м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/8568/14 24.07.14
За позовом Заступника прокурора
Печерського району міста Києва в
інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по місту
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комсервіс Плюс»
про стягнення 69 345,83 грн.
Суддя Ващенко Т.М.
Представники учасників судового
Від прокуратури: Половенко Л.В.
посвідчення № 002638 від 05.09.12.
Від позивача: Бондар М.В. представник за
довіреністю № 36 від 09.10.13.
Від відповідача: не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Заступника прокурора Печерського
району міста Києва в інтересах держави
в особі Регіонального відділення Фонду
державного майна України по місту
Києву (далі - позивач) до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Комсервіс
Плюс» (далі - відповідач) про стягнення
65 124,00 грн., а саме: 60 603,75 грн. -
основного боргу, 3 487,25 грн. - пені, 1 033,00
грн. - збитків від інфляції.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач не виконав свої
зобов'язання по сплаті орендної плати
за користування приміщенням за
Договором оренди № 2800 від 28.02.06.
нерухомого майна, що належить до
державної власності, що зумовило
нарахування пені, збитків від інфляції,
та звернення прокуратури з даним
позовом до суду.
Крім того, прокуратура просить суд на
підставі ст. ст. 66, 67 ГПК України
накласти арешт на грошові кошти
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.05.14. порушено провадження у
справі № 910/8568/14 та призначено її до
розгляду на 03.06.14.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.06.14. на підставі ст. 77 ГПК
України розгляд справи було відкладено
В судовому засіданні 19.06.14.
представниками прокуратури та
позивача підтримано подану позивачем
19.06.14. через відділ діловодства суду на
підставі ст. 22 ГПК України заяву про
збільшення розміру позовних вимог,
відповідно до якої позивач просить суд
стягнути з відповідача 69 345,83 грн., а
саме: 60 603,75 грн. - основного боргу, 4
626,93 грн. - збитків від інфляції, 4 115,15
Вказану заяву про збільшення розміру
позовних вимог прийнято господарським
судом, отже має місце нова ціна позову,
виходячи з якої вирішується спір.
За результатами судового засідання
19.06.14. розгляд справи на підставі ст. 77
ГПК України було відкладено на 03.07.14.,
про що судом було прийнято відповідну
03.07.14. представником позивача через
відділ діловодства суду було подано
письмові пояснення по справі.
В зв'язку з перебуванням судді Ващенко
Т.М. у відпустці, справу № 910/8568/14 було
призначено до розгляду на 24.07.14.
Розглянувши клопотання прокуратури
про вжиття на підставі ст. ст. 66, 67 ГПК
України заходів до забезпечення позову
шляхом накладення арешту на грошові
кошти відповідача, суд дійшов висновку
про відмову в її задоволенні з огляду
Клопотання обґрунтовано тим, що до
ухвалення рішення судом в даній справі
відповідачем можуть бути вчинені дії,
які можуть утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду.
Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.
Згідно з п. 1.1 роз'яснення Вищого
господарського суду України № 01-8/2776
від 12.12.2006 р. «Про деякі питання
практики застосування забезпечення
позову», заявник повинен обґрунтувати
причини звернення із заявою про
забезпечення позову.
При цьому, відповідно до п. 1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 16 від 26.12.2011 р. «Про деякі
питання практики застосування заходів
до забезпечення позову», особа, яка
подала заяву про забезпечення позову,
повинна обґрунтувати причини
звернення із заявою про забезпечення
позову. З цією метою та з урахуванням
загальних вимог, передбачених статтею
33 ГПК, обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.
Разом з тим, згідно з п. 3 вказаної
постанови, умовою застосування заходів
до забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення прав
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, питання задоволення заяви
сторони у справі про застосування
заходів до забезпечення позову
вирішується судом в кожному
конкретному випадку виходячи з
характеру обставин справи, що
дозволяють зробити припущення про
утруднення чи унеможливлення
виконання рішення суду у випадку
невжиття заходів забезпечення позову.
Вказана правова позиція була
підтримана й Вищим господарським судом
України при винесенні постанови у
справі № 6/166 від 13.08.2008 р.
Дослідивши збалансованість інтересів
сторін, суд виходить з того, що
припущення прокуратури про
неможливість виконання прийнятого в
подальшому судового рішення, в разі
його задоволення не підтверджується
жодними належними та допустимими
доказами. Таким чином, останньою не
доведено, що майно та грошові кошти, які
є у відповідача на момент пред'явлення
позову до нього, можуть зникнути,
зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення, а тому заява
прокуратури про вжиття заходів до
забезпечення позову є необґрунтованою
та задоволенню не підлягає.
В судовому засіданні 24.07.14.
представником прокуратури підтримано
свої позовні вимоги в повному обсязі, з
врахуванням заяви про збільшення.
Представник позивача в судовому
засіданні 24.07.14. підтримав позовні
вимоги прокуратури в повному обсязі, з
врахуванням заяви про збільшення.
Представник відповідача в судове
засідання 24.07.14. не з'явився, вимоги
попередніх ухвал суду не виконав,
письмового відзиву на позов і
контррозрахунку ціни позову не надав,
заяв чи клопотань не подав і не
надіслав, про поважні причини неявки
суд не повідомив, про дату, час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.
Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.
Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.
Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.
В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Відомості про місцезнаходження
відповідача є правомірними, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб і
фізичних осіб-підприємців.
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
у справі № 910/8568/14.
В судовому засіданні 24.07.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників прокуратури та позивача,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва, -
Відповідно до з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону
України «Про прокуратуру», на
прокуратуру України покладено функції
представництва інтересів держави в
суді.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
прокуратуру», органи прокуратури
України вживають заходів до усунення
порушень закону, від кого б вони не
виходили, поновлення порушених прав і
притягнення у встановленому законом
порядку до відповідальності осіб, які
допустили ці порушення.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про
прокуратуру», визначено що при
здійсненні прокурорського нагляду за
додержанням і застосуванням законів
прокурор має право звертатись до суду з
заявами про захист прав і законних
інтересів громадян, держави, а також
підприємств та інших юридичних осіб.
Статтею 121 Конституції України на
органи прокуратури України покладено
функції представництва інтересів
громадян та держави в судах.
Відповідно до ст. 36-1 Закону України
«Про прокуратуру», представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва у суді інтересів
громадянина є його неспроможність
через фізичний чи матеріальний стан,
похилий вік або з інших поважних причин
самостійно захистити свої порушені чи
оспорювані права або реалізувати
процесуальні повноваження, а інтересів
держави - наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою. Прокурор
самостійно визначає підстави для
представництва у судах, форму його
здійснення і може здійснювати
представництво в будь-якій стадії
судочинства в порядку, передбаченому
процесуальним законом.
На підставі зазначених положень
заступник прокурора Печерського
району міста Києва звернувся до суду в
інтересах держави з позовом про
стягнення заборгованості.
28.02.06. між позивачем (далі -
Орендодавець) та відповідачем (далі -
Орендар) укладено Договір № 2800 оренди
нерухомого майна, що належить до
державної власності (далі - Договір),
відповідно до умов якого (п. 1.1 в
редакції Додаткового договору № 2800/02
від 20.03.09. до Договору) Орендодавець
передає, а Орендар приймає в строкове
платне користування державне нерухоме
майно (далі - Майно), загальною площею 22,8
кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вул.
Предславинська, 34, що перебуває на
балансі Державного підприємства «Наш
Згідно з п. 2.1 Договору, Орендар вступає
у строкове платне користування Майном
у термін, вказаний в Договорі, але не
раніше підписання сторонами Договору
та акта приймання-передачі Майна.
На виконання умов Договору між
сторонами підписано та скріплено
печатками відповідний акт
приймання-передачі Майна.
Як встановлено п. 3.1 Договору, орендна
плата визначається на підставі
Методики розрахунку орендної плати,
затвердженої Кабінетом Міністрів
України, і становить без ПДВ за базовий
місяць розрахунку - грудень 2005 року 632,72
грн. Нарахування ПДВ на суму орендної
плати здійснюється у порядку,
визначеному чинним законодавством.
Додатковим договором № 2800/02 від 20.03.09.
до Договору п. 3.1 викладено в наступній
редакції: «орендна плата визначається
на підставі Методики розрахунку
орендної плати, затвердженої Кабінетом
Міністрів України, і становить без ПДВ
за базовий місяць розрахунку - жовтень
2008 р. 2 472,38 грн. Нарахування ПДВ на суму
орендної плати здійснюється у порядку,
визначеному чинним законодавством.
Договором № 2800/03 від 27.04.12. про внесення
змін до Договору пунктом 3.1 Договору
встановлено, що орендна плата
визначається на підставі Методики
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу,
затвердженої Кабінетом Міністрів
України від 04.10.95. № 786 (зі змінами) і
становить без ПДВ за базовий місяць
розрахунку - вересень 2011 року 3 927,16 грн.
Нарахування ПДВ на суму орендної плати
здійснюється у порядку, визначеному
чинним законодавством.
Орендна плата за кожний наступний
місяць коригується на індекс інфляції
за наступний місяць (п. 3.2 Договору).
Відповідно до п. 3.6 Договору, орендна
плата перераховується до Державного
бюджету України та балансоутримувачу у
співвідношенні 70% до 30% щомісячно до 10
числа місяця наступного за звітним з
урахуванням щомісячного індексу
інфляції відповідно до пропорцій
Строк дії Договору сторонами погоджено
пунктами 10.1, 10.4 з 28.02.06. по 28.01.07. У разі
відсутності заяви однієї із сторін про
припинення або зміну Договору після
закінчення строк його чинності
протягом одного місяця, Договір
вважається продовженим на той самий
строк і на тих самих умовах, які були
передбачені Договором, з урахування
змін в законодавства на дату
продовження Договору.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
прокуратура вказує на те, що відповідач
не виконав свої зобов'язання по сплаті
орендної плати за користування
приміщенням за Договором за період з
вересня 2011 року по лютий 2014 року,
внаслідок чого у Товариства з
обмеженою відповідальністю «Комсервіс
Плюс» виникла заборгованість.
Суд відзначає, що відповідач своїм
правом на подачу письмового відзиву та
контррозрахунку ціни позову не
скористався, жодних доказів на
обґрунтування своє правової позиції у
справі не надав.
Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.
Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.
Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.
Оцінюючи подані прокуратурою та
позивачем докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що вимоги прокуратури
підлягають частковому задоволенню з
Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу
України договір є однією із підстав
виникнення зобов'язань та обов'язковим
для виконання сторонами.
В силу ст. 526 Цивільного кодексу України
та ст. 193 Господарського кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.
За своє правовою природою даний
Договір є договором оренди.
До відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цих
Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
Орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.
Державну політику у сфері оренди
здійснюють: Кабінет Міністрів України,
а також Фонд державного майна України,
його регіональні відділення та
представництва - щодо державного майна;
органи, уповноважені Верховною Радою
Автономної Республіки Крим, - щодо
майна, яке належить Автономній
Республіці Крим; органи місцевого
самоврядування - щодо майна, яке
перебуває в комунальній власності.
Відносини щодо оренди державного
майна, майна, що належить Автономній
республіці Крим або перебуває в
комунальній власності, регулюються
договором оренди, цим Законом та іншими
нормативно - правовими актами (ст. 2, ст. 3
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна»).
Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного
кодексу України, за користування
майном з наймача справляється плата,
розмір якої встановлюється договором
Згідно ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу
України, орендна плата - це фіксований
платіж, який орендар сплачує
орендодавцю незалежно від наслідків
своєї господарської діяльності.
Приписами ч. 3 ст. 18 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» визначається, що орендар
зобов'язаний вносити орендну плату
своєчасно і у повному обсязі.
Орендар зобов'язується своєчасно та в
повному обсязі сплачувати орендну
плату (п. 5.2 Договору).
Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна», строки внесення орендної плати
визначаються у договорі.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).
Проте відповідач свого обов'язку по
сплаті передбаченої Договором
орендної плати в терміни, визначені
Договором, в повному обсязі не виконав,
доказів повної оплати заборгованості
за період заявлений в позовній заяві,
до матеріалів справи не надав.
Матеріалами справи підтверджується та
відповідачем не спростовано, що
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Комсервіс Плюс» в
порушення покладеного на нього законом
та Договором обов'язку по сплаті
передбачених Договором орендних
платежів за користування об'єктом
оренди не виконало, в зв'язку з чим
заборгованість відповідача по сплаті
орендної плати за період заявлений в
позовній заяві становить 60 603,75 грн.,
яку відповідачем станом на час
прийняття судового рішення не
погашено, внаслідок чого позовні
вимоги заступника прокурора
Печерського району міста Києва в цій
частині є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню повністю.
В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по платежах,
прокуратура просить суд на підставі п.
3.5 Договору стягнути з Орендаря пеню в
розмірі 4 115,15 грн.
Оскільки судом встановлено, що
відповідач у встановлений Договором
строк свого обов'язку по перерахуванню
коштів по сплаті орендної плати не
виконав, допустивши прострочення
виконання грошового зобов'язання (в т.ч.
у період, який вказано позивачем), тому
дії відповідача є порушенням
договірних зобов'язань (ст. 610
Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом
Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.
Згідно з ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.
Приписами ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу
України встановлено, що пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.
Орендна плата, перерахована
несвоєчасно або не в повному обсязі,
підлягає індексації і стягується до
бюджету та Балансоутримувачу у
визначеному в п. 3.3 співвідношенні,
відповідно до чинного законодавства
України з урахуванням пені в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ на дату
нарахування пені від суми
заборгованості, з урахуванням
індексації, за кожний день
прострочення, включаючи день оплати (3.5
В силу приписів п. 18 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
№ 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги
частини 1 статті 47 ГПК України щодо
прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
ГПК України стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого нарахування сум штрафних
санкцій, річних, збитків від інфляції, і
в разі, якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно.
Таким чином, судом здійснено
перерахунок пені та встановлено, що з
відповідача підлягає стягненню 4 100,26
грн. - пені, а отже іншій частині в
розмірі 14,89 грн. пеню нараховано
безпідставно, а тому в задоволенні
позову в цій частині необхідно
Крім того, прокуратура на підставі ст.
625 Цивільного кодексу України просить
суд стягнути з відповідача 4 626,93 грн. -
збитків від інфляції.
Згідно зі статтею 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних в
порядку ст. 625 ЦК України є способами
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. (Відповідної правової
позиції дотримується Вищий
господарський суд України у постанові
№ 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд
України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010
Суд відзначає, що прострочене грошове
зобов'язання визначено у гривні, а тому
нарахування інфляційного збільшення
суми боргу є правомірним.
Судом здійснено перерахунок збитків
від інфляції та встановлено, що з
відповідача підлягає стягненню 4 626,93
грн. - збитків від інфляції, що
відповідає обґрунтованому розрахунку
позивача та прокуратури.
При цьому, відповідачем не оспорено
розрахунки пені та збитків від
В силу вимог п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про судовий збір» від сплати судового
збору звільняються, зокрема, органи
прокуратури - при здійсненні
представництва інтересів громадян або
держави в суді.
Частиною другою статті 49 ГПК
передбачено, що в разі коли спір виник
внаслідок неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Зазначена
норма виступає процесуальною санкцією,
яка застосовується господарським
судом незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання заінтересованою
стороною. У такому застосуванні суду
слід виходити з широкого розуміння
даної норми, маючи на увазі, що
передбачені нею наслідки можуть
наставати і в разі неправомірної
бездіяльності винної особи, яка не
вжила заходів до поновлення порушених
нею прав і законних інтересів іншої
особи (зокрема, ухилялася від
задоволення її заснованих на законі
вимог), що змусило останню звернутися
за судовим захистом (п. 4.7 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 21.02.13. № 7 «Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
З огляду на викладене на підставі ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті судового
збору покладаються на відповідача та
стягуються в доход Державного бюджету
На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, ст. ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою
м. Київ, вул. Предславинська, б. 39;
ідентифікаційний код 33060255) в доход
Державного бюджету України (одержувач
УДКСУ у Шевченківському районі міста
Києва, код одержувача 37995466, банк
одержувача ГУ ДКСУ у місті Києві, р/р
плата за оренду іншого державного
майна) 60 603 (шістдесят тисяч шістсот
три) грн. 75 коп. - основного боргу, 4 100
(чотири тисячі сто) грн. 26 коп. - пені, 4 626
(чотири тисячі шістсот двадцять шість)
грн. 93 коп. - збитків від інфляції.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою
м. Київ, вул. Предславинська, б. 39;
ідентифікаційний код 33060255) в доход
Державного бюджету України 1 827 (одну
тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00
коп. - витрат по сплаті судового збору.
4. В іншій частині в позові відмовити.
5. Після набрання рішенням законної
Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 28.07.14.

Суддя
Т.М. Ващенко