КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2014 р. Справа№ 910/8881/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання:
Петренку В.А.

розглянувши апеляційну скаргу
Державного підприємства ,,Дослідне
господарство ,,Руно" Національної
академії аграрних наук України

на рішення господарського суду м. Києва
від 04.06.2014р.

у справі № 910/8881/14 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Державного підприємства
,,Дослідне господарство ,,Руно"
Національної академії аграрних наук
України

до Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Торговий дім
,,Украгропром"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство ,,Дослідне
господарство ,,Руно" Національної
академії аграрних наук України (далі -
позивач) звернулося в господарський
суд міста Києва з позовом до Товариства
з обмеженою відповідальністю
,,Торговий дім ,,Украгропром" (далі -
відповідач) про визнання недійсним з
моменту укладення договору оренди
сільськогосподарської техніки № Т-031,
укладеного 01.04.2011р. між позивачем та
відповідачем.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 04.06.2014р. у справі № 910/8881/14
в задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи дане рішення, суд першої
інстанції зазначив, що доводи позивача
про укладення договору оренди
сільськогосподарської техніки №Т-031
від 01.04.11р. всупереч вимогам положень
Закону України ,,Про здійснення
державних закупівель", зокрема, не
проведення встановленої законом
процедури закупівлі, не є достатньою
правовою підставою для відмови від
виконання умов даного договору чи
визнання зазначеного договору
недійсним.

Не погодившись із зазначеним, позивач
подав апеляційну скаргу, у якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 04.06.2014р. у справі № 910/8881/14
скасувати, прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги скаржник посилається на те, що
рішення суду прийнято з порушенням
норм матеріального права, тому
підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.07.2014р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено розгляд
скарги у справі на 29.07.2014р.

У запереченні на апеляційну скаргу, яке
надійшло через відділ документального
забезпечення суду 29.07.2014р., відповідач
зазначає про необґрунтованість
доводів скарги, просить рішення суду
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

В судовому засіданні 29.07.2014р.
представник позивача підтримав доводи
апеляційної скарги, представник
відповідача не з'явився, про час та
місце розгляду справи повідомлений
своєчасно та належним чином ухвалою
суду від 10.07.2014р., що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення № 025.

Заяв про відкладення розгляду справи
від відповідача не надходило, у зв'язку
з цим колегія суддів, враховуючи
належне повідомлення відповідача,
вважає за можливе здійснювати
апеляційний перегляд за наявними
матеріалами справи.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Частиною 2 статті 101
ГПК України передбачено, що
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної
скарги, дослідивши наявні докази у
справі, заслухавши пояснення
представника позивача, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з огляду на таке.

01.04.2011р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю ,,Торговий дім
,,Украгропром" (далі - орендодавець,
відповідач) та Державним підприємством
,,Дослідне господарство ,,Руно"
Національної академії аграрних наук
України (далі -орендар, позивач)
укладено договір оренди
сільськогосподарської техніки № Т-031
(далі - договір, а.с. 12-13).

За розділом 1 договору, у порядку та на
умовах визначених цим договором,
орендодавець передає, а орендар
приймає у строкове платне користування
сільськогосподарську техніку,
зазначену у Акті приймання-передачі
(Додатку до договору), який є його
невід'ємною частиною. Цільове
призначення предмета оренди:
використання в господарській
діяльності.

Відповідно до п. 6.1 договору, цей
договір набуває чинності з моменту
його підписання і діє до 31.03.2012р.

15.04.2011р. орендодавець передав, а орендар
прийняв у відповідності до умов
договору сільськогосподарську
техніку, що підтверджується актом
приймання - передачі № 1
сільськогосподарської техніки.
Вказаним актом сторони встановили
орендну плату в розмірі 96 025,28 грн.

23.07.2012р. сторони підписали додаткову
угоду до договору оренди
сільськогосподарської техніки № Т-031
від 01.04.2011р., та погодили викласти п. 6.1 в
наступній редакції: ,,договір набуває
чинності з моменту його підписання і
діє до 31 грудня 2013 року.".

Обгрунтовуючи позовні вимоги про
визнання договору недійсним, позивач
зазначає про те, що відповідно до
положень Статуту Державного
підприємства Дослідне господарство
,,Руно" Національної аграрної академії
наук України засноване на державній
власності, діє як державне унітарне
комерційне підприємство та належить до
сфери управління Національної
академії аграрних наук України, як
органу управління державним майном,
закріпленим за господарством. Сторони
уклали договір оренди, який передбачає
надання послуг за державні кошти з
вартістю предмета закупівлі в розмірі 1
152 303,36 грн., що значно перевищує
встановлену ч. 1 ст. 2 Закону України
,,Про здійснення державних закупівель"
(в редакції чинній на дату укладання
договору оренди) суму, за якої
необхідно проводити встановлену
Законом процедуру закупівлі послуг за
державні кошти. Оскільки спірний
договір укладено без застосування
процедури закупівлі, що є порушенням
ч.ч. 1, 5 ст. 2, ч. 4 ст. 40 Закону, ч. 2 ст. 759, ч. 3
ст. 760 ЦК України, то даний договір має
бути визнаний недійсним.

Відповідач, заперечуючи проти позову,
зазначив, що обов'язок проводити
процедури закупівлі відповідно до
вказаного закону покладено на
розпорядника цих коштів, у даному
випадку на ДПДГ ,,Руно", яке відповідних
процедур закупівлі не проводило, однак
схвалило вказаний правочин шляхом
виконання його умов, зокрема фактичним
використанням орендованої техніки,
підписанням актів приймання виконаних
робіт, та частковою сплатою орендної
плати.

З урахуванням встановлених у даній
справі обставин та доказів колегія
суддів зазначає таке.

Відповідно до п.2.2 Статуту Державного
підприємства ,,Дослідне господарство
,,Руно" Національної академії аграрних
наук України, який затверджено
президентом Національної академії
аграрних наук України 22.11.2010р.,
господарство є державним
сільськогосподарським статутним
суб'єктом підприємницької діяльності,
що здійснює дослідну, господарську і
комерційну діяльність з метою
досягнення позитивних економічних
результатів та одержання прибутку.

Згідно з положеннями Статуту позивача
(п.1.3 Статуту, а.с. 18) Державне
підприємство ,,Дослідне господарство
,,Руно" Національної академії аграрних
наук України безпосередньо
підпорядковане Національній академії
аграрних наук України як органу
управління державним майном,
закріпленим за господарством.

Статтею 3 Статуту визначено, що
господарство є державним
підприємством, що діє на основі
державної форми власності, як
самостійний суб'єкт підприємницької
діяльності та здійснює свою діяльність
на основі і відповідно до чинного
законодавства України, зокрема, згідно
з Законами України ,,Про наукову та
науково - технічну діяльність", ,,Про
особливості правового режиму
діяльності Національної академії наук
України, галузевих академій наук та
статусу їх майнового комплексу",
Цивільним та Господарським кодексами
України, Статутом Академії та її
постановами, наказами, розпорядженнями
та цим Статутом.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГК України
державне комерційне підприємство є
суб'єктом підприємницької діяльності,
діє на основі статуту або модельного
статуту і несе відповідальність за
наслідки своєї діяльності усім
належним йому на праві господарського
відання майном згідно з цим Кодексом та
іншими законами, прийнятими відповідно
до цього Кодексу.

Правові та економічні засади
здійснення закупівель товарів, робіт і
послуг за державні кошти встановлені
Законом України ,,Про здійснення
державних закупівель" (в редакції,
чинній на дату укладення договору
оренди).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону
державні кошти - кошти Державного
бюджету України, бюджету Автономної
Республіки Крим та місцевих бюджетів,
кошти Національного банку України,
державних цільових фондів, Пенсійного
фонду України, кошти
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, кошти
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на випадок
безробіття, кошти
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням, кошти, передбачені Законом
України ,,Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
кошти установ чи організацій,
утворених у встановленому порядку
органами державної влади, органами
влади Автономної Республіки Крим,
місцевими державними адміністраціями
чи органами місцевого самоврядування,
кошти державних та місцевих фондів,
кошти державного оборонного
замовлення, кошти державного
замовлення для задоволення
пріоритетних державних потреб, кошти
державного матеріального резерву,
кошти Аграрного фонду, кошти Фонду
соціального захисту інвалідів, кошти,
які надаються замовникам під гарантії
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим
та органів місцевого самоврядування за
кредитами, позиками, які надаються
іноземними державами, банками,
міжнародними фінансовими
організаціями або на умовах
співфінансування разом з іноземними
державами, банками, міжнародними
фінансовими організаціями, кошти
підприємств та їх об'єднань.

Згідно з п. 21 ч. 1 ст. 1 Закону
підприємства - підприємства, утворені в
установленому порядку органами
державної влади, органами влади
Автономної Республіки Крим чи органами
місцевого самоврядування та
уповноважені на отримання державних
коштів, взяття за ними зобов'язань і
здійснення платежів, у тому числі
державні, казенні, комунальні
підприємства, а також господарські
товариства, у статутному капіталі яких
державна або комунальна частка акцій
(часток, паїв) перевищує 50 відсотків, їх
дочірні підприємства, а також
підприємства, господарські товариства,
у статутному капіталі яких 50 і більше
відсотків належить державним, у тому
числі казенним, комунальним
підприємствам та господарським
товариствам, у статутному капіталі
яких державна або комунальна частка
акцій (часток, паїв) перевищує 50
відсотків, об'єднання таких
підприємств (господарських товариств).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону - він
застосовується до всіх замовників та
закупівель товарів, робіт і послуг, які
повністю або частково здійснюються за
рахунок державних коштів, за умови, що
вартість предмета закупівлі товару
(товарів), послуги (послуг) дорівнює або
перевищує 100 тисяч гривень, а робіт - 300
тисяч гривень.

В розумінні даного Закону послуги -
будь-яка закупівля (крім товарів і
робіт), включаючи транспортні послуги,
освоєння технологій, наукові
дослідження, медичне та побутове
обслуговування, поточний ремонт,
лізинг, найм (оренда), а також фінансові,
банківські послуги.

Тобто, укладаючи спірний договір
оренди, позивач (орендар), який є
державним підприємством, повинен був
дотриматись приписів вказаного Закону.

Як вбачається з умов договору оренди,
предметом договору є надання послуг
оренди сільськогосподарської техніки.
Відповідно до умов п.1.1, 3.1, 6.1 договору,
акту приймання - передачі сільського
господарської техніки, сторони уклали
договір на строк 12 місяців та
встановили орендну плату в розмірі 96
025,28 грн. на місяць. Тобто, сторони
уклали договір оренди, який передбачає
надання послуг за державні кошти з
вартістю предмета закупівлі в розмірі 1
152 303,36 грн.

З огляду на приписи ч. 1 ст. 2 Закону
України ,,Про здійснення державних
закупівель" (в редакції чинній на дату
укладання договору оренди), оскільки
вартість предмета закупівлі перевищує
100 тисяч гривень, у даному випадку
необхідно було проводити встановлену
Законом процедуру закупівлі послуг за
державні кошти.

Як зазначає позивач, незважаючи на те,
що Законом на нього покладено обов'язок
проводити державні закупівлі, оскільки
він є розпорядником державних коштів,
відповідні процедури закупівлі не
проводились. Щодо факту недотримання
процедури державної закупівлі
відповідач не заперечує, тому дані
обставини не підлягають доведенню,
оскільки в суду не виникає сумніву щодо
достовірності цих обставин, з огляду на
приписи ст. 35 ГПК України (в редакції
чинній з 08.05.2014р.).

Згідно з ч. 5 ст. 2 Закону забороняється
укладання договорів, які передбачають
витрачання державних коштів, та/або
оплата замовником товарів, робіт і
послуг до/без проведення процедур,
визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 4. ст. 40 Закону України
,,Про здійснення державних закупівель"
(в редакції чинній станом на дату
укладення договору оренди)
забороняється укладання договорів, які
передбачають витрачання державних
коштів до/без проведення процедур
закупівель, крім випадків,
передбачених цим Законом.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що посилання позивача на укладення
договору про оренду
сільськогосподарської техніки №Т-031
від 01.04.11р. всупереч вимогам положень
Закону України ,,Про здійснення
державних закупівель", зокрема не
проведення процедури закупівлі, є
недостатньою правовою підставою для
відмови від виконання умов даного
договору чи визнання зазначеного
договору недійсним, оскільки обов'язок
проводити процедури закупівлі
відповідно до вказаного закону
покладено на розпорядника цих коштів, у
даному випадку на Державне
підприємство ,,Дослідне господарство
,,Руно" Національної академії аграрних
наук України, яке відповідних процедур
закупівлі не проводило, однак схвалило
вказаний правочин шляхом виконання
його умов, зокрема фактичним
використанням орендованої техніки,
підписанням Актів приймання виконаних
робіт, та частковою сплатою орендної
плати.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, та
вважає, що судом було невірно
застосовано норми матеріального права,
з огляду на таке.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК
України передбачають такий спосіб
захисту порушеного права як визнання
недійсним правочину (господарської
угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що, зокрема,
не відповідає вимогам закону, може бути
на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині. Загальні підстави визнання
недійсними правочинів і настання
відповідних наслідків встановлені
статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Частиною ч. 1 ст. 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України
сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Як встановлено судом, в момент
укладення договору оренди
сільськогосподарської техніки № Т-031
від 01.04.2011р. позивачем, як розпорядником
державних коштів, не було дотримано
вимог ч. 1 ст. 2 Закону України ,,Про
здійснення державних закупівель", а
саме, не дотримано процедури закупівлі
послуг за державні кошти.

З огляду на те, що пряма заборона на
вчинення таких дій обумовлена ч. 5 ст. 2,
ч. 4. ст. 40 Закону України ,,Про
здійснення державних закупівель" (в
редакції чинній станом на дату
укладення договору оренди), укладення
договору всупереч вимогам Закону є
підставою для визнання його недійсним.

Посилання суду першої інстанції на ті
обставини, що сторонами виконані
положення оскаржуваного договору
оренди та протягом тривалого часу
вчинялись дії направлені його реальне
виконання, наявний факт передачі
об'єкту оренди, повне використання його
у своїй діяльності позивачем,
підписання актів приймання- передачі
виконаних робіт, тобто дотримано норми
чинного законодавства, а саме: зміст
правочинів не суперечить
законодавству, а також моральним
засадам суспільства; волевиявлення
сторін було вільним і відповідало їх
внутрішній волі; спірний договір
укладено у письмовій формі, підписано
уповноваженими особами та завірено
печатками сторін, у відповідності до
законодавства; правочин спрямований на
реальне настання правових наслідків,
колегія суддів вважає невірним,
оскільки чинне законодавство пов'язує
недійсність правочину саме з
недотримання вимог закону, у даному
випадку Закону України ,,Про здійснення
державних закупівель", в момент його
вчинення.

Як роз'яснено у п. 2.5.1 Постанови Пленуму
ВГСУ № 11 від 29.05.2013р. ,,Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними", визнання
правочину (господарського договору)
недійсним господарським судом є
наслідком його вчинення з порушенням
закону, а не заходом відповідальності
сторін. Тому для такого визнання, як
правило, не має значення, чи
усвідомлювали (або повинні були
усвідомлювати) сторони протиправність
своєї поведінки під час вчинення
правочину.

Згідно з приписами ст. 236 ЦК України
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Якщо за
недійсним правочином права та
обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

Оскільки спірний договір оренди
виконувався сторонами з моменту його
укладення, тобто права та обов'язки за
цим договором не виникають в
майбутньому, то застосуванню у даному
випадку підлягає ч. 1 ст. 236 ЦК України, а
договір слід визнати недійсним з
моменту його укладення (вчинення).

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому, господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи, як встановлено статтею 34
ГПК України. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За таких обставин позовні вимоги у
даній справі є обґрунтованими, а тому
підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції наведеного вище
не врахував і дійшов помилкового
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову, оскільки
неправильно застосував норми
матеріального права до спірних
правовідносин, що призвело до
прийняття неправильного рішення.
Зазначене, відповідно до ст. 104 ГПК
України, є підставою для скасування
рішення господарського суду м. Києва
від 04.06.2014р. у справі № 910/8881/14 та
прийняття нового рішення про
задоволення позовних вимог. У зв'язку з
цим апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Судові витрати за подання позовної
заяви та апеляційної скарги у даній
справі відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103 - 105 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного
підприємства ,,Дослідне господарство
,,Руно" Національної академії аграрних
наук України задовольнити.

2. Рішення господарського суду м.
Києва від 04.06.2014р. у справі № 910/8881/14
скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким
позов Державного підприємства
,,Дослідне господарство ,,Руно"
Національної академії аграрних наук
України задовольнити повністю.

4. Визнати недійсним з моменту
укладення - договір оренди
сільськогосподарської техніки № Т-031
від 01.04.2011р., укладений між Товариством
з обмеженою відповідальністю
,,Торговий Дім ,,Украгромпром" (код 36529168)
та Державним підприємством ,,Дослідне
господарство ,,Руно" Національної
академії аграрних наук України (код
00846286).

5. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю ,,Торговий
Дім ,,Украгромпром" (код 36529168) на користь
Державного підприємства ,,Дослідне
господарство ,,Руно" Національної
академії аграрних наук України (код
00846286) 1 218 грн. судових витрат з оплати
судового збору за подання позову до
господарського суду.

6. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю ,,Торговий
Дім ,,Украгромпром" (код 36529168) на користь
Державного підприємства ,,Дослідне
господарство ,,Руно" Національної
академії аграрних наук України (код
00846286) 609 грн. судових витрат з оплати
судового збору за подання апеляційної
скарги.

7. Доручити господарському суду м. Києва
видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Головуючий суддя
В.Г. Суховий

Судді
А.О. Мальченко

Г.А. Жук

Повний текст складено та підписано
31.07.2014р.