ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року
Справа № 925/528/14

Господарський суд Черкаської
області в складі

головуючого - судді Єфіменка В.В.,

з секретарем судового засідання Литвин
М.О.,

за участю представників сторін:

від позивача - Іванов П.О. за
довіреністю,

від відповідача - Шимановський А.В. за
довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні господарського
суду Черкаської області в м. Черкаси
справу

за позовом дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до публічного акціонерного товариства
"Азот", м. Черкаси,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (далі - ДК «Газ
України» НАК «Нафтогаз України»;
постачальник; позивач) звернулась до
господарського суду з позовом про
стягнення з публічного акціонерного
товариства "Азот" (далі - ПАТ «Азот»;
відповідач; покупець):

- 3 739 341 грн. 41 коп. втрат внаслідок
інфляції за період з травня 2011 року по
лютий 2014 року;

- 12 602 328 грн. 41 коп. три проценти
річних за період з 07.02.2013 по 25.03. 2014;

- 73 080 грн. витрат по сплаті
судового збору,

мотивуючи тим, що відповідач продовжує
не виконувати зобов'язання з оплати
вартості поставленого позивачем
природного газу по договору № 111-211-06/11-49
від 28.01.2011 (далі - Договір).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
посилається на те, що відповідач в
січні - березні 2011 року отримав
природний газ за актами
прийому-передачі газу на суму 1 075 594 323
грн. 10 коп.

Позивач посилається також на те, що у
зв'язку з порушенням Відповідачем
зобов'язання з оплати поставленого
газу, ДК «Газ України» звернулась до
суду з позовною заявою про стягнення
боргу та штрафних санкцій у зв'язку з
неналежним виконанням умов спірного
Договору, в тому числі, інфляційних за
період лютий 2011-квітень 2011, 3 % річних за
період 3 06.02.2011 по 26.04.2011 (справа №
10/13/5026/949/2011).

Крім того, Позивачем додатково було
подано позовну заяву про стягнення з
Відповідача у зв'язку з неналежним
виконанням умов спірного Договору, 3 %
річних за період з 27.04.2011 по 06.02.2013
(справа № 925/231/13-г).

На момент звернення з даним позовом до
суду, сума основного боргу відповідача
перед позивачем, становить 373934140,73 грн.

Під час розгляду справи позивач
надавав суду письмові пояснення по
суті спору.

В судових засіданнях представник
позивача позов підтримав, просив його
задовольнити повністю з мотивів,
викладених у позовній заяві та
додаткових поясненнях. Зокрема,
позивач пояснив, що ч.4 ст.12 Закону
України «Про засади функціонування
ринку природного газу» (в редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що
Постачальник має право припинити
постачання природного газу споживачам
у разі наявності передбачених у цій
нормі підстав. На думку позивача, в ч. 4
ст. 12 зазначеного Закону вказано на
право, а не обов'язок Постачальника
припинити постачання природного газу у
разі, зокрема, порушення строків оплати
спожитого природного газу та послуг з
його постачання, передбачених
укладеним договором.

Крім того, позивач звернув увагу суду
на те, що відповідно до ст. 693 Цивільного
кодексу України якщо договором
встановлений обов'язок покупця
частково або повністю оплатити товар
до його передання продавцем (попередня
оплата), покупець повинен здійснити
оплату в строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо такий строк не
встановлений договором, - у строк,
визначений відповідно до статті 530
цього Кодексу. У разі невиконання
покупцем обов'язку щодо попередньої
оплати товару застосовуються
положення статті 538 цього Кодексу.

Враховуючи той факт, що ДК «Газ
України» НАК «Нафтогаз України» не
мало і не має ліцензії на постачання
природного газу саме за регульованим
тарифом, в той час як у позивача була
наявна ліцензія на постачання газу за
нерегульованим тарифом, - ДК «Газ
України» не відноситься до
гарантованих постачальників,
визначених у п. 10 ч. 1 ст. 1 та ст. 18 Закону
України «Про засади функціонування
ринку природного газу».

Згідно п. 3.1 Статуту ДК «Газ України»
НАК «Нафтогаз України» Компанія є
самостійним суб'єктом господарювання з
правами юридичної особи, заснованої та
зареєстрованою відповідно до чинного
законодавства України, та враховуючи
інші положення Статуту ДК «Газ
України», остання не є структурним
підрозділом гарантованого
постачальника.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 18 Закону України
«Про засади функціонування ринку
природного газу» гарантовані
постачальники протягом 10 робочих днів
інформують споживачів про відкриті в
уповноваженому банку поточні рахунки
із спеціальним режимом використання.
Гарантовані постачальники та їх
структурні підрозділи у двомісячний
строк після опублікування в офіційному
друкованому виданні Кабінету
Міністрів України переліку поточних
рахунків із спеціальним режимом
використання укладають із споживачами
нові договори (додаткові угоди) із
зазначенням відповідного поточного
рахунку із спеціальним режимом
використання для зарахування коштів,
що надходять за спожитий природний газ,
виключно на такий рахунок.

Отже, оскільки ДК «Газ України» не
відносилось та не відноситься до
гарантованих постачальників та їх
структурних підрозділів, ДК «Газ
України» не була зобов'язана
повідомляти протягом 10 робочих днів
ПАТ «Азот» про відкриті в
уповноваженому банку поточні рахунки
із спеціальним режимом використання,
як і укладати із Відповідачем новий
договір (додаткову угоду) із
зазначенням відповідного поточного
рахунку із спеціальним режимом
використання, оскільки положеннями ст.
18 зазначеного Закону такий обов'язок
покладено виключно на гарантованих
постачальників та їх структурних
підрозділів.

Також, позивач звернув увагу суду на ту
обставину, що споживач з урахуванням ч.
7 ст. 18 Закону України «Про засади
функціонування ринку природного газу»
зобов'язаний оплачувати вартість
спожитого ним природного газу шляхом
перерахування коштів виключно на
поточний рахунок із спеціальним
режимом використання для зарахування
коштів, що надходять за спожитий
природний газ, відкритий в установах
уповноваженого банку гарантованими
постачальниками та їх структурними
підрозділами, - до яких, як зазначалось
вище, ДК «Газ України» не відноситься.

Позивач вважає, що положення ст. 18
Закону України «Про засади
функціонування ринку природного газу»
» № 2467-УІ від 08.07.2010 (зі змінами і
доповненнями) не поширюються на
правовідносини щодо оплати ПАТ
«Азот» за газ, отриманий по договору №
111-211-06/11-49 від 28.01.2011.

Позивач, також, заявив суду клопотання
про зупинення провадження у справі
(а.с.92-95).

Відповідач у своїх письмових
поясненнях та його представник у
судовому засіданні заявлених вимог не
визнав вважаючи, що право позивача на
стягнення штрафних санкцій згідно
договору № 111-211-06/11-49 від 28.01.2011 на даний
момент не порушено, а тому - підстав для
задоволення їх судом немає.

Оскільки стягнення штрафних санкцій є
правом позивача, яке може бути
використане ним або ні на власний
розсуд, то для реалізації цього права
повинна бути вимога, за відсутності
якої у відповідача відсутні обов'язок
та будь-які підстави платити зазначені
штрафні санкції.

До направлення зазначеної вимоги ПАТ
«АЗОТ» не могло знати про наміри
"позивача реалізувати своє право, і
лише після незадоволення вимоги вище
згадане право позивача є порушеним і
потребує захисту.

Відповідач вважає, що позивачем не
направлялось відповідачу претензій,
пропозицій або будь яких інших вимог
щодо сплати зазначених штрафних
санкцій, а тому у ПАТ «АЗОТ» відсутній
обов'язок сплатити зазначені санкції.

На думку відповідача, позивач міг би
звернутися з позовом до господарського
суду лише після порушення його права,
яке могло б виникнути у разі
невиконання відповідачем вимоги про
оплату.

Оскільки позивач не надав суду доказів
звернення до відповідача з вимогою про
оплату санкцій згідно ст. 625 ЦК України,
право позивача не було порушено, і він
не мав права на звернення до
господарського суду за стягненням
штрафних санкцій, тобто за захистом
свого, на сьогодні ще не порушеного
права.

Відповідач зазначив, що сама позовна
заява не може слугувати такою

вимогою, оскільки її направлення є
обов'язком Позивача в рамках

господарського процесу, який
встановлений ст. 56 ГПК України.

Оскільки права та охоронювані законом
інтереси Позивача в частині стягнення
штрафних санкцій не були порушені до
звернення Позивача до суду, то
відсутній предмет спору.

Посилаючись на ст. 85 ГПК України
відповідач звернув увагу суду на те, що
в даний час справа № 10/13/5026/949/2011 за
позовом ДК «Газ України»

НАК «Нафтогаз Україна» до ВАТ
«Азот» (ПАТ «АЗОТ») про
стягнення 390 317 464,39 грн. боргу та
штрафних санкцій по Договору
постачання природного газу № 111-211 -06/11-49
від 28.01.2011 розглядається в Київському
апеляційному господарському суді,
та відповідно до ухвали від
23.04.2012, апеляційне провадження у справі
№ 10/13/5026/949/2011 зупинено.

Рішення господарського суду
Черкаської області по справі №
10/13/5026/949/2011 від 21.02.2012, яким встановлено
борг Відповідача перед позивачем, не
набрало законної сили, апеляційне
провадження по цій справі не звершено,
наказ на виконання рішення суду не
видавався.

Позивачем подано позов про стягнення
інфляційних втрат та 3% річних
нарахованих в порядку ст. 625 ЦК України
окремо від суми основного боргу, а тому
він не підлягає задоволенню, оскільки
не відповідає встановленому способу
захисту порушених прав та охоронюваних
законом інтересів позивача.

Представник відповідача просив суд
врахувати наступне:

Відповідач не повідомляв ДК «Газ
України» НАК «Нафтогаз України» про
неможливість виконати обов'язок по
сплаті коштів за поставлений природний
газ, оскільки, з огляду на особливості
господарської діяльності ПАТ «АЗОТ»,
яка залежить від реалізації
виготовленої продукції, наперед було
невідомо про наявність такої
можливості чи її відсутність.

Відповідно до положень ч. 1ст. 18 ЗУ «Про
засади функціонування ринку
природного газу в Україні», розрахунки
за поставлений природний газ
здійснюються споживачами відповідно
до умов договорів, укладених з
гарантованими постачальниками
природного газу.

У даному випадку розрахунки в порядку,
передбаченому договором, в частині
сплати попередньої оплати за газ не
виконувались. Однак ДК «Газ України»
НАК «Нафтогаз України» не скористалась
правом обмежити або припинити
постачання природного газу, яке
передбачено як договором так і ч. 2 ст. 20
ЗУ «Про засади функціонування ринку
природного газу в Україні».

Сторони шляхом вчинення конклюдентних
дій фактично змінили умови договору
щодо порядку розрахунків за договором,
погодившись, що поставка відбувається
не на умовах попередньої оплати. Втім,
нового порядку та строків розрахунків
за поставлений природний газ сторони
не передбачили.

Згідно ч. 9 ст. 18 ЗУ «Про засади
функціонування ринку природного газу в
Україні», умови оплати за спожитий та
поставлений природний газ обов'язково
включаються в договір про постачання
природного газу, укладений між
гарантованим постачальником та
споживачем.

Відповідач вважає, що сторони
фактично відмовились від такого
порядку розрахунків, встановлених
договором поставки природного газу №
111-211-06/11-49 від 28.01.2011, однак, на виконання
ч. 9 ст. 18 ЗУ «Про засади функціонування
ринку природного газу в Україні»,
нового порядку не визначили.

Суд, вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи та подані
сторонами докази, а також матеріали
господарської справи №925/231/13-г,
приходить до наступного.

За приписами п. 10 Постанови Пленуму
ВГСУ від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення"
результати розгляду господарським
судом заяв (клопотань) учасників
судового процесу повинні зазначатися в
мотивувальній, а не в резолютивній
частині рішення суду, прийнятого по
суті справи, за винятком тих випадків,
коли суд вирішує питання про вжиття
заходів до забезпечення позову (статті
67, 68 ГПК), відстрочку або розстрочку
виконання рішення (стаття 121 ГПК).

Суд, розглянувши клопотання
відповідача про зупинення провадження
у справі, приходить до наступного.

Клопотання вмотивоване тим, що:

- рішення, яке було прийнято за
наслідками розгляду справи №
10/13/5026/949/2011 суттєво вплине на вирішення
справи № 925/528/14 (а.с.92-95);

- позивач знаходиться в стадії
реорганізації шляхом перетворення.

Аналізуючи вищеназвані мотиви, суд
вважає, що обставини виконання
сторонами зобов'язань по договору №
111-211-06/11-49 від 28.01.2011 можуть бути
з'ясовані судом під час вирішення
даного спору. А знаходження позивача в
стадії перетворення без внесення до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб запису про його ліквідацію не є
перешкодою для розгляду спору.

Згідно з п.3 ч.2 ст.79 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд має право зупинити
провадження у справі у разі заміни
однієї з сторін її правонаступником
внаслідок реорганізації підприємства,
організації.

Статтею 104 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) унормовано, що
юридична особа припиняється в
результаті реорганізації (злиття,
приєднання, поділу, перетворення) або
ліквідації. У разі реорганізації
юридичних осіб майно, права та
обов'язки переходять до
правонаступників. Юридична особа є
такою, що припинилася, з дня внесення до
єдиного державного реєстру запису про
її припинення.

Наказом Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України від
26.07.2012 № 545 прийнято рішення про
припинення діяльності ДК "Газ України
"Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" шляхом її
реорганізації -перетворення в Публічне
акціонерне товариство "Синтез-Газ
України" (а.с.99-100).

Суд вважає, що на час подання
клопотання про зупинення провадження у
справі діяльність ДК "Газ України
"Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" не припинилося,
права цієї особи не перейшли до її
правонаступника.

Суд враховує, що резолютивна частина
клопотання взагалі не містить
звернення до суду про те, в зв'язку із
чим та до якого терміну заявник просить
зупинити провадження у справі.

Суд приходить до висновку, що
клопотання відповідача про зупинення
провадження у справі є безпідставним,
необґрунтованим і задоволенню не
підлягає.

З'ясовуючи обставини спору, суд
встановив таке.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

З матеріалів справи вбачається, що
28.01.2011 між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз
України" (Постачальник) та ПАТ "Азот"
(Покупець) був укладений договір
поставки природного газу №111-211-06/11-49
(далі - Договір), відповідно до умов
якого Постачальник (позивач)
зобов'язався поставляти Покупцеві
(відповідач) природний газ, а Покупець
зобов?язався прийняти та оплатити
природний газ на умовах договору.(а.с.
23-30)

П.4.1 вищевказаного договору сторони
визначили, що остаточний розрахунок за
спожитий газ з урахуванням вартості
транспортування територією України
здійснюється на підставі акту
приймання-передачі газу до 5 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

Згідно ч.2 ст. 207 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Факт належного виконання позивачем
зобов?язань по вищевказаному договору
позивач підтверджує доказами,
дослідженими в судовому засіданні:

- актами приймання-передачі газу:

1) від 31 січня 2011 р. на суму 359 866 525,79
грн.(а.с. 20)

2) від 28 лютого 2011 р. на суму 341 793 656,58
грн.(а.с. 21)

3) від 31 березня 2011 р. на суму 373 934 140,73
грн. (а.с. 22)

Акти приймання-передачі
природного газу підписані посадовими
особами сторін та ВАТ "Черкасигаз", а їх
підписи засвідчені печатками.

Достовірність вищеназваних актів
у суду сумніві не викликає.

Обставини зафіксовані в Актах
відповідачем не оспорені.

Перевіряючи доводи позивача щодо
розміру основного боргу, стягнутого за
рішенням суду у справі № 10/13/5026/949/2011
від 14.03.2012 суд з'ясував, що по заявлених
до стягнення суми основного боргу,
втрат внаслідок інфляції і 3% річних,
нарахованих позивачем на основний борг
в розмірі 373934140,73 грн., господарським
судом Черкаської області 21.02.2012
прийнято рішення по судовій справі
№10/13/5026/949/2011.

Цим же рішенням суд задовольнив вимоги
про стягнення з Публічного
акціонерного товариства "Азот" (на
користь Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" 373 934 140,73
грн. основного боргу, 6 654 489,00 грн. пені, 8
023 909,92 грн. інфляційних, 1354687,60 грн. 3%
річних з простроченої суми, 25 477,00 грн.
державного мита, 235,79 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Вказане рішення суду відповідачем
оскаржено до Київського апеляційного
господарського суду, у зв'язку з чим
судова справа №10/13/5026/949/2011 14 березня 2012
року надіслана до апеляційного суду.

До цього часу рішення за наслідками
апеляційного оскарження вказаного
рішення місцевого господарського суду
апеляційним судом не прийнято.

Таким чином, рішення місцевого
господарського суду по справі
№10/13/5026/949/2011 про стягнення 373 934 140,73 грн.
основного боргу, 6 654 489,00 грн. пені, 8 023
909,92 грн. інфляційних, 1354687,60 грн. - 3%
річних з простроченої суми, 25 477,00 грн.
державного мита, 235,79 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу, згідно з положеннями
ст. 85 ГПК України не набрало законної
сили.

Відтак, посилання позивача на
наявність судового рішення у справі №
10/13/5026/949/2011 суд вважає безпідставними.

Аналізуючи посилання позивача на
рішення господарського суду у справі №
925/231/13-г суд встановив таке.

Позивачем було заявлено позов про
стягнення з відповідача 19 961 352 грн. 30
коп. 3% річних за період із 27.04.2011 по
06.02.2013 через невиконання грошових
зобов'язань по договору поставки
природного газу №111-211-06/11-49 від 28.01.2011,
отриманого за актами прийому передачі
в січні-березні 2011 р. на суму 1 075 594
323 грн. 10 коп.

Рішенням від 08.04.2014 суд позовні вимоги
задовольнив повністю. Суд стягнув 19 961
352 грн. 30 коп. в якості 3% річних та 68 820
грн. витрат по сплаті судового збору з
Публічного акціонерного товариства
"АЗОТ" на користь Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України".

Дослідивши за участю представників
сторін матеріали справи № 925/231/13-г, суд
з'ясував, що постановою Київського
апеляційного господарського суду від
26.06.2014 вищеназване рішення суду І
інстанції скасовано, зокрема з таких
мотивів:

Згідно ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо строк (термін) виконання
боржником обов'язку не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

У відповідності до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

За умовами п.4.1 Договору оплата за газ
проводиться в такому порядку:

- оплата в розмірі по 34 % від вартості
запланованих місячних обсягів
проводяться не пізніше ніж за 5
банківських днів до початку місяця
поставки газу

- оплата в розмірі по 33 % від вартості
запланованих місячних обсягів
проводяться до 5 числа та до 15-го числа
поточного місяця поставки.

Остаточний розрахунок за спожитий газ
здійснюється на підставі акту
приймання-передачі газу до 5 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

По суті згаданим вище умовами договору
передбачений обов'язок ПАТ "АЗОТ"
здійснення попередніх оплат за газ,
проте, попередня оплата у визначеному
розмірі та у визначені строки не
проводилась. Відтак, позивач поставив
природній газ без отримання
попередньої оплати.

Ст. 693 Цивільного кодексу України
встановлено, що якщо договором
встановлений обов'язок покупця
частково або повністю оплатити товар
до його передання продавцем (попередня
оплата), а покупець повинен здійснити
оплату в строк, встановлений договором
купівлі - продажу, а якщо такий строк не
встановлений договором, - у строк
визначений відповідно до ст. 530 цього
Кодексу. У разі невиконання покупцем
обов'язку щодо попередньої оплати
товару застосовуються положення
статті 538 цього Кодексу.

За приписами ст. 538 Цивільного кодексу
України у разі невиконання однією із
сторін у зобов'язанні свого обов'язку
або за наявності очевидних підстав
вважати, що вона не виконує свого
обов'язку у встановлений строк (термін)
або виконає його не в повному обсязі,
друга сторона має право зупинити
виконання свого обов'язку, відмовитися
від його виконання частково або в
повному обсязі, при цьому, якщо
зустрічне виконання обов'язку
здійснено однією із сторін, незважаючи
на невиконання другою стороною свого
обов'язку, друга сторона повинна
виконати свій обов'язок.

За умовами Договору, при невиконанні
Покупцем вимог щодо оплати,
Постачальник має право обмежити або
припинити постачання газу Покупцеві,
або зменшити плановий обсяг поставки.

Апеляційний суд прийшов до висновку, що
незважаючи на факт відсутності у
визначеному розмірі та у визначені
строки передплат за природний газ, що
були передбачені Договором поставки
природного газу № 111-211-06/11-49 від 28.01.2011,
ДК "Газ України" HAK "Нафтогаз України" не
скористалася своїм правом призупинити
виконання свого обов'язку з його
поставки, передбаченим Договору так і
нормами законодавства та надалі
здійснювало на свій ризик поставку
природного газу для ПАТ "Азот".

Апеляційний суд вважає, що сторони
шляхом вчинення конклюдентних дій
фактично змінили умови договору щодо
порядку розрахунків за договором,
погодившись, що поставка відбувається
не на умовах попередньої оплати, але
нового порядку та строків розрахунків
за поставлений природний газ сторони
не визначили.

Враховуючи те, що момент виконання
зобов'язання по оплаті за природний
газ, поставлений без попередньої
оплати, сторонами встановлено не було,
а відповідні зміни до договору у
письмовій формі не внесені, строк
виконання такого зобов'язання по
договору необхідно визначати моментом
пред'явлення кредитором відповідної
вимоги за правилами ст.530 ЦК України.

Також, зважаючи на те, що по-перше,
позивач в порушення умов Договору, на
свій ризик без отримання попередньої
оплати поставив відповідачу товар,
по-друге, конкретний строк проведення
розрахунків за фактично поставлений
товар сторонами в договорі не
встановлено, то відповідно до ч. 2 ст. 530
Цивільного кодексу України відповідач
повинен був виконати обов'язок по
оплаті поставленого товару у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, а оскільки жодної вимоги про
необхідність сплатити суму боргу, що
виникла на підставі згаданого
договору, ПАТ "АЗОТ" не отримувало,
відтак, строк виконання грошового
зобов'язання (оплати вартості
природного газу) не настав.

Таким чином, не може бути прострочення
грошового зобов'язання, строк
виконання якого не настав (аналогічної
правової думки дотримується Вищий
господарський суд України в постановах
від 10.12.2013р. по справі №
901/1052/13 та від 18.06.2013 по справі № 5002-
5/2799-2012).

Крім того, колегія суддів зазначила, що
наведені вимоги щодо стягнення
3 % річних є самостійними, оскільки
вказані суми підлягають відшкодуванню
на вимогу кредитора виключно разом з
сумою боргу. Враховуючи те, що наведені
вимоги нараховані в порядку ст. 625
Цивільного кодексу України окремо від
суми основного боргу, вони не
підлягають задоволенню, оскільки не
відповідають встановленому способу
захисту порушених прав та охоронюваних
законом інтересів Позивача.

За своєю правовою природою фінансові
та економічні санкції є додатковими
зобов'язаннями, похідними від
основного зобов'язання.

Позивач на час вирішення цього спору у
суді 1 інстанції, у встановленому
порядку (через судове рішення у справі
№ 10/13/5026/949/2011) не довів факт настання
строку виконання відповідачем
основного зобов'язання.

В силу вимог ст. 35 ГПК України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Апеляційний суд при розгляді справи №
925/231/13-г встановив, що вимоги щодо
стягнення 3 % річних не є самостійними,
оскільки вказані суми підлягають
відшкодуванню на вимогу кредитора
виключно разом з сумою боргу.
Враховуючи те, що наведені вимоги
нараховані в порядку ст. 625 Цивільного
кодексу України окремо від суми
основного боргу, вони не підлягають
задоволенню, оскільки не відповідають
встановленому способу захисту
порушених прав та охоронюваних законом
інтересів Позивача.

Відтак, факти встановлені постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 26.06.2014 у справі
№ 925/231/13-г не потребують повторного
доведення.

Ч.3 ст. 538 ЦК України передбачено - у разі
невиконання однією із сторін у
зобов'язанні свого обов'язку або за
наявності очевидних підстав вважати,
що вона не виконає свого обов'язку у
встановлений строк (термін) або виконає
його не в повному обсязі, друга сторона
має право зупинити виконання свого
обов'язку, відмовитися від його
виконання частково або в повному
обсязі.

З'ясовуючи дотримання сторонами
положень Закону України «Про засади
функціонування ринку природного газу в
Україні», розрахунки за поставлений
природний газ здійснюються
споживачами відповідно до умов
договорів, укладених з гарантованими
постачальниками природного газу.

З письмових пояснень відповідача та
пояснень його представника в судовому
засіданні вбачається, що відповідач не
повідомляв ДК «Газ України» НАК
«Нафтогаз України» про неможливість
виконати обов'язок по сплаті коштів за
поставлений природний газ, оскільки, з
огляду на особливості господарської
діяльності ПАТ «АЗОТ», яка залежить від
реалізації виготовленої продукції,
наперед було невідомо про наявність
такої можливості чи її відсутність.

Згідно ч. 9 ст. 18 ЗУ «Про засади
функціонування ринку природного газу в
Україні», умови оплати за спожитий та
поставлений природний газ обов'язково
включаються в договір про постачання
природного газу, укладений між
гарантованим постачальником та
споживачем. Як встановлено судом, у
договорі поставки природного газу №
111-211-06/11-49 від 28.01.2011 сторонами було
визначено наступні умови оплати:

- оплата в розмірі по 34 % від
вартості запланованих місячних
обсягів проводяться не пізніше ніж за 5
банківських днів до початку місяця
поставки газу;

- оплата в розмірі по 33 % від
вартості запланованих місячних
обсягів проводяться до 5 числа та до
15-го числа поточного місяця поставки;

- остаточний розрахунок за
спожитий газ здійснюється на підставі
акту приймання-передачі газу до 5 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

У даному випадку розрахунки в порядку,
передбаченому договором, в частині
сплати попередньої оплати за газ не
здійснювались, але ДК «Газ України» НАК
«Нафтогаз України» не скористалась
правом обмежити або припинити
постачання природного газу, яке
передбачено як договором так і ч. 2 ст. 20
Закону України «Про засади
функціонування ринку природного газу в
Україні».

Суд приходить до висновку, що своїми
діями сторони фактично відмовились від
порядку розрахунків, визначеного
договором, однак, всупереч ч. 9 ст. 18
Закону України «Про засади
функціонування ринку природного газу в
Україні», нового порядку не визначили.

Суд приходить до висновку, що питання
про розмір основного боргу та його
стягнення у судовому розрядку не
вирішено, а заявлені до стягнення
господарські санкції є похідними від
розміру основного боргу.

Суд приходить до висновку, що позивач
поданими доказами не довів заявлених
ним вимог.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позов
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до
Київського апеляційного
господарського суду протягом 10 денного
строку з дня складення повного тексту
рішення.

СУДДЯ
В.В.Єфіменко

Рішення складено та

підписано 28.07.2014