м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 5011-57/7788-2012 30.07.14
За позовомПублічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
банк «Київ»доПублічного акціонерного
товариства «Київська пересувна
механізована колона - 2»за участю
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороніпозивача1. Національного банку
України 2. ОСОБА_1відповідача3.
Товариства з обмеженою
«Стокмастер»провизнання недійсним
договору міни від 07.08.2009 р.Головуючий
суддя Босий В.П.
Судді Літвінова М.Є.
Представники сторін:
від позивача:Коротун О.М.від
відповідача:Глушкова Г.В.від третьої
особи 1:Косенко А.П.від третьої особи
2:не з'явивсявід третьої особи 3:не
Обставини справи:
На розгляді господарського суду міста
Києва перебувала справа №5011-57/7788-2012 за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
банк «Київ» (надалі - «Банк») до
Публічного акціонерного товариства
«Київська пересувна механізована
колона - 2» (надалі - «Товариство»), треті
особи - Національний банк України та
ОСОБА_1, про визнання недійсним
договору міни від 07.08.2009 р.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір міни від 07.08.2009 р. укладений без
дотримання процедури, встановленої
Положенням про закупівлю товарів,
робіт і послуг за державні кошти,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України №921 від 17.10.2008 р., у
зв'язку з чим позивач вказує на
наявність підстав згідно ст.ст. 203, 215
Цивільного кодексу України для
визнання його недійсним.
Рішенням господарського суду міста
Києва від 27.11.2012 р. у справі №5011-57/7788-2012,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 23.09.2013 р., позов
задоволено повністю, визнано недійсним
договір міни, який укладено 07.08.2009 р. між
Публічним акціонерним товариством
«Акціонерний комерційний банк «Київ»
та Акціонерним товариством «Київська
пересувна механізована колона - 2»,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрований в
реєстрі за №2242.

Постановою Вищого господарського суду
України від 03.03.2014 р. рішення
господарського суду міста Києва від
27.11.2012 р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
23.09.2013 р. скасовано, а справу №5011-57/7788-2012
передано на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату
господарського суду міста Києва №04-23/86
від 11.03.2014 р. призначено повторний
автоматичний розподіл справи.

Згідно автоматизованої системи
документообігу господарського суду
міста Києва справу №5011-57/7788-2012 передано
на розгляд судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.03.2014 р. справу прийнято до
свого провадження, залучено до участі у
справі третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача - Товариство з
обмеженою відповідальністю «Компанія
з управління активами «Стокмастер» та
призначено розгляд справи на 07.04.2014 р.

04.04.2014 р. від представника позивача до
господарського суду міста Києва
надійшла заява про вжиття заходів
забезпечення позову, в якій позивач
просив суд заборонити відповідачу,
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Стокмастер» та
будь-яким іншим особам відчужувати у
будь-яким способом, звертати стягнення
та вчиняти дії щодо державної
реєстрації майнових прав на нерухоме
майно, що є предметом оспорюваного
договору міни.

Судом в задоволенні заяви Банку
відмовлено з огляду на те, що по-перше,
заходи до забезпечення позову, які
просить вжити позивач, не пов'язані з
предметом позову, оскільки ним не
заявлено вимоги про застосування
наслідків недійсності оспорюваного
договору, а, по-друге, ним не наведено
сукупності обставин, з настанням яких
приписи ст.ст. 66, 67 Господарського
процесуального кодексу України
пов'язують можливість вжиття
відповідних заходів.

Крім того, 04.04.2014 р. представником
позивача до канцелярії суду подано
заяву про зміну підстав позову шляхом
їх доповнення, в якій окрім заявленої в
позовній заяві підстави для
недійсності спірного договору,
позивачем заявлено додаткові.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

За змістом п. 3.12 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» №18 від 26.12.2011 р. під
предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу. Відтак зміна
предмета позову означає зміну вимоги, з
якою позивач звернувся до відповідача,
а зміна підстав позову - це зміна
обставин, на яких ґрунтується вимога
позивача. Одночасна зміна і предмета, і
підстав позову не допускається. Разом з
тим не вважаються зміною підстав
позову доповнення його новими
обставинами при збереженні в ньому
первісних обставин та зміна посилання
на норми матеріального чи
процесуального права.

За таких обставин, оскільки в даному
випадку має місце доповнення первісних
підстав позову новими (разом з
посиланням на інші норми матеріального
права), вказана заява не є заявою про
зміну підстав позову в розумінні
приписів ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України, а
відтак не приймається судом для
подальшого розгляду.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 07.04.2014 р. відкладено розгляд
справи на 12.05.2014 р. у зв'язку із неявкою
представників третіх осіб 1 та 2, а також
неподанням витребуваних доказів.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.05.2014 р. розгляд справи
вирішено здійснювати колегіально у
складі трьох суддів.

12.05.2014 р. суддя Босий В.П. звернувся до
Голови господарського суду міста Києва
із заявою щодо колегіального розгляду
справи № 5011-57/7788-2012.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 12.05.2014 р. для
здійснення колегіального розгляду
справи визначено наступних суддів:
Босий В.П. (головуючий), судді Стасюк
С.В., Підченко Ю.О.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.05.2014 р. справу прийнято до
свого провадження колегією суддів та
призначено до розгляду на 16.06.2014 р.

12.06.2014 р. від представника позивача до
канцелярії суду надійшло клопотання
про витребування письмових доказів, в
задоволенні якого судом відмовлено,
оскільки заявником не наведено
сукупності підстав, передбачених ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.06.2014 р. розгляд справи
відкладено до 09.07.2014 р. у зв'язку із
неявкою третьої особи 1.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 09.07.2014 р. справу
№5011-57/7788-2012 передано для розгляду
колегії суддів у складі: Босий В.П.
(головуючий), Літвінова М.Є., Полякова
К.В. у зв'язку з перебуванням суддів
Підченко Ю.О. та Стасюка С.В. у
відпустках.

Ухвалами господарського суду міста
Києва від 09.07.2014 р. справу прийнято до
свого провадження колегією суддів,
розгляд справи відкладено на 30.07.2014 р.

22.07.2014 р. від представника позивача
надійшло клопотання про залучення до
участі у справі Міністерство фінансів
України в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача.

Суд відмовляє позивачу у задоволенні
вказаного клопотання з огляду на те, що
заявником не доведено яким чином
рішення у даній справі може вплинути на
права та/або обов'язки такої особи.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 30.07.2014 р. справу
№5011-57/7788-2012 передано для розгляду
колегії суддів у складі: Босий В.П.
(головуючий), Літвінова М.Є., Ломака В.С.
у зв'язку з перебуванням судді
Полякової К.В. у відпустці.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 30.07.2014 р. справу прийнято до
провадження колегією суддів.

В судове засідання представник
позивача заявився, надав пояснення по
суті спору, підтримав раніше заявлені
клопотання, позовні вимоги просив
задовольнити повністю.

Представники відповідача та третьої
особи 1 в судове засідання з'явилися, на
виконання вимог ухвал суду надали
пояснення по суті спору, проти
задоволення як клопотань позивача, так
і позовних вимог заперечували
повністю.

В судове засідання третя особа 2 не
з'явилася, про причини неявки суд не
повідомила, хоча про час та місце
розгляду справи була належним чином
повідомлена, що підтверджується
відмітками на звороті ухвали суду.

Представник третьої особи 3 в судове
засідання не з'явився, 29.07.2014 р. до
канцелярії суду подав клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із перебуванням його представника у
відпустці.

Судом в задоволенні клопотання третьої
особи 3 про відкладення розгляду справи
відмовлено з огляду на наступне.

По-перше, третьою особою 3 не надано
жодних належних та допустимих доказів
на підтвердження викладених в
клопотанні обставин стосовно
перебування його представника у
відпустці.

По-друге, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Стокмастер» не
позбавлене можливості на підставі ст. 28
Господарського процесуального кодексу
України та ст. 244 Цивільного кодексу
України уповноважити будь-яку особу
для представництва власних інтересів.

Більш того, судом при вирішенні справи
враховуються пояснення його
представника стосовно суті спору,
заслухані в попередніх судових
засіданнях.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

13.08.2009 р. між Банком (сторона 1) та
Акціонерним товариством «Київська
пересувна механізована колона-2»,
правонаступником якого є Товариство,
(сторона 2) було укладено договір міни,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за реєстровим №2242
(надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору сторона 1
зобов'язується передати стороні 2 у
власність належні їй майнові права на
нерухоме майно, а сторона 2 взамін також
зобов'язується передати стороні 1 у
власність належні їй квартири в обмін
на належні стороні 1 майнові права на
нерухоме майно. Міна проводиться з
грошовою доплатою.

За змістом п. 1.2 Договору у власність
сторони 1 переходить нерухоме майно -
квартири під номеами 1, 2, З, 4, 5, 6, що
знаходяться в будинку під номером 138 по
вулиці Старокиївській в смт. Козин
Обухівського району Київської області
та квартира під номером 5, що
знаходиться в будинку під номером 140 по
вулиці Старокиївській в смт. Козин
Обухівського району Київської області
загальною вартістю 88 314 150,00 грн.

Пунктом 1.3. Договору міни передбачено,
що у власність сторони 2 переходять
майнові права на: нежитлові приміщення,
що будуються на першому та другому
поверхах в будинку на розі вулиці
Димитрова та А. Барбюса в м. Києві
загальною площею 2686,30 кв.м.; квартири
під номерами 130, 143, 150, 156, 162 третьої
секції в будинку, що будується на
перетині вулиць Димитрова та Анрі
Барбюса в місті Києві; квартири під
номерами 3, 66, 69, 79, 100 першої секції в
будинку, що будується на перетині
вулиць Димитрова та Анрі Барбюса в
місті Києві; квартири під номерами 272,
290, 309, 321 в п'ятому під'їзді в будинку, що
будується під номером 174-А по вулиці
Київська в м. Обухів Київської області;
квартири під номерами 151, 166, 211, 290 в
третьому під'їзді в будинку, що
будується під номером 174-А по вулиці
Київська в м. Обухів Київської області;
нежитлові приміщення (офіси) під
номером 61 та 62 на 1 поверсі в будинку під
номером 3А по вулиці Кудрявський узвіз
в м. Києві, загальною вартістю 88525491,22
грн.

Відповідно до п. 1.4 Договору сторонами
погоджено, що оскільки загальна
вартість майна, яке передається
стороною 2 у власність сторони 1 складає
88 314 150,00 грн., а загальна вартість
майнових прав, що передаються стороною
1 у власність сторони 2 складає 88 525 491,22
грн., то сторона 1 зобов'язується
доплатити стороні 2 в строк до 10.08.2009 р.
грошові кошти в сумі 211 341,22 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем дійсності
Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Як на підставу для недійсності
Договору позивач вказує на те, що з
03.07.2009 р. основним акціонером Банку є
Держава Україна в особі Міністерства
фінансів України, а тому договір міни
повинен був укладатися з дотриманням
процедури, встановленої Положенням
Кабінету Міністрів України про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти, затвердженим
Постановою №921 від 17.10.2008 р.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення представників учасників
судового процесу, суд приходить до
висновку про необхідність відмови в
задоволенні позовних вимог з огляду на
наступне.

По-перше, постановою Кабінету
Міністрів України від 10.06.2009 р. №566 «Про
капіталізацію акціонерного
комерційного банку «Київ» визначено,
що держава бере участь у капіталізації
акціонерного комерційного банку
«Київ» шляхом придбання акцій
додаткової емісії зазначеного банку в
сумі 3 565 294 000,00 грн. в обмін на облігації
внутрішньої державної позики. Після
придбання державою в особі
Міністерства фінансів України акцій
додаткової емісії акціонерного
комерційного банку «Київ» та належного
оформлення корпоративних прав на
придбані акції частка держави у
статутному капіталі зазначеного банку
становитиме 99,936931402 відсотка.

Як вбачається із матеріалів справи
(виписки по рахункам у цінних паперах
станом на 07.08.2009 р. та 13.08.2011 р.), Держава
Україна є депонентом Банку з кількістю
акцій 356 529 400 000 шт.

Таким чином, станом на момент укладення
сторонами оспорюваного Договору,
відсоткова частка держави у Банку
становила 99,94%.

За змістом ч. 5 ст. 79 Господарського
кодексу України (в редакції, чинній на
момент укладення Договору) для
закупівель товарів, робіт чи послуг
господарське товариство, державна
частка у статутному фонді якого
перевищує 50 відсотків, застосовує
процедури закупівель, визначені
Законом України «Про закупівлю
товарів, робіт і послуг за державні
кошти».

Відповідно до п. 2 Положення «Про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 921 від 17.10.2008 р. (чинного, на момент
укладення спірного Договору) (надалі -
«Положення») державна закупівля -
придбання товарів, робіт і послуг за
державні кошти в установленому цим
Положенням порядку; державні кошти -
кошти Державного бюджету України,
бюджету Автономної Республіки Крим та
місцевих бюджетів, державні кредитні
ресурси, а також кошти Національного
банку, державних цільових фондів,
Пенсійного фонду України, фондів
соціального страхування, які
спрямовуються на придбання товарів,
робіт і послуг, необхідних для
забезпечення діяльності зазначених
органів, кошти підприємств, кошти, які
надаються розпорядникам державних
коштів під гарантії Ради міністрів
Автономної Республіки Крим та органів
місцевого самоврядування за кредитами,
які надаються міжнародними
фінансовими організаціями або на
умовах співфінансування разом з
міжнародними фінансовими
організаціями; договір про закупівлю -
договір, який укладається між
замовником і учасником за результатами
процедури закупівлі та передбачає
надання послуг, виконання робіт або
набуття права власності на товари, в
тому числі на умовах лізингу, за
державні кошти.

Таким чином, Положення не ототожнює
державні грошові кошти та майно,
належне державному підприємству чи
установі, і ним чітко визначено коло
правочинів, на які поширюється їх дія, а
саме: на правочини, за яким
здійснюються розрахунки державними
коштами.

Аналогічні висновки містяться в
постанові Вищого господарського суду
України від 03.03.2014 р. у даній справі.

При цьому, за змістом умов
оскаржуваного Договору, внаслідок
укладення такого договору у власність
Товариства переходять від Банку
майнові права на: нежитлові приміщення,
що будуються на першому та другому
поверхах в будинку на розі вулиці
Димитрова та А. Барбюса в м. Києві
загальною площею 2686,30 кв.м.; квартири
під номерами 130, 143, 150, 156, 162 третьої
секції в будинку, що будується на
перетині вулиць Димитрова та Анрі
Барбюса в місті Києві; квартири під
номерами 3, 66, 69, 79, 100 першої секції в
будинку, що будується на перетині
вулиць Димитрова та Анрі Барбюса в
місті Києві; квартири під номерами 272,
290, 309, 321 в п'ятому під'їзді в будинку, що
будується під номером 174-А по вулиці
Київська в м. Обухів Київської області;
квартири під номерами 151, 166, 211, 290 в
третьому під'їзді в будинку, що
будується під номером 174-А по вулиці
Київська в м. Обухів Київської області;
нежитлові приміщення (офіси) під
номером 61 та 62 на 1 поверсі в будинку під
номером 3А по вулиці Кудрявський узвіз
в м. Києві.

Тобто, в даному випадку відсутній факт
здійснення розрахунку (оплати)
набутого Товариством у власність
нерухомого майна саме державними
коштами.

Більш того, за змістом п. 1.4 Договору
Товариство зобов'язалося доплатити
Банку в строк до 10.08.2009 р. грошові кошти
в сумі 211 341,22 грн., тобто різницю, на яку
перевищувала вартість майна Банку.

За таких обставин, навіть з урахуванням
того, що оспорюваний Договорі
передбачав необхідність сплати
грошових коштів у розмірі 211 341,22 грн.,
такий обов'язок був покладений саме на
відповідача, а відтак твердження
позивача про необхідність
застосування до спірних про відносин
приписів Положення є безпідставним.

По-друге, відповідно до ст. 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» (в редакції, чинній на
момент укладення Договору) на підставі
банківської ліцензії банки мають право
здійснювати банківські операції. Банк,
крім таких операцій, має право
здійснювати й інші операції та угоди
(відповідно до переліку). Банк має право
здійснювати інші угоди згідно із
законодавством України.

Частиною 3 ст. 48 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
визначено, що банк може мати у
власності нерухоме майно загальною
вартістю не більше 25 відсотків
капіталу банку. Це обмеження не
поширюється на:

1) приміщення, яке забезпечує
технологічне здійснення банківських
функцій;

2) майно, яке перейшло банку у власність
на підставі реалізації прав
заставодержателя відповідно до умов
договору застави;

3) майно, набуте банком з метою
запобігання збиткам, за умови, що таке
майно має бути відчужено банком
протягом одного року з моменту набуття
права власності на нього.

Як вбачається із матеріалів справи, у
період з 2007 року по 2009 рік були придбані
майнові права від фізичних та
юридичних осіб, шляхом укладення з
юридичними особами договорів
купівлі-продажу майнових прав,
договорів про відступлення права
вимоги, а також угод про передачу
майнових прав в рахунок погашення
боргу з фізичними особами.
Меморіальними ордерами за вказаний
період підтверджується повна оплата
позивачем їх вартості.

За змістом Інструкції про порядок
складання та оприлюднення фінансової
звітності банків України, затвердженої
постановою Національного банку
України № 480 від 27.12.2007 р. активи -
ресурси, контрольовані банком у
результаті минулих подій, використання
яких, як очікується, приведе до
надходження економічних вигод у
майбутньому; група вибуття - сукупність
активів, які плануються до продажу або
відчуження в інший спосіб однією
операцією, та зобов'язання, які прямо
пов'язані з такими активами, що будуть
передані (погашені) в результаті такої
операції; операційна діяльність - це
основна діяльність банку, що дає дохід,
а також інші види діяльності, що не є
інвестиційними або фінансовими.

Згідно з Положенням про організацію
внутрішнього аудиту в комерційних
банках України, затвердженим
постановою НБУ № 114 від 20.03.1998 р. активи
банку - це накопичені протягом
діяльності банку ресурси, які в
майбутньому приносять економічну
вигоду і призводять до припливу
грошових коштів в банківську установу.

Таким чином, активи банку - це певне
майно, від використання якого банк
очікує отримання економічних вигод у
майбутньому.

З огляду на викладене суд приходить до
висновку, що набуті Банком протягом
2007-2009 майнові права та майно, яке стало
предметом Договору, було віднесено
саме до активів банку, які
обліковувалися на рахунках №3409 (майно,
що перейшло у власність банку як
заставодержателя) та №4430 (капітальні
інвестиції за незавершеним
будівництвом).

Більш того, твердження позивача про те,
що придбання майнових прав, яке є
предметом Договору, відбувалося з
метою забезпечення власних потреб
Банку та з метою забезпечення
працівників Банку службовим житлом, не
спростовує факт віднесення їх до
активів банку.

Статтею 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» (в редакції,
чинній на момент укладення Договору)
було визначено види банківських
операцій, які мають право здійснювати
банки, а також вказано, що банк має
право здійснювати інші угоди згідно із
законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 Закону України
«Про банки і банківську діяльність» (в
редакції, чинній на момент укладення
Договору) з дня призначення
тимчасового адміністратора
повноваження загальних зборів,
спостережної ради і правління (ради
директорів) банку переходять до
тимчасового адміністратора. Угоди,
укладені керівниками банку після
призначення тимчасового
адміністратора, є недійсними з моменту
укладення.

Постановою Правління Національного
банку України №161 від 23.03.2009 р.
тимчасовим адміністратором Банку було
призначено фізичну особу - незалежного
експерта ОСОБА_11.

За змістом ч.ч. 1 та 3 ст. 80 Закону України
«Про банки і банківську діяльність» (в
редакції, чинній на момент укладення
Договору) тимчасовий адміністратор
негайно після свого призначення
зобов'язаний забезпечити збереження
активів та документації банку, а також
активів та документації афілійованих
осіб, в яких банк має участь, що
перевищує 50 відсотків. З дня свого
призначення тимчасовий адміністратор
має повне та виняткове право управляти
банком та контролювати його, вживати
будь-яких заходів щодо відновлення
належного фінансового стану банку або,
при необхідності, підготувати банк до
продажу чи реорганізації з метою
забезпечення інтересів вкладників та
інших кредиторів.

Відтак, основною метою тимчасового
адміністратора є збереження активів
банку, для чого йому надається право
вживати будь-яких заходів щодо
відновлення належного фінансового
стану банку.

Із оскаржуваного Договору справи
вбачається, що загальна вартість майна,
яке передається Товариством у
власність Банку складає 88 314 150,00 грн., а
загальна вартість майнових прав, що
передаються Банком у власність
Товариства складає 88 525 491,22 грн.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що тимчасовим
адміністратором Банку, внаслідок
укладення з Товариством оспорюваного
Договору, було отримано у власність
такого банку нерухоме майно вартістю,
що перевищує вартість переданих у
власність Товариства майнових прав,
тобто вчинено операцію з обміну
наявних активів Банку на більш
ліквідні.

Твердження позивача про перевищенням
тимчасовим адміністратором
повноважень під час укладення спірного
Договору у зв'язку з неотриманням
дозволу Національного банку України
спростовуються наступним.

Частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу
України встановлено, що правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Відповідно до п. 3.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №11
від 29.05.2013 р. «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Як вбачається із матеріалів справи,
листом №54-009/254 від 18.01.2010 р.
Національний банк України повідомив
Голову підкомітету з питань
економічної та екологічної безпеки про
те, що тимчасовий адміністратор Банку
мав право здійснити міну майна Банку на
інше майно, належне Товариству.

Таким чином, матеріали справи хоча і не
містять доказів надання Національним
банком України дозволу на вчинення дій,
спрямованих на укладення спірного
Договору, проте вказаний лист свідчить
про наступне схвалення третьою особою 1
такого правочину.

Більш того, доказами наступного
схвалення такого правочину свідчать
також наявні в матеріалах справи
іпотечні договори від 25.02.2010 р., від
26.02.2010 р. та іпотечний договір від 21.10.2008
р. (в редакції договору про внесення
змін від 26.02.2010 р.), за умовами яких Банк
передав Національному банку України в
іпотеку нерухоме майно, отримане ним у
власність на підставі Договору, в
якості забезпечення виконання
грошового зобов'язання за кредитними
договорами №50 від 21.10.2008 р., №10/09/1 від
13.02.2009 р. та №10/09/2 від 06.03.2009 р.

При цьому, станом на момент укладення
відповідних іпотечних договорів,
нерухоме майно, що було предметом
спірного Договору, було зареєстроване
за Банком на праві власності
Комунальним підприємством Київської
обласної ради «Обухівське бюро
технічної інвентаризації».

Вказаний факт, зокрема, спростовує
твердження позивача про те, що будинки
під номером 138 та 140 по вулиці
Старокиївській в смт. Козин
Обухівського району Київської області
не введені в експлуатацію, а відтак не
могли бути набуті ним у власність.

За таких обставин суд приходить до
висновку про те, що набуття у власність
Банком на підставі укладеного з
Товариством Договору нерухомого майна,
що знаходиться по вул.. Старокиївській
в смт. Козин Обухівського району
Київської області, було в подальшому
схвалено як новим керівництвом Банку
(призначеним після припинення
тимчасової адміністрації Банку на
підставі постанови Правління
Національного банку України №544 від
15.09.2009 р.), так і Національним банком
України.

Більш того, як вбачається із листа
Національний банк України №54-009/254 від
18.01.2010 р. та пояснень його представника,
в результаті проведених тимчасовим
адміністратором заходів щодо
стабілізації діяльності банку було
усунуто причини та умови, на підставі
яких було призначено таку тимчасову
адміністрацію.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Суд відзначає, що позивач не надав до
суду доказів, які б підтверджували той
факт, що Договір суперечить нормам
Цивільного кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства, а
також не довів відсутність необхідного
обсягу цивільної дієздатності
будь-якої з осіб, яка вчинила спірний
правочин та не спрямованість будь-якої
зі сторін на реальне настання правових
наслідків, обумовлених спірним
правочином.

Таким чином, позивачем не доведено, а
судом не встановлено обставин з якими
положення статей 203, 215 Цивільного
кодексу України пов'язують можливість
визнання Договору недійсним.

Більш того, статтею 15 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання та на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Тобто, зазначена стаття передбачає, що
порушення права чи законного інтересу
або спір щодо них повинні існувати на
момент звернення до суду.

В той же час, матеріали справи не
містять, а позивачем належними
доказами не доведено яким чином
укладення спірного Договору порушує
його права та законні інтереси, на
захист яких, зокрема, було спрямоване
подання даного позову.

За таких обставин, в задоволенні
позовних вимог з викладених у позові
Банка правових підстав необхідно
відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
«Акціонерний комерційний банк «Київ»
відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 04.08.2014 р.

Головуючий суддя
В.П. Босий

Судді
М.Є. Літвінова

В.С. Ломака