ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року Справа № 904/9640/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Головуючого судді:Губенко
Н.М.,суддів:Барицької Т.Л., Картере
В.І.,розглянувши касаційну
скаргуДержавного підприємства
"Дослідне господарство "РУНО"
Національної академії аграрних наук
Українина постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 02.04.2014та на
рішеннягосподарського суду
Дніпропетровської області від 16.01.2014 у
справі№ 904/9640/13 господарського суду
Дніпропетровської областіза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
"Украгропром"доДержавного
підприємства "Дослідне господарство
"РУНО" Національної академії аграрних
наук Українипростягнення 1 610 897,82 грн.в
судовому засіданні взяли участь
представники: - позивача повідомлений,
але не з'явився; - відповідача Шевченко
Т.В.; Розпорядженням секретаря першої
судової палати від 16.07.2014 №02-05/279
змінено склад колегії суддів, в
провадженні якої знаходилась дана
справа та сформовано наступний склад
суддів для розгляду даної справи:
головуючий суддя - Губенко Н.М., судді:
Барицька Т.Л (доповідач), Картере В.І.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 16.01.2014 у
справі №904/9640/13 (суддя Мельниченко І.Ф.),
залишеним без змін постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 02.04.2014 (судді:
Дармін М.О., Березкіна О.В., Подобєд І.М.),
задоволений позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Торговий
Дім "Украгропром" (надалі позивач/ ТОВ
"ТД "Украгропром") до Державного
підприємства "Дослідне господарство
"РУНО" Національної академії аграрних
наук України (надалі
відповідач/скаржник/ДП "ДГ "Руно"); за
рішенням стягнуто з відповідача 1 610
897,82 грн.

Відповідач, не погоджуючись із
прийнятими у даній справі судовими
рішеннями, звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
та постанову скасувати і справу
направити на новий розгляд до
місцевого господарського суду.

Сторони належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
справи.

Предметом даного спору є вимога
позивача про стягнення з відповідача
заборгованості зі сплати орендної
плати за договором оренди
сільськогосподарської техніки №Т-031
від 01.04.2011 (надалі договір оренди).

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач
посилається на те, що всупереч положень
договору оренди відповідач перестав
сплачувати оренду плату; так, за період
з 01.04.2011 по 31.12.2012, відповідачем було
сплачено лише 459 219,00 грн. в той час, як
послуг було надано на 1 968 518,24 грн., що
підтверджується актами
приймання-передачі робіт (послуг).
Зазначивши наведене, керуючись ст.ст.
512, 526, 541, 543, 611, 612, 625, 1077 ЦК України, ст.ст.
193, 232 ГК України, просить стягнути з
відповідача заборгованість у розмірі 1
509 299,24 грн. та 101 598,58 грн. 3% річних в
порядку ст. 625 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій, розглядаючи
даний спір, встановили наступні
обставини:

- 01.04.2011 між позивачем та відповідачем
був укладений договір оренди
сільськогосподарської техніки №Т-031,
відповідно до п. 1.1. якого у порядку та
на умовах, визначених цим договором,
орендодавець (позивач) передає, а
орендар (відповідач) приймає у строкове
платне користування
сільськогосподарську техніку,
зазначену у акті приймання-передачі,
який є невід'ємною частиною вказаного
договору оренди;

- позивач (орендодавець) на виконання
умов договору оренди передав
відповідачу (орендарю) у строкове
платне користування
сільськогосподарську техніку, що
підтверджується актом
приймання-передачі від 15.04.2011 №1;

- пунктом 3.1. договору оренди сторони
узгодили, що розмір щомісячної
орендної плати за вказаним договором
встановлено у додатку до договору, яким
є акт приймання-передачі №1 від 15.04.2011
та становить 96 025,28 грн. на місяць;

- орендар (відповідач) сплачує орендну
плату шляхом перерахування зазначеної
суми коштів на рахунок орендодавця
(позивача) до 5-ого числа місяця,
наступного за звітним; акт
приймання-передачі наданих послуг
сторони підписують щоквартального до
5-ого числа місяця, наступного за
звітним (п. 3.2. договору оренди);

- сторонами на виконання умов договору
були підписані наступні акти
приймання-передачі робіт (послуг): акт
приймання-передачі № 301 від 29.04.2011, акт
приймання-передачі № 443 від 30.04.2011, акт
приймання-передачі № 442 від 31.05.2011, акт
приймання-передачі № 604 від 30.06.2011, акт
приймання-передачі № 752 від 31.07.2011, акт
приймання-передачі № 892 від 31.08.2011, акт
приймання-передачі № 1135 від 30.09.2011, акт
приймання-передачі №1359 від 31.10.2011, акт
приймання-передачі № 1656 від 31.11.2011, акт
приймання-передачі № 1923 від 31.12.2011, акт
приймання-передачі № 83 від 31.01.2012, акт
приймання-передачі № 240 від 29.02.2012, акт
приймання-передачі № 389 від 31.03.2012, акт
приймання-передачі № 575 від 30.04.2012, акт
приймання-передачі № 724 від 31.05.2012, акт
приймання-передачі № 912 від 30.06.2012, акт
приймання-передачі № 1031 від 31.07.2012, акт
приймання-передачі 1160 від 31.08.2012, акт
приймання-передачі № 1357 від 30.09.2012, акт
приймання-передачі № 1761 від 31.10.2012, акт
приймання-передачі № 1880 від 30.11.2012, акт
приймання-передачі № 1982 від 31.12.2012, на
загальну суму 1 968 518, 24 грн.;

- відповідачем було сплачено позивачу
всього 459 219,00 грн., що підтверджується
випискою з особового рахунку та актом
звіряння взаємних розрахунків, отже
заборгованість відповідача перед
позивачем ставить 1 509 299,24 грн.

Встановивши вищенаведені обставини,
керуючись ст.ст. 11, 14, 526, 625, 628, 629, 759, 762 ЦК
України, ст.ст. 179, 193 ГК України, суди
попередніх інстанцій задовольнили
заявлений позивачем позов у повному
обсязі, та стягнули з відповідача 1 509
299,24 грн. заборгованості за договором
оренди та 101 598,58 грн. 3% річних, заявлених
на підставі ст. 625 ЦК України, за період
з 13.09.2011 по 09.12.2013.

Згідно з ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Відповідно до приписів п.п. 1 та 2
постанови пленуму Вищого
господарського суду України №6 від
23.03.2012 "Про судове рішення" на підставі
статті 124 Конституції України, частини
першої статті 45, частини першої статті
84 ГПК судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій її території.

Рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: - чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; - чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; - яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 ГПК України).

Вищий господарський суд України
вважає, що судами попередніх інстанцій
не дотримано вищенаведених норм щодо
прийняття судового рішення, з огляду на
таке.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 ЦК України, зміст
правочину становить визначену на
розсуд сторін правочину і погоджену
ними домовленість, спрямовану на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента, визначенні умов договору
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 6 ЦК України передбачено право
сторін укласти договір, який не
передбачено актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства; сторони мають право
відступити в договорі від положень
актів цивільного законодавства та
врегулювати свої відносини на власний
розсуд; сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
суті правовідносин сторін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Згідно з ст. 759 ЦК України за договором
найму (оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Статтею 762 ЦК України унормовано, що за
користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму.

Як встановлено судами, про що
вказувалося вище, між сторонами у
справі був укладений договір оренди, за
яким позивач передав відповідачу в
строкове платне користування майно,
перелік якого визначено в акті
приймання-передачі №1 до вказаного
договору.

Крім того, попередніми судовими
інстанціями встановлено, що пунктом 3.1.
договору оренди сторони узгодили, що
розмір орендної плати за цим договором
встановлено у додатку №1 до договору,
який є його невід'ємною частиною.

Згідно з додатком №1 до договору оренди
(акт приймання-передачі) щомісячний
розмір орендної плати становить 96 025,28
грн.

Отже, щомісячно, відповідно до умов
договору, до 5-го числа місяця,
наступного за звітним, відповідач
(орендар) зобов'язався сплачувати
узгоджений сторонами розмір орендної
плати шляхом перерахування зазначеної
суми - 96 025,28 грн. на поточний рахунок
позивача (орендодавця).

Приписами ст. 632 ЦК України унормовано,
що ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом (ч.ч. 1, 2 вказаної
норми).

Виходячи з принципів свободи договору,
п.3.3. сторони узгодили, що розмір, форма,
періодичність та спосіб внесення
орендної плати можуть бути змінені за
взаємною згодою сторін та оформлюються
додатковою угодою до цього договору.

В той же час, суди попередніх інстанцій,
роблячи висновок на підставі наявних в
матеріалах справи актів
приймання-передачі робіт (послуг),
перелік яких наведено вище, про
доведеність позивачем наявної у
відповідача заборгованості саме в
заявленому розмірі, в порушення
приписів ст. 43 ГПК України щодо
всебічної оцінки доказів, не звернули
уваги на те, що розмір орендної плати,
узгоджений сторонами в договорі оренди
(96 025,28 грн.), не співпадає з розміром
орендної плати, вказаним в актах
приймання-передачі; в деяких випадках
значно перебільшує узгоджений
сторонами договором розмір орендної
плати. При цьому, не дослідили, чи
оформлювалися зміни розміру орендної
плати (ціна договору) у визначеному
сторонами п. 3.3. договору оренди.

Акт звірки взаємних розрахунків станом
на 28.02.2013 між позивачем та відповідачем,
на підставі якого також ґрунтуються
судові рішення у даній справі, за
наведених вище обставин, також не може
підтверджувати заявлену позивачем до
стягнення заборгованість, до того ж, в
силу ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" не має сили
первинного документу.

Наведене свідчить про те, що судами не в
повному обсязі дотримано вимог щодо
прийняття судового рішення за
результатами обговорення та
встановлення усіх обставин справи.

Суд касаційної інстанції, в силу
обмежених меж перегляду справи у суді
касаційної інстанції, визначених в ст.
1117 ГПК України, не може усунути
допущені попередніми судовими
інстанціями порушення норм
процесуального та матеріального права,
а відтак прийняті у даній справі судові
рішення підлягають скасуванню, а
справа - передачі на новий розгляд до
місцевого господарського суду, під час
якого, слід врахувати наведене у даній
постанові, та прийняти судове рішення з
дотриманням норм процесуального та
матеріального права.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного
підприємства "Дослідне господарство
"РУНО" Національної академії аграрних
наук України задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
02.04.2014 та рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 16.01.2014 у
справі №904/9640/13 скасувати і справу
направити на новий розгляд до
господарського суду Дніпропетровської
області.

Головуючий суддя
Н.М. Губенко

Судді
Т.Л. Барицька

В.І. Картере