ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2014 р.
Справа № 914/1908/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Ватра",
с.Доброгостів Львівської області

до відповідача: Приватного
підприємства "Сміо", м.Стрий Львівської
області

про: стягнення 8 992,19 грн.,

Суддя Король М.Р.

За участю представників:

від позивача: Папроцький І.М. -
представник (довіреність від 14.04.14р.);

від відповідача: не прибув;

В судовому засіданні 24.07.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини рішення

Суть спору: позов заявлено
Товариством з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Ватра" (с.
Доброгостів Львівської області) про
стягнення з Приватного підприємства
"Сміо" (м. Стрий Львівської області)
8992,19 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач своїх обов'язків за
договором поставки не виконав, зокрема,
не провів оплати за отриманий товар.

Ухвалою суду від 30.05.14 року порушено
провадження у справі. Розгляд справи
призначено на 19.06.14 року. Вимоги до
сторін по підготовці справи до
розгляду в судовому засіданні
висвітлено в зазначеній ухвалі, в тому
числі визнано участь повноважних
представників сторін в судове
засідання.

Ухвалами від 19.06.2014 року та 03.07.2014 року
розгляд справи відкладався з підстав,
викладених у відповідних ухвалах.

В судове засідання 24.07.2014 року позивач
участь повноважного представника
забезпечив, позовні вимоги підтримав з
підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач участь повноважного
представника в судове засідання не
забезпечив, вимоги ухвали суду не
виконав, причини неявки не повідомив, з
заявами чи клопотаннями не звертався.

Докази оплати боргу в матеріалах
справи відсутні.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
сторони, повно та об'єктивно дослідивши
докази в їх сукупності, суд встановив
наступне:

05.01.2011 року між позивачем
(постачальником згідно договору) та
відповідачем (покупцем згідно
договору) було укладено договір
поставки № 108, відповідно до п.1.1 якого
постачальник зобов'язується в порядку
та на умовах, визначених у цьому
договорі, систематично на вимогу
покупця передавати у власність
покупцеві продукцію, визначену у.п.1.2
цього договору, а покупець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених у цьому договорі, прийняти
та оплатити продукцію.

Відповідно до п. 1.2 договору,
постачальник зобов'язується на вимогу
покупця постачати таку продукцію: а)
яйце категорії Д-1, категорії Д-2,
категорії С-1, категорії С-2, дрібне; б)
м»ясо куряче: 2 категорії, супові
набори.

Відповідно до п. 7.1 договору він
вважається укладеним і набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами та закінчується 31.12.2011 року. У
випадку, якщо протягом 10 днів до
моменту закінчення дії договору від
жодної зі сторін не поступило
повідомлення про припинення дії
договору, цей договір вважається таким,
який укладений на невизначений термін.

Відповідно до п. 4.3 договору оплата
здійснюється шляхом перерахування
грошей на розрахунковий рахунок
постачальника, на протязі 10
банківських днів з моменту поставки.

Факт поставки товару позивач
підтвердив видатковими накладними №
РН-0000086 від 22 січня 2014 року на суму 4050,00
грн.; № РН-0000035 на суму 3240,00 грн.; № РН0000162
від 06.02.2014 року на суму 3618,00 грн.,
оригінали яких суд оглянув в судовому
засіданні.

З огляду на несвоєчасність оплати
товару відповідачем станом на 01.05.2014
року його заборгованість перед
позивачем складає 8078,08 грн.

На дану суму позивачем нараховано 364,38
грн. пені, 479,13 грн. інфляційних втрат та
70,6 грн. річних.

Оцінивши подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного
кодексу України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного
кодексу України обов'язок продавця
передати товар покупцеві вважається
виконаним у момент: вручення товару
покупцеві, якщо договором встановлений
обов'язок продавця доставити товар.

Як встановлено судом позивач поставив
відповідачу товар на суму 10908,00 грн.
Крім цього, судом встановлено, що
умовами договору передбачено оплату
шляхом перерахування грошей на
розрахунковий рахунок постачальника,
на протязі 10 банківських днів з моменту
поставки.

Ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
передбачає, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Відповідно до частини першої статті 692
Цивільного кодексу України покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" моментом
виконання грошового зобов'язання є
дата зарахування коштів на рахунок
кредитора або видачі їх йому готівкою,
а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього
Закону банк зобов'язаний виконати
доручення клієнта, що міститься в
розрахунковому документі, який
надійшов протягом операційного часу
банку, в день його надходження.

В матеріалах справи відсутні докази
перерахунку коштів на розрахунковий
рахунок позивача , відповідно до п.п. 4.2,
4.3 договору, що є порушенням п.п. 1.1, 5.2.3,
5.2.6 договору.

Стаття 610 Цивільного кодексу України
зазначає, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язання
недопустима. Частиною 1 ст. 612
Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. А ч. 1 ст. 547 визначає, що
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі. Виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом згідно ч. 1 ст. 548
ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.4 договору сторони визначили,
що у випадку прострочення термінів
оплати продукції покупець зобов'язаний
сплатити на користь постачальника суму
основного боргу, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочення, 3% річних та
інфляційні втрати.

Відтак, правові наслідки порушення
юридичними і фізичними особами своїх
грошових зобов'язань передбачені,
зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК
України.

З урахуванням приписів статті 549,
частини другої статті 625 ЦК України та
статті 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
правовими наслідками порушення
грошового зобов'язання, тобто
зобов'язання сплатити гроші, є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й неустойку (якщо її
стягнення передбачене договором або
актами законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу.

Правильність нарахування пені, річних
та інфляційних судом перевірено.

Із врахуванням викладеного, суд вважає
позов підставним, обґрунтованим та
таким, що підлягає до задоволення в
повному обсязі.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Судовий збір покладається на
відповідача відповідно до ст. 49 ГПК
України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
4, 33, 34, 35, 44, 49, 82 - 85 ГПК України,
господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги задоволити повністю.

2.Стягнути з Приватного підприємства
"Сміо" (82400, м.Стрий, вул. 22-го Січня, 10,
ідентифікаційний код 22423095) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Ватра" (82176,
Львівська область, с.Доброгостів, вул.
1-ше травня, 8, ідентифікаційний код
30484438) 8078,08 грн. основного боргу, 70,60 грн. -
3% річних, 479,13 грн. інфляційних втрат,
364.38 грн. пені та 1827,00 грн. судового
збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК
України.

Повне рішення складено 25.07.2014 р.

Суддя
Король М.Р.