідно з ч.2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Так, рішенням Господарського суду
Запорізької області від 28.02.2012 у справі
№5009/336/12 було встановлено та
підтверджено факт укладення між ТОВ
«Корпорація Агросинтез» та СФГ
«Василько» Договору поставки на умовах
товарного кредиту №ТК070410/7 від 07.04.2010,
існування правовідносин між такими
сторонами з поставки та отримання
товару, його часткової оплати зі
сторони Відповідача-2, факт порушення
Відповідачем-2 грошового зобов'язання,
взятого на себе відповідно до Договору
поставки на умовах товарного кредиту
№ТК070410/7 від 07.04.2010.

Крім того, рішенням Господарського
суду Київської області від 12.08.2013 у
справі №911/2004/13 задоволено позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» та стягнуто солідарно із
Селянського (фермерського)
господарства «Василько» та Товариства
з обмеженою відповідальністю «ПК
Трейдсервісгруп» на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» 1000,00 грн пені; стягнуто із
Селянського (фермерського)
господарства «Василько» на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» 21090,84 грн відсотків за
користування чужими грошовими коштами,
743,36 грн пені, 1912,42 грн адвокатських
витрат, 1645,15 грн судового збору;
стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» 87,58 грн адвокатських
витрат, 75,35 грн судового збору.

Постановою Вищого господарського суду
України від 10.04.2014 вказане рішення у
справі №911/2004/13 залишено без змін.

Таким чином, в рішенні Господарського
суду Запорізької області від 28.02.2012 у
справі №5009/336/12 та в рішенні
Господарського суду Київської області
від 12.08.2013 у справі №911/2004/13 встановлені
преюдиційні факти щодо прострочення
Відповідачем-2 та існування за ним
заборгованості за Договором поставки
на умовах товарного кредиту №ТК070410/7
від 07.04.2010 року, права Позивача на
звернення до Відповідача-2 з вимогою
про стягнення штрафних санкцій та
застосування інших видів
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язань за Договором
поставки на умовах товарного кредиту
№ТК070410/7.

З урахуванням викладеного, твердження
Відповідача-2 щодо необхідності
дослідження доказів, які були вже
досліджені іншим господарським судом,
не заслуговують на увагу.

Згідно з правовою позицією, викладеною
в ч.4 п.2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», преюдиційне
значення процесуальним законом
надається саме фактам, встановленим
судовими рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах), але не
правовій оцінці таких фактів,
здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір.

У преамбулі та ст.6 параграфу 1
Конвенції про захист прав та свобод
людини, рішенні Європейського суду з
прав людини від 25.07.2002 у справі за
заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг»
проти України», а також рішенні
Європейського суду з прав людини від
28.10.1999 року у справі за заявою №28342/95
«Брумареску проти Румунії»
встановлено, що існує усталена судова
практика конвенційних органів щодо
визначення основним елементом
верховенства права принципу правової
певності, який передбачає серед іншого
і те, що у будь-якому спорі рішення суду,
яке вступило в законну силу, не може
бути поставлено під сумнів.

В силу вимог ч.3 ст. 4 Господарського
процесуального кодексу України, ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
згадані судові рішення та зміст самої
Конвенції про захист прав та свобод
людини є пріоритетним джерелом права
національного суду.

Щодо посилання Відповідача-2 на
укладення 20.10.2012 між ТОВ «Корпорація
«Агросервіс» та Приватним
підприємством «Агросинтез-плюс» (далі -
ПП «Агросинтез-плюс») Договору цесії №
201012/3, відповідно до умов якого до
нового кредитора перейшло право вимоги
за договором ТК/070410/7 від 07.04.2010, судом
встановлено, що його предметом є
стягнення заборгованості в розмірі
71146,82 грн. за рішенням Господарського
суду Запорізької області від 28.02.2012 у
справі №5009/336/12.

При цьому, предметом спору у даній
справі є стягнення донарахованого
розміру 3% річних за час існування
невиконаного зобов'язання (з моменту
подачі позову до Господарського суду
Запорізької області до моменту
погашення заборгованості в повному
обсязі) і відповідне питання в рішеннях
Господарського суду Запорізької
області у справі №5009/336/12 та
Господарського суду Київської області
у справі №911/2004/13 не розглядалось.

У відзиві на позов Відповідач-2
зазначив, що в нього існує право не
виконувати обов'язок новому кредитору
(Позивачу), оскільки 20.10.2012 ТОВ
«Корпорація «Агросервіс» уже уступило
своє право вимоги за Договором
поставки та рішенням Господарського
суду Запорізької області від 28.02.2012 у
справі №5009/33/12 ПП «Агросинтез-плюс».

Посилання Відповідача-2 на те, що під
час укладення Договору уступки (цесії)
№ 201012/3 від 20.10.2012 ТОВ «Корпорація
«Агросинтез» (первісний кредитор)
бажало передати право вимоги щодо всіх
грошових зобов'язань за Договором
поставки на умовах товарного кредиту
№ТК070410/7 від 07.04.2010 саме ПП
«Агросинтез-плюс», ґрунтується
виключно на припущеннях і не
приймається судом.

Однак, як було встановлено судом, в тому
числі і у справі Господарського суду
Київської області №911/2004/13, за
Договором цесії, укладеним з ПП
«Агросинтез-плюс», останньому перейшло
право вимоги щодо стягнення
заборгованості в розмірі 71146,82 грн саме
за рішенням Господарського суду
Запорізької області від 28.02.2012 у справі
№5009/336/12.

В свою чергу, предметом Угоди про
заміну кредитора у зобов'язанні №
15-11/12-54 від 15.11.2012 в редакції Додаткової
угоди №3 від 14.08.2013, є відступлення
права вимоги щодо сплати 3% річних у
зв'язку з неналежним, неповним та
несвоєчасним виконанням боржником
своїх зобов'язань згідно Договору
поставки №ТК070410/7 від 07.04.2010, стягнення
яких передбачено нормами чинного
законодавства, зокрема, ч.2 ст.625
Цивільного кодексу України.

Отже, предмети таких договорів уступки
права вимоги є різними, а тому
стверджувати, що вказані договори є
аналогічними та, як наслідок, у
Відповідача-2 відсутній обов'язок щодо
виконання вимог Позивача, як нового
кредитора, не приймаються судом до
уваги.

До того ж, в рішенні Господарського
суду Київської області у справі
№911/2004/13 вже було надано правову оцінку
та відхилено заперечення Відповідача-2
щодо факту переходу прав кредитора до
Позивача, як нового кредитора, та
встановлено факт такого переходу.

Також, суд не приймає заперечення
Відповідача-2 з приводу того, що
належним доказом переходу до Позивача
права вимоги за Договором поставки на
умовах товарного кредиту №ТК070410/7 від
07.04.2010 може бути лише оригінал цього
договору, примірник якого був
переданий Позивачу згідно з актом
прийому-передачі документів від 15.11.2012,
оскільки, як вбачається з відповідного
акту, ТОВ «Корпорація Агросинтез»
передала, а ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»
відповідно до Угоди №15/11/12-54 про заміну
кредитора у зобов'язанні прийняла
Договір поставки на умовах товарного
кредиту № ТК070410/7 від 07.04.2010 та рішення
Господарського суду Запорізької
області у справі №5009/336/12. До того ж,
нормами статті 517 Цивільного кодексу
України визначено, що первісний
кредитор у зобов'язанні повинен
передати новому кредиторові документи,
які засвідчують права, що передаються,
та інформацію, яка є важливою для їх
здійснення.

Будь-яких застережень з приводу того,
що це мають бути саме оригінали,
законодавством не визначено. Огляд
судом оригіналів первинних документів
необхідний в разі сумнівів в
справжності наявних в матеріалах
справи копій чи їх не завірення. Жодна з
сторін не заперечує існування
оригіналу такого Договору, надані
Позивачем документи та інформація є
достатніми для встановлення факту
виникнення у Позивача права на
стягнення заявлених 3% річних.

Крім того, Відповідачем-2 не подано суду
доказів оскарження в установленому
законом порядку Угоди від 15.11.2012
№15-11/12-54 про заміну кредитора у
зобов'язанні (відступлення права
вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України)
чи доказів визнання такої угоди
недійсною, що в силу ст.204 Цивільного
кодексу України свідчить про її
правомірність та необхідність
виконання.

Щодо посилання Відповідача-2 на
Роз'яснення Вищого арбітражного суду
України від 14.12.1993 № 01-6/1301 «Про деякі
питання уступки вимоги і переводу
боргу» суд зазначає, що таке
роз'яснення регулює ст.197 Цивільного
кодексу УРСР від 18.07.1963.

З 01.01.2004 набув чинності Цивільний
кодекс України від 16.01.2003 в новій
редакції і відповідно до пункту 2, 4
Перехідних положень Цивільного
кодексу України від 16.01.2003 визнано
таким, що втратив чинність з 1 січня 2004
року - Цивільний кодекс Української СР
від 18 липня 1963 року, із змінами,
внесеними до нього. Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, відповідні положення
роз'яснення Вищого арбітражного суду
України від 14.12.1993 №01-6/1301 «Про деякі
питання уступки вимоги і переводу
боргу» діють лише щодо тих
правовідносин, котрі виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України від 16.01.2003 і у випадку
застосування судом норм відповідного
Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно з ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

В п. 6.1. та п. 6.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 7.12.2013
№14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» вказується на те,
що проценти річних, про які йдеться у
частині другій статті 625 ЦК України,
необхідно відрізняти від процентів за
користування чужими коштами,
передбачених статтею 536 названого
Кодексу. Стягнення процентів річних є
заходом відповідальності за порушення
грошового зобов'язання і одночасно, як
зазначалося, способом захисту
майнового права та інтересу кредитора,
тобто зобов'язанням сплатити кошти, як
проценти, зазначені у статті 536 ЦК
України, - це плата за користування
чужими коштами, в тому числі
безпідставно одержаними, збереженими
грішми (стаття 1214 ЦК України),
підставами для застосування до
правовідносин сторін статті 536 ЦК
України є, по-перше, факт користування
чужими коштами, по-друге - встановлення
розміру відповідних процентів
договором або чинним законодавством
(наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК
України), спільним для цих процентів є
те, що вони нараховуються саме у зв'язку
з користуванням чужими коштами.
Положення ж частини другої статті 625 ЦК
України в частині сплати процентів
річних застосовуються за наявності
порушення грошового зобов'язання. Тому,
зокрема, якщо в законі або в укладеному
сторонами договорі передбачено розмір
процентів за користування чужими
коштами (стаття 536 ЦК України), то це не
позбавляє кредитора права звернутися
до боржника з позовом про стягнення як
зазначених процентів, так і трьох
процентів річних (якщо інший їх розмір
не передбачено договором або Законом) -
за наявності порушення боржником
грошового зобов'язання.

Розрахунок 3% річних здійснений
Позивачем за загальний період
прострочки з 21.10.2010 по 08.01.2013 на
заборгованість з урахуванням кінцевих
термінів виконання зобов'язань по
оплаті товару та часткових проплат
Відповідача-2, а саме: в період з 21.10.2010
по 29.11.2010 на суму 91983,43 грн, в період з
30.11.2010 по 15.12.2010 на суму 61983,43 грн, в
період з 16.12.2010 по 11.01.2011 на суму 41983,43
грн, в період з 12.01.2011 по 08.01.2013 на суму
11983,43 грн.

Судом враховано заперечення
Відповідача-2 щодо періоду нарахування
3% річних, досліджені надані ним
документи про сплату основної
заборгованості за рішенням
Господарського суду Запорізької
області від 28.02.2012 у справі №5009/336/12 та
встановлено, що згідно з квитанцією до
прибуткового касового ордера серії
02АААФ 136814 Відповідачем-2 сплачено на
виконання наказу за рішенням
Господарського суду Запорізької
області від 28.02.2012 у справі №5009/336/12 15000
грн заборгованості 28.12.2012.

З урахуванням зазначеного, задоволенню
підлягає вимога про стягнення 3% річних
за період з 21.10.2010 по 27.12.2012 (з моменту
подачі позову до Господарського суду
Запорізької області до моменту сплати
основної заборгованості на виконання
прийнятого таким судом рішення), що за
розрахунком суду складає 1174,50 грн.

Також, при вирішенні спору суд
враховує, що п.1 ч.1 ст.512 Цивільного
кодексу України передбачено, що
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином
(договором), на підставі якого старий
кредитор передає свої права новому
кредитору, а новий кредитор приймає ці
права і зобов'язується або не
зобов'язується їх оплатити.

Згідно з ч.1 ст.513 Цивільного кодексу
України встановлено, що правочин щодо
заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові.

Приписами ст.514 Цивільного кодексу
України встановлено, що до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

При цьому, заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо боржник не
був письмово повідомлений про заміну
кредитора у зобов'язанні, новий
кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням (ст.515 Цивільного
кодексу України).

Згідно з ст.554 Цивільного кодексу
України, у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

Позивач звертався до Відповідача-1 з
вимогою №27-69/12 від 27.12.2012 про виконання
зобов'язань взятих на себе останнім
відповідно до Договору поруки №21-12-2012-69
від 21.12.2012 у триденний термін з моменту
отримання вимоги, у зв'язку з тим, що
Відповідачем-2 не виконані зобов'язання
новому кредитору згідно з Угодою
№15-11/12-54 про заміну кредитора у
зобов'язанні (відступлення права
вимоги в порядку ст.ст. 512-519 Цивільного
кодексу України) від 15.11.2012. Відповідач-1
у відповіді на зазначену вимогу
гарантував виконати зобов'язання
Відповідача-2, забезпечені його
порукою, в строк до 31.03.2014, однак вказана
вимога залишена Відповідачем-1 без
задоволення.

Відповідно до змісту ст.543 Цивільного
кодексу України у разі солідарного
обов'язку боржників (солідарних
боржників) кредитор має право вимагати
виконання обов'язку частково або в
повному обсязі як від усіх боржників
разом, так і від будь-кого з них окремо.
Солідарні боржники залишаються
зобов'язаними доти, доки їхній
обов'язок не буде виконаний у повному
обсязі.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення ля правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно о законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в удовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню шляхом солідарного
стягнення з Відповідачів 3% річних в
сумі 1174,50 грн. В решті позов
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.49 Господарського
процесуального кодексу України
відшкодування понесених Позивачем
витрат по сплаті судового збору
покладається судом на Відповідачів.

Крім того, Позивач просить покласти
солідарно на Відповідачів витрати,
пов'язані з оплатою послуг адвоката в
розмірі 500,00 грн.

Відповідно до ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

З правової позиції, викладеної в п.10
роз'яснення Вищого арбітражного суду
України від 04.03.1998 №02-5/78 «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» вбачається, що
витрати позивачів та відповідачів,
пов'язані з оплатою ними послуг
адвокатів, адвокатських бюро, колегій,
фірм, контор та інших адвокатських
об'єднань з надання правової допомоги
щодо ведення справи в господарському
суді, розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених ч.5 ст.49
Господарського процесуального кодексу
України.

Відшкодування витрат, пов'язаних з
оплатою послуг адвоката з надання
правової допомоги, можливе при
сукупності наступних підстав: послуги
повинні надаватись адвокатом
(адвокатським бюро, колегією, фірмою,
конторою чи іншими адвокатськими
об'єднаннями); реальної оплати таких
послуг до прийняття рішення у справі та
підтвердження цієї оплати
відповідними фінансовими документами.

Зокрема, відповідно до Договору №07-4/04-14
про надання адвокатських послуг
(правової допомоги) від 07.04.2014, адвокат
ОСОБА_1 здійснював підготовку по
написанню та поданні позовної заяви
про стягнення 3% річних, які виникли на
підставі Договору поставки на умовах
товарного кредиту №ТК070410/7 від 07.04.2010,
Угоди №15-11/12-54 про заміну кредитора у
зобов'язані (відступлення права вимоги
в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від
15.11.2012 та на підставі Договору поруки
№21-12-2012-69, та брав участь в судових
засіданнях, і здійснював необхідний
комплекс процесуальних дій пов'язаних
зі стягненням із Відповідачів
нарахованих сум.

Судом досліджено, що ОСОБА_1 є
адвокатом, про що свідчать посвідчення
адвоката та свідоцтво про право на
зайняття адвокатською діяльністю №3888
від 29.10.2009, копії яких додані до
матеріалів позовної заяви.

Понесення Позивачем витрат, пов'язаних
з оплатою послуг адвоката,
підтверджуються платіжним дорученням
№519 від 10.04.2014, оригінал якого додано до
позовної заяви.

На думку суду, розмір таких витрат є
співрозмірним з проведеною роботою
адвоката по підготовці позовних
матеріалів та супроводженню спору у
суді.

Згідно з ч.5 ст.49 Господарського
процесуального кодексу України, суми,
які підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуг
перекладача, адвоката, витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються при задоволенні позову на
відповідача.

Враховуючи вищенаведене, та оскільки
позов задоволено частково, понесені
Позивачем витрати по сплаті судового
збору та оплаті послуг адвоката
покладаються судом на Відповідачів
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог, що складає 1808,89 грн
витрат по сплаті судового збору та 495,04
грн витрат на оплату послуг адвоката.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 2, 43, 33, 34, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

вирішив:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути солідарно з Товариства з
обмеженою відповідальністю «ПК
Трейдсервісгруп» (08633, Київська обл.,
Васильківський р-н, с. Мархалівка, вул.
Комсомольська, 22, код 38267861) та
Селянського (фермерського)
господарства «Василько» (71725,
Запорізька обл., Токмацький р-н, с.
Чистопілля, код 22121626) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» (03187, м. Київ, вул. Академіка
Заболотного, 38, кв. 23, код 38039872) 1174,50 грн
(одну тисячу сто сімдесят чотири гривні
п'ятдесят копійок) 3% річних, 495,04 грн
(чотириста дев'яносто п'ять гривень
чотири копійки) витрат на оплату послуг
адвоката та 1808,89 грн (одну тисячу
вісімсот вісім гривень вісімдесят
дев'ять копійок) витрат по сплаті
судового збору.

3. В інших вимогах в позові відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено « 25» липня 2014
року

Суддя
О.О. Третьякова

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання, і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.