ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2014 р.
Справа №
911/2154/14

за позовом Приватного
підприємства «Автомікс-Спецтранс»

до Приватного підприємства
«Сучасні фасадні системи»

про стягнення 113 059,01грн

Суддя А.Р. Ейвазова

Представники:

від позивача - Бойкініч Р.С.
(довіреність б/н від 16.06.2014)

від відповідача - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: Приватне підприємство
«Автомікс-Спецтранс» (далі - ПП
«Автомікс-Спецтранс») звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Приватного підприємства
«Сучасні фасадні системи» (далі - ПП
«СФС») про стягнення 113 660,10грн
заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог,
позивач посилається на порушення
відповідачем зобов'язань щодо оплати
поставленого позивачем товару у
встановлений законом строк після
направлення йому вимоги про сплату (т.1,
а.с.2-4).

До розгляду відповідних вимог по суті,
25.07.2014 позивачем зменшено розмір
заявлених ним вимог. Так, відповідно до
поданої заяви, позивач просить
стягнути з відповідача 113 059,01грн
заборгованості за товар, який
переданий згідно видаткових накладних
№ЦРН-000404 від 19.04.2011, №ЦРН-002852 від 30.11.2011
(т.2 а.с.89-91).

Відповідна заява прийнята судом ,
зважаючи на те, що право на зменшення
позовних вимог, в силу ст.22 ГПК України,
є виключним правом позивача, яке може
бути ним реалізовано у будь-який час до
прийняття рішення у справі.

Відповідач у справі - ПП "СФС"
письмового відзиву по суті заявлених
вимог не надав.

Розгляд справи здійснювався без
повноважного представника
відповідача, за відсутності його
відзиву на позовну заяву, за наявними у
справі документами відповідно до ст.75
ГПК України з наступних пістав:

- копія ухвали від 06.06.2014
господарського суду Київської області
про порушення провадження у даній
справі, направлена відповідачу за
адресою, яка вказана у спеціальному
витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців станом на 16.06.2014 (т.2
а.с.4-6), повернута відділенням зв'язку з
довідкою, у якій причиною повернення
вказано «за зазначеною адресою не
проживає» (а.с.9-11);

- копії ухвал від 17.06.2014, 01.07.2014
господарського суду Київської області
про відкладення розгляду справи,
направлені відповідачу за адресою, яка
вказана у спеціальному витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
станом на 16.06.2014 (т.2 а.с.4-6), повернуті
відділенням зв'язку з довідкою, у якій
причиною повернення вказано «за
зазначеною адресою не проживає»
(а.с.24-28,34-37);

- клопотань про відкладення
розгляду справи від відповідача не
надходило;

- матеріалів справи достатньо для
вирішення спору по суті.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

ПП «Атомікс-Спецтранс» (постачальник) у
період з 16.12.2010 по 27.04.2012 передало ПП
«СФС» (одержувач) товар за видатковими
накладними (т.1, а.с.11-220).

Як зазначає позивач, ПП «СФС» частково
розрахувалось за отриманий товар, що
підтверджується виписками з рахунку
позивача (т.1 а.с.221-303).

За твердженням позивача неоплаченими
залишились видаткові накладні №
ЦРН-000404 від 19.04.2011 на суму 6 804,26грн та №
ЦПН-002852 від 30.11.2011 на суму 106254,72грн.

Предметом спору у даній справі є
наявність у відповідача обов'язку
оплатити товар, переданий за
відповідними видатковими накладними.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач стверджував про виникнення між
сторонами у справі договірних відносин
з поставки вказаного у відповідних
накладних товару з його доставкою, з
чим погоджується суд з наступних
підстав.

В силу ч. 2 ст.180 ГК України,
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, в силу ч.7 ст.179 ГК України,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими ЦК України з
урахуванням особливостей,
передбачених ГК України, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Так, згідно ч. 4 ст.203 ЦК України,
правочин (договір є правочином за
змістом ч.2 ст.202 ЦК України) має
вчинятися у формі, встановленій
законом.

Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України,
правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі; сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Між тим, згідно ч.1 ст.218 ЦК України,
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом; заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. При цьому, рішення
суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Факти укладення сторонами окремих
договорів купівлі-продажу, а також
надання послуг з перевезення
відповідного товару у усній формі
підтверджуються письмовими доказами -
відповідними накладними, у яких
зазначено найменування, кількість
ціна одиниці товару, найменування
послуги - «доставка», ціна такої
послуги.

Факт прийняття відповідного товару за
накладними у відповідній кількості, за
відповідною ціною та узгодження виду
та вартості послуг підтверджується
підписами на вищевказаних видаткових
накладних, які засвідчені печаткою
відповідача, що свідчить про
висловлення згоди відповідачем на
поставку товару на відповідних умовах
та надання послуг з доставки за ціною,
вказаною у накладній №ЦРН-000404 від
19.04.2011.

Доказів у спростування відповідних
фактів, у т.ч. наявності повноважень у
осіб, підписи яких на накладних
засвідчені печаткою товариства,
відповідач під час розгляду справи не
надав.

Отже, зазначені накладні підтверджують
виникнення між сторонами
господарських зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань в
силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України,
що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст.193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін);
якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час, при
цьому, боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Отже, чинне законодавство встановлює
загальне правило, відповідно до якого
товар при купівлі-продажу оплачується
після його прийняття, якщо сторонами не
змінено це загальне правило шляхом
визначення спеціальних умов договором.

Особливого строку оплати послуг з
перевезення вантажу чинне
законодавство не містить.

Як встановлено під час розгляду справи,
позивач звернувся до відповідача з
претензією про оплату товару та послуг
з його доставки у розмірі 113 660,10грн, у
т.ч. за вищевказаними накладними (т.1
а.с.313-215), яка здана для відправлення
відповідачу рекомендованим листом
№777 відділенню зв'язку №13 м.
Києва 06.05.2014, що підтверджується
фіскальним чеком №4823 від 06.05.2014 (т.1
а.с.316). При цьому, як вбачається з
офіційного сайту Укрпошти, відповідне
поштове відправлення повернуто за
зворотною адресою позивачу, зважаючи
на відсутність відповідача за адресою
(т.2 а.с.7).

В силу ч.1 ст.16 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців», Єдиний
державний реєстр створюється з метою
забезпечення державних органів, а
також учасників цивільного обороту
достовірною інформацією про юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців з
Єдиного державного реєстру.

Згідно ч.2 ст.17 Закону, до Єдиного
державного реєстру, до нього
підлягають занесенню, зокрема,
відомості про місцезнаходження
юридичної особи.

За змістом чч. 1,3 ст.18 Закону, якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін; якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, не були до нього внесені, вони
не можуть бути використані в спорі з
третьою особою, крім випадків, коли
третя особа знала або могла знати ці
відомості.

Таким чином, оскільки позивачем
направлено претензію, яка по суті є
вимогою про оплату, за адресою, яка
відповідає адресі, зазначеній у
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, таку
претензію можна вважати врученою
відповідачу, не зважаючи на фактичне не
отримання її в момент доставки.

Оскільки відповідач, якому направлена
вимога про оплату, не здійснив її
оплату протягом семиденного строку,
він допустив порушення зобов'язань.

Так, згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За таких обставин, вимоги в частині
стягнення 113 059,01грн основної
заборгованості підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати, понесені позивачем у зв'язку з
оплатою позову судовим збором,
підлягають відшкодуванню відповідачу
у розмірі 2261,18грн (113059,01/100*2).

В судовому засіданні оголошена вступна
та резолютивна частини рішення; повне
рішення складено 30.07.2014.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного підприємства
«Сучасні фасадні системи» на користь
Приватного підприємства
«Автомікс-Спецтранс» 113 059,01грн
основної заборгованості, а також
2261,18грн в рахунок відшкодування витрат,
понесених на оплату позову судовим
збором.

3. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Суддя
Ейвазова А.Р.