ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року Справа № 911/230/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого-судді суддів:Воліка І.М.
(доповідача), Дунаєвської Н.Г., Євсікова
О.О.,розглянувши у відкритому судовому
засіданнікасаційну скаргуДержавного
підприємства "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль"на постанову від
14.05.2014Київського апеляційного
господарського судуу справі№ 911/230/14
господарського суду Київської
області за позовом Державного
підприємства "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль"доТовариства з обмеженою
відповідальністю
"Київріанта"простягнення 205 521,69 грн.В
судове засідання представники сторін
не прибули. ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року позивач - Державне
підприємство "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль" (надалі - ДП "Міжнародний
аеропорт "Бориспіль") звернулося до
господарського суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Київріанта" (надалі -
ТОВ "Київріанта") про стягнення 205 521,69
грн., з яких: 201 449,46 грн. - забогованість з
орендної плати, 2 124,88 грн. - 3 % річних, 1
947,35 грн. - інфляційні втрати.

Рішенням господарського суду
Київської області від 04.03.2014 у справі
№ 911/230/14 (суддя Саванчук О.В.),
позов задоволено повністю; стягнуто з
ТОВ "Київріанта" на користь ДП
"Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 201 449,46
грн. основної заборгованості, 2 124,88 грн.
3 % річних, 1 947 ,35 грн. інфляційних втрат
та 4 110,44 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 14.05.2014 (колегія
суддів: Федорчук Р.В. - головуючий, судді
- Лобань О.І., Майданевич А.Г.),
апеляційну скаргу ТОВ "Київріанта" на
рішення господарського суду Київської
області від 04.03.2014 у справі № 911/230/14
задоволено; рішення господарського
суду Київської області від 04.03.2014 у
справі № 911/230/14 скасовано повністю;
прийняти нове рішення, яким відмовлено
у задоволенні позову; стягнуто з
ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
на користь ТОВ "Київріанта" 2 055,22 грн.
судового збору за подання апеляційної
скарги.

Не погоджуючись з постановою суду
апеляційної інстанцій, позивач -
ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
звернулося до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить постанову Київського
апеляційного господарського суду від
14.05.2014 скасувати та залишити в силі
рішення господарського суду Київської
області від 04.03.2014. Касаційна скарга
обґрунтована посиланням на те, що
оскаржуваний судовий акт винесений з
неправильним застосуванням норм
матеріального та порушенням норм
процесуального права, і зокрема, ст. ст.
629, 759, 762 Цивільного кодексу України,
частини 1 ст. 193, частини 1 ст. 286
Госопдарського кодексу України, ст. ст.
2, 10 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна", з
неправильною юридичною оцінкою
правовідносин сторін, що є підставою
для скасування оскаржуваного судового
акту.

Відповідач не скористався правом,
наданим ст. 1112 ГПК України, та відзив на
касаційну скаргу позивача до Вищого
господарського суду України не
надіслав, що не перешкоджає
касаційному перегляду судового акту,
який оскаржується.

Сторони належним чином повідомлені про
час та місце розгляду касаційної
скарги, проте правом взяти участь в
судовому засіданні не скористалися.

Перевіряючи юридичну оцінку
встановлених судом фактичних обставин
справи та їх повноту, Вищий
господарський суд України, заслухавши
суддю-доповідача та перевіривши
матеріали справи, дійшов висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Як встановлено судами та вбачається з
матеріалів справи, 11.02.2002 між
ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
(Орендодавець) та ТОВ "Київріанта"
(Орендар) укладений Договір оренди
нерухомого майна №2.6.13-299, відповідно до
умов якого Орендодавець передає, а
Орендар приймає у строкове платне
користування площу 199 кв.м. в терміналі
"Б" Державного міжнародного аеропорту
"Бориспіль", яка розташована за адресою:
08307, Україна, м. Бориспіль-7, аеропорт
"Бориспіль" (п. 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 3.2. Договору,
орендна плата здійснюється орендарем з
01.08.2002 на підставі акту
прийому-передачі площі.

На виконання умов договору, 01.08.2002
сторонами складено та підписано акт
передачі-приймання приміщення, згідно
якого Орендодавець передав, а Орендар
прийняв у користування об'єкт оренди.

В пункті 3.4. Договору сторони визначили,
що Орендодавець щомісячно виставляє
Орендарю рахунок за оренду площі за
звітний місяць. Орендар з 10-го числа
місяця, що є наступним за звітним,
самостійно одержує в бухгалтерії
Орендодавця рахунок.

Згідно з пунктами 3.7., 3.8. Договору (в
редакції Додаткової угоди № 3 від
03.07.2012), орендна плата перераховується
орендарем до державного бюджету та
Орендодавцю у співвідношенні 70 % до 30 %
щомісяця, не пізніше 15-го числа місяця,
відповідно до пропорцій розподілу,
установлених Кабінетом Міністрів
України і чинних на кінець періоду, за
який здійснюється платіж, згідно з
рахунком, який надає Орендарю
Орендодавець. Орендна плата за кожний
наступний місяць визначається шляхом
корегування орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції
за наступний місяць. Якщо індекс
інфляції за поточний місяць складає
менше 100 %, то орендна плата
визначається на рівні орендної плати
за попередній місяць.

Пунктом 11.2. Договору (в редакції
Додаткової угоди № 4 від 29.12.2013)
сторонами погоджено, що цей Договір діє
до 31.12.2014. При цьому внесення змін та
доповнень до Договору або дострокове
розірвання Договору можливе лише за
взаємною згодою сторін (п. 11.3 Договору).

В подальшому, Додатковою угодою № 5 від
14.11.2013 сторони домовились, і зокрема в
пункті 1, про припинення дії договору з
дати підписання акту
передачі-приймання орендованої площі,
а саме з 30.09.2013.

На підставі вищезазначеної Додаткової
угоди, Орендарем повернуто Орендодавцю
об'єкт оренди, що підтверджується
погодженим у двосторонньому порядку
актом передачі-приймання орендованої
площі від 30.09.2013.

Таким чином, Договір оренди діяв у
період з 01.08.2002 до 30.09.2013.

Позивач звертаючись з даним позовом
свої вимоги обгрунтовує тим, що на
підставі зазначеного Договору ним
виставлено, а відповідачем самостійно
отримано в бухгалтерії
рахунки-фактури: № 904/911 від 31.07.2013 на
суму 161 159,56 грн., № 904/1007 від 31.08.2013
на суму 161 159,56 грн. та № 904/1082 від 30.09.2013
на суму 161 159,56 грн., які не оплачені
відповідачем, що підтверджується
копіями претензії № 35-28/5-80 від 23.09.2013 з
вимогою сплатити заборгованість за
період липень - серпень 2013 року включно
на суму 134 299,64 грн. та претензією
№ 35-28/5-111 від 17.12.2013 на суму 67 149,82
грн. за вересень 2013 року, а також
довідками банківських установ про
відсутність надходжень грошових
коштів на рахунок позивача по даному
Договору оренди. З посиланням на
неналежне виконання відповідачем
зобов'язань по Договору оренди
нерухомого майна № 2.6.13-299 від
11.02.2002 щодо своєчасного здійснення
орендних платежів, позивач просить
стягнути з відповідача 201 449,46 грн.
забогованість з орендної плати за
липень - вересень 2013 року, 2 124,88 грн. 3 %
річних та 1 947,35 грн. інфляційні втрати.

Відповідно до частини 1 ст. 759
Цивільного кодексу України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Частинами 1 та 5 статті 762 цього Кодексу
передбачено, що за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму;
плата за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

В пункті 1 ст. 286 Господарського кодексу
України визначено, що орендна плата це
фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності.

З огляду на встановлені обставини щодо
неналежного виконання відповідачем
своїх зобов'язань зі сплати орендних
платежів у встановлені Договором
строки, місцевий господарський суд, з
урахуванням вищенаведених
законодавчих приписів, дійшов висновку
про обгрунтованість та праворімність
позовних вимог в частині стягнення
стягнення орендної плати за липень -
вересень 2013 року у сумі 201 449,46 грн.

Крім цього, оскільки відповідач в
порушення ст. ст. 525, 526, 629 Цивільного
кодексу України, ст. 193 Господарського
кодексу України своєчасно та в повному
обсязі орендну плату не здійснював,
внаслідок чого виникла заборгованість
у розмірі 201 449,46 грн., тому враховуючи
встановлені обставини справи щодо
прострочення виконання грошового
зобов'язання, місцевий господарський
суд з урахуванням частини 2 ст. 625
Цивільного кодексу України, здійснивши
перевірку правильності розрахунку 3 %
річних да інфляційних, дійшов висновку
щодо правильності і обгрунтованості
позовних вимог в цій частині, у зв'язку
з чим задовольнив позовні вимоги про
стягнення 3% річних у розмірі 2 124,88 грн.
та інфляційні втрати у розмірі 1 947,35
грн. у повному обсязі.

При цьому заперечення відповідача щодо
звільнення його від орендної плати за
спірний період на підставі частини 6 ст.
762 Цивільного кодексу України, у зв'язку
з порушенням позивачем пункут 7.2.
Договору, яким передбачено обов'язок
Орендодавця (позивача) не вчиняти дій,
які б перешкоджали Орендарю
(відповідачу) користуватись об'єктом на
умовах цього Договору, оскільки
позивач своїми діями вжив заходи щодо
виведення з експлуатації зон
обслуговування пасажирів у терміналі
"В", в якому знаходиться орендована
площа, що підтверджується розробленим
позивачем планом заходів № 44-25-1 від
11.02.2013 по забезпеченню переведення
міжнародних авіакомпаній до
обслуговування у терміналі "D" протягом
сезону "Summer2013", та, на думку відповідача,
свідчить про те, що позивач своїми
діями створив перешкоди відповідачу у
користуванні орендованими
приміщеннями, місцевим господарським
судом відхилено з огляду на наступне.

Частиною 6 статті 762 Цивільного кодекс
України визначено, що наймач
звільняється від плати за весь час,
протягом якого майно не могло бути
використане ним через обставини, за які
він не відповідає.

Відповідно до пункту 1.3. Договору, площа
передається в оренду для здійснення
Орендарем побудови в межах площ
магазину безмитної торгівлі та
використання для інших видів
діяльності, які передбачені Статутом
Орендаря.

Зазначене свідчить про те, що
Договором, крім побудови в межах
орендованих площ магазину безмитної
торгівлі, передбачено використання їх
для інших видів діяльності. Втім,
відповідачем в порушення приписів ст.
ст. 33, 34 ГПК України не надано суду
належних та допустимих доказів, які
підтверджували б неможливість
використання орендованої площі у
спірний період.

Відповідно до пункту 7.5. Договору (у
редакції Додаткової угоди № 2 від
08.02.2013), Орендодовець (позивач)
зобов'язаний повідомити відповідача
про припинення обслуговування
регулярних пасажирських міжнародних
рейсів у терміналі "В" не пізніше, ніж за
три місяці до запланованої дати такого
припинення та надіслати відповідачу
разом з повідомленням підписану угоду
про припинення дії Договору (редакція
даної Угоди погоджена сторонами як
Додаток 1 до Додаткової угоди № 2 від
08.02.2012).

На виконання пункту 7.5. Договору
позивачем на адресу відповідача
направлено повідомлення за вих. № 02-22-456
від 01.04.2013 про припинення
обслуговування регулярних
пасажирських міжнародних рейсів у
терміналі "В", з підписаною зі сторони
позивача Угодою про припинення
Договору у двох екземплярах у додатках.
Зазначене повідомлення отримане
відповідачем 04.04.2013, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

Проте, листом за вих. № 67/13 від 09.04.2013
відповідач відмовився від підписання
Угоди про припинення дії Договору.

Листом від 22.05.2013 № 02-22-701 позивач
повторно звернувся до відповідача з
пропозицією щодо дострокового
припинення дії Договору. У відповідь
листом за вих. № 139/13 від 15.07.2013
відповідач повідомив позивача про
відмову достроково припиняти дію
договору та здійснювати орендну плату
за користування орендованими
приміщеннями, у зв'язку із звільненням
від такої оплати відповідно до частини
6 ст. 762 Цивільного кодекс України.

За встановленого суд дійшов висновку,
що відповідач, усвідомлюючи наслідки
своїх дій щодо невиконання зобов'язань
з оплати об'єкту оренди належним чином,
не скористався передбаченими ст. ст. 762
та 784 Цивільного кодексу України
правами щодо розірвання договору або
щодо зменшення орендної плати, а також
не довів неможливість використання
орендованих площ з незалежних від
нього причин, у зв'язку з чим відсутні
підстави для звільнення відповідача
від сплати орендних платежів у спірний
період.

Апеляційний господарський суд
повторно переглядаючи справу не
погодився з такими висновками
місцевого господарського суду
виходячи з наступного.

Так, 14.01.2013 протокольним рішенням
Кабінету Міністрів України прийнято
рішення щодо припинення виконання всіх
міжнародних рейсів авіаційних
перевізників з терміналу "В".

При цьому в порушення пункту 7.2 та
пункту 7.5 Договору, позивач лише через
два місяці, а саме 06.03.2013 листом за вих.
№ 02-22-321 повідомив відповідача ТОВ
"Київріанта", що відповідно до
зазначеного вище протокольного
рішення та плану переведення
міжнародних рейсів авіакомпаній до
обслуговування у пасажирському
терміналі "D" останній міжнародний рейс
з терміналу "В", в якому знаходиться
орендована площа, буде виконуватись
30.03.2013.

Наказом № 01-07-237 від 29.03.2013 позивач
встановив межі території пункту
пропуску через державний кордон
України в ДП "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль" шляхом виключення
території та приміщень, де розташовані
спірні орендовані площі, з меж
території пункту пропуску через
державний кордон.

Отже, позивач, всупереч встановленого
пунктом 7.5 Договору строку щодо
попередження про припинення
обслуговування регулярних
пасажирських міжнародних рейсів у
терміналі "В", повідомив відповідача в
той же місяць, в якому мав
здійснюватися останній міжнародний
рейс, що місцевим господарським судом
не було досліджено та враховано.

Не виконання позивачем умов Договору
щодо повідомлення відповідача не
пізніше, ніж за три місяці до
запланованої дати припинення
обслуговування міжнародних рейсів у
терміналі "В", призвело до позбавлення
позивача здійснювати господарську
діяльність з безмитної торгівлі на
орендованій площі (яка зігдно до
Договору та Акту приймання-передачі
передавалась в оренду саме для даного
виду діяльності). Зазначене також
підтверджується листом за вих. № 61/13
від 02.04.2013 відправленим на адресу
Київської обласної митниці, яким
повідомлено, що, починаючи з 01.04.2013,
товари з орендованого приміщення
терміналу на час відсутності
міжнародних рейсів тимчасово
переміщені на склад підприємства, що
також свідчить про невикористання
орендованого приміщення за
призначенням у спірний період та не
було враховано судом першої інстанції.

За встановленого, апеляційний
господарський суд дійшов висновку, що
виведення позивачем з експлуатації зон
обслуговування пасажирів у терміналі
"В" та припинення обслуговування
міжнародних рейсів, всупереч умовам
договору, позбавило відповідача
можливості використання орендованого
приміщення за його цільовим
призначенням, а отже наявність
правових підстав для звільнення
відповідача від орендної сплати, за
липень - вересень 2013 року на підставі
частини 6 ст. 762 Цивільного кодексу
України, тобто через обставини, за які
відповідає сам позивач.

З огляду на вищевикладене, апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
відсутність підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача
орендної плати в розмірі 201 449,46 грн. і,
як наслідок, 3 % річних та інфляційних
втрат, оскільки відповідач, внаслідок
неправомірних дій позивача,
звільняється від плати за весь час,
протягом якого майно не могло бути
використане ним через обставини, за які
він не відповідає, у зв'язку з чим
рішення місцевого господарського суду
скасоване з прийняттям нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Проте колегія суддів касаційної
інстанції вважає, що встановлені судом
апеляційної інстанції обставини щодо
неможливості здійснювати
обслуговування міжнародних рійсів в
терміналі "Б", як вірно встановлено
судом першої інстанції, відповідно до
укладеного між сторонами Договору
оренди № 2.6.13-299 від 11.02.2002 (з урахуванням
редакцій Додаткових угод), були
підставою для дострокового припинення
(розірвання) договору оренди та
повернення орендованого майна
орендодавцю, а не підставою для
звільнення орендаря від сплати,
оскільки в період за який відповідач
відмовляється сплачувати орендну
плату з посилання на частину 6 ст. 762
Цивільного кодексу України, позивач не
скористався, передбаченими ст. ст. 762 та
784 Цивільного кодексу України, правами
щодо розірвання договору або щодо
зменшення орендної плати, а
відмовлявся від розірвання договору
продовжуючи користуватись орендованим
майном, при цьому свідомо не
використавши своє право, передбачене
пунком 6.8 Договору оренди (в редакції
Додаткової угоди № 2 від 08.02.2012) (після
отримання листа позивача за вих. №
02-22-321 від 06.03.2013 про припинення
обслуговування міжнародних рейсів з
перміналу "В" з 31.03.2013), відповідно до
якого, орендар також мав право у разі
наявності інформації про припинення
обслуговування регулярних
пасажирських міжнародних рейсів у
терміналі "В" надіслати орендодавцю
угоду про припинення Договору.

Зазначені обставини залишились поза
увагою апеляційного господарського
суду, що призвело до скасування
законного та обґрунтованого рішення
суду першої інстанції.

Отже, висновки суду апеляційної
інстанції щодо неможливості
використання відповідачем оредованих
площ, через обставини, за які останній
не відповідає, не грунтуються на
матеріалах справи, що свідчить про
безпідставне звільнення відповідача
від сплати орендних платежів за час
користування майном на підставі
частини 6 ст. 762 Цивільного кодексу
України.

Таким чином, висновки місцевого
господарського суду про наявність
правоих підстав для стягнення орендної
плати за користування орендованим
майном після є правомірними.

З даними висновками місцевого суду
повністю погоджується судова колегія
Вищого господарського суду України,
оскільки вони відповідають матеріалам
справи, встановленим судом обставинам
та вимогам закону.

Натомість, доводи, за якими апеляційна
інстанція не погодилась з висновками
суду першої інстанції не є правовою
підставою для звільнення відповідача
від сплати орендних платежів, а тому
мотиви застосування законодавства є
помилкові.

Згідно з частиною 1 ст. 11110 ГПК України
підставою для скасування або зміни
рішення місцевого або постанови
апеляційного господарського суду є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права. Касаційна
інстанція за результатами розгляду
касаційної скарги має право залишити в
силі одне із раніше прийнятих рішень
або постанов (п. 6 ч. 1 ст. 1119 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає за необхідне касаційну
скаргу ДП "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль" задовольнити, і на підставі
пункту шостого частини 1 ст. 1119 ГПК
України, скасувати постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 14.05.2014, і
залишити в силі рішення господарського
суду Київської області від 04.03.2014.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного
підприємства "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 14.05.2014 у справі
№ 911/230/14 - скасувати.

Рішення господарського суду Київської
області від 04.03.2014 у справі
№ 911/230/14 залишити в силі.

Головуючий, суддя
І.М. Волік

Судді :
Н.Г. Дунаєвська

О.О. Євсіков