ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.07.2014 Справа № 920/1319/13за позовом:
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
м.Суми

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м.Суми

про визнання недійсним договору про
спільне фінансування будівельних
робіт від 15.10.2004р.

СУДДЯ В.М. МОЇСЕЄНКО

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_3

За участю секретаря судового засідання
Сороки Л.М.

В судовому засіданні оголошувалася
перерва з 10 год.00 хв. 10.07.2014р. до 11 год.00
хв.24.07.2014р.

Суть спору: Позивач просить суд
визнати підписаний між сторонами
договір б/н від 15.10.2004 року про спільне
фінансування будівельних робіт
нежитлового приміщення, загальна площа
якого складає 1712,4 кв.м., і розташованого
за адресою: АДРЕСА_3 між будинками
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на земельній
ділянці, що розташована за адресою:
АДРЕСА_3 між будинками АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 недійсним.

Рішення господарського суду Сумської
області від 28.10.2013р. в задоволенні
позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 15.01.2014р.
рішення господарського суду Сумської
області від 21.10.2013р. у справі № 920/1319/13
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 03.04.2014 року рішення
господарського суду Сумської області
від 21.10.2013р.та постанову Харківського
апеляційного господарського суду від
15.01.2014р.у справі № 920/1319/13 скасовано, а
зазначену справу передано на новий
розгляд до господарського суду
Сумської області .

В Постанові Вищого господарського суду
України від 03.04.2014р. по даній справі
вказано, що суди попередній інстанцій
дійшовши висновку про укладеність
договору про спільне фінансування
будівельних робіт від 15.10.2004р. не
встановили, який же із варіантів
спірного договору є насправді
укладений сторонами, не здійснили
передбачених процесуальним законом
заходів щодо залучення до матеріалів
справи оригіналів цих договорів, які
мають неузгодженості у змісті та не
здійснили їх оцінку.

Згідно вимог ч. 1 ст. 111-12 Господарського
процесуального кодексу України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

З огляду на вищезазначені вказівки,
наведені в Постанові Вищого
господарського суду України від
03.04.2014р. по даній справі, ухвалою суду
від 13.05. 2014р. було зобов'язано позивача
та відповідача подати письмові
пояснення по справі з урахуванням
зазначеної постанови Вищого
господарського суду України. Крім того,
ухвалами суду від 17.06.2014р. та від
26.06.2014р. було зобов'язано відповідача
подати оригінали договору про спільне
фінансування будівельних робіт від
15.10.2004р. та оригінал акту від 15.04.2014р.

Відповідач подав письмові пояснення
від 17.06.2014р. № б/н , в яких , посилаючись
на раніше поданий ним відзив на позов
від 19.08.2013р., зазначає, що позивачем
здійснено звернення до суду з позовом
з порушенням строків позовної
давності, так як договір складено,
підписано та скріплено печатками
сторін у 2004 році, тому просить суд
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Позивач подав клопотання від 17.06.2014р., в
якому просить долучити до матеріалів
справи оригінали документів, а саме:
договір про спільне фінансування
будівельних робіт від 15.10.2014р. ;
оригінал акту від 15.10.2014р. до договору
про спільне фінансування будівельних
робіт від 15.10.2014р. , всього на 4-х арк.

На виконання вимог ухвал суду
відповідач подав клопотання б/н від
08.07.2014 року про приєднання доказів, а
саме: договору про спільне
фінансування будівництва від 15.10.2004
року та акту від 23.05.2008 року.

Зазначені документи оглянуті в
судовому засіданні та долучені до
матеріалів справи.

В даному судовому засіданні
представник відповідача надав усні
пояснення по справі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважного
представника відповідача , дослідивши
та оцінивши надані докази, суд
встановив.

Позивач звернувся до суду з позовом
про визнання недійсним договору про
спільне фінансування будівельних
робіт нежитлового приміщення від 15.10.2004
року, укладеного між сторонами у
справі, відповідно до п. 1 якого сторони
зобов'язуються спільно фінансувати
проведення будівельних робіт
нежитлового приміщення, розташованого
за адресою: АДРЕСА_3 між будинками
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на земельній
ділянці, що розташована за адресою:
АДРЕСА_3 між будинками АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2, а фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 , зобов'язаний компенсувати
фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4 50%
всіх понесених витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про
визнання договору від 15.10.2004 р.
недійсним позивач посилається на ст.233
ЦК України та зазначає, що на
підписання договору про спільне
фінансування будівельних робіт
погодився, оскільки у 2009 р. у нього не
вистачало коштів щоб добудувати та
ввести в експлуатацію об'єкт
нерухомого майна та через загрозу
банкрутства, тобто під впливом тяжких
обставин. Також, позивач зазначає, що
помилився щодо обставин при укладанні
договору, оскільки відповідач мав
вкласти грошові кошти у завершення
будівництва та введення у експлуатацію
приміщення у сумі 4281000,00 грн., чого
зроблено не було.

Позивач зазначив, що підписання
договору та актів відбулося за
скрутних обставин - він не міг
закінчити будівництво цього
нежитлового приміщення, йому
загрожувало банкрутство, тому він був
вимушений підписати договір та акти
минулими датами.

Позивач вказує на те, що під час
розгляду господарським судом Сумської
області інших судових справ ним було
з'ясовано, що у сторін договору від
15.10.2004 р. знаходяться різні за змістом
примірники цього договору. Так, п. 3
договору, яким регулюється питання
права власності (примірник ОСОБА_2)
складається з 27 строк, у той час як п. 3
договору (примірник ОСОБА_4)
складається з 4 строк. У п. 4 договору,
яким регулюється порядок розрахунків,
у примірнику ОСОБА_2 порядок
розрахунків врегульовано 2-ма пунктами,
а у примірнику ОСОБА_4 - 3-ма пунктами.
Примірник договору від 15.10.2004 р., що є у
ОСОБА_2, складається з 4-х сторінок, а
примірник цього ж договору (у ОСОБА_4) - з
3-х сторінок.

Відповідач з позовними вимогами не
погоджується, у відзиві на позовну
заяву б/н від 19.08.2013 року, вважає їх
безпідставним, оскільки жодних
фактичних підстав, на думку
відповідача, для визнання недійсним
окремих частин договору, як і договору
в цілому, позивачем не наведено,
оскільки факт укладення договору ,
виникнення за ним прав та обов'язків і
фактичне виконання сторонами договору
встановлено судовими рішеннями
господарського суду Сумської області.,
а саме : рішеннями від 29.03.2010р. у справі
№ 10/4-10, від 10.02.2011р. у справі № 17/481-08 , від
28.02.2013р. у справі № 5021/1191/12.

В даному відзиві та в поясненнях від
17.06.2014р. відповідач просить суд на
підставі ст. 267 Цивільного кодексу
України застосувати позовну давність
до даного спору.

Вищезазначеними рішеннями
господарського суду Сумської області
встановлено факт укладення договору,
виникнення за ним прав та обов'язків і
фактичне виконання сторонами договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України
факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори, за
винятком встановлених рішенням
третейського суду) під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Наявні в матеріалах справи оригінал
договору про спільне фінансування
будівництва від 15.10.2004 року та оригінал
акту від 23.05.2008 року свідчать про
укладення договору , виникнення за ним
прав та обов'язків сторін.

Позивач подав клопотання без номера та
дати ( а.с.60) про призначення
експертизи, в якому просить призначити
по справі будівельну технічну
експертизу примірника договору
відповідача про спільне фінансування
будівельних робіт , датованого 15.10.2004р.,
проведення якої доручити Харківському
науково-дослідному інституту судових
експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса
, на вирішення якої поставити наступні
питання:

1.Чи відповідає час підписання наданого
ОСОБА_2 (відповідачем по даній справі)
примірнику договору від 15 жовтня 2004 р.
часу, вказаному як дата складання
договору про спільне фінансування
будівельних робіт (15.10.2004 р.) з
врахуванням інформації, викладеної у
довідці УМВС від 03.06.2008 р.?

2.Чи міг договір про спільне
фінансування будівельних робіт від
15.10.2004 р. бути складеним раніше 03.06.2008 р.?

3.Чи є автентичними тексти договору про
спільне фінансування будівельних
робіт від 15.10.2004 р. (примірник
відповідача) та текст нотаріальної
копії договору про спільне
фінансування будівельних робіт від
15.10.2004 р. (примірник позивача)?

Суд, розглянувши зазначене клопотання
позивача, дослідивши сукупність
наявних у справі доказів, вважає
клопотання безпідставним та таким, що
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Статтею 1 Закону України "Про судову
експертизу" визначено, що судова
експертиза - це дослідження експертом,
на основі спеціальних знань
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
які містять інформацію про обставини
справи, що перебуває у провадженні
суду. Із сукупності наведених норм
матеріального і процесуального права
вбачається, що неприпустимо ставити
перед судовими експертами правові
питання, вирішення яких чинним
законодавством віднесено до
компетенції суду (п. 2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 р. № 4 "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи").

Суд вважає, що позивачем невизначено та
не конкретизовано сформульовані
підстави позову, оскільки більшість з
наведених ним статей цивільного
законодавства в обґрунтування
позовних вимог не регламентують
підстав визнання угоди недійсною.
Заявлені позивачем питання
експертного дослідження не стосуються
предмету доведення у справі.

Як вбачається з матеріалів справи про
існування договору про спільне
фінансування будівництва від 15.10.2004
року позивачу стало відомо 23.05.2008р., про
що свідчить Акт до договору про спільне
фінансування будівельних робіт від
15.10.2004р., складений 23.05.2008р. (а.с 195-196).

Таким чином, не пізніше, чим 23.05.2008р.
позивачу було відомо про порушення
свого права, відтак саме від цього дня
починається перебіг позовної давності
тривалістю в три роки.

З даною позовною заявою позивач
звернувся до суду 31.07.2013р, тобто вже
після спливу позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України
визначено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 Цивільного кодексу
України перебіг позовної давності
починається від дня ,коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу
,яка його порушила.

Таким чином, у даній справі має місце
пропуск строку звернення до суду з
вказаним вище позовом.

У розумінні положень статті 256
Цивільного кодексу України, право на
задоволення позову або право на позов в
матеріальному розумінні - це право
позивача вимагати від суду задоволення
позову і, як наслідок, можливість
примусового виконання вимоги позивача.
Зі спливом позовної давності особа
втрачає право на позов саме в
матеріальному розумінні. Отже, сплив
позовної давності є підставою для
відмови у позові.

Частиною третьою статті 267 вказаного
Кодексу передбачена можливість
застосування позовної давності лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення рішення судом.

Сплив позовної давності є самостійною
підставою для відмови у позові, як це
визначено ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу
України, незалежно від того, чи має
місце порушення прав та охоронюваних
законом інтересів позивача. Проте, за
приписами частини п'ятої цієї статті
позивач вправі отримати судовий захист
у разі визнання поважними причини
пропуску строку позовної давності.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести суду ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки відповідачем було заявлено
клопотання про застосуванням судом
позовної давності, а судом під час
судового розгляду даної справи
встановлено, що позивачем пропущено
строк, в межах якого він міг звернутися
до суду з вимогою про захист порушеного
права, та не наведено суду
обґрунтованих, поважних причин для
поновлення пропущеного строку
звернення до суду з позовом про
визнання недійсним договору про
спільне фінансування будівельних
робіт нежитлового приміщення від 15.10.2004
року, укладеного між сторонами у
справі, при зазначених обставинах,
господарський суд дійшов висновку, про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності та про відмову в
позові.

Отже, суд дійшов висновку, що вимоги
позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позову Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Суми
-відмовити.

Повне рішення складено 24.07.2014р.

Суддя
В.М. Моїсеєнко