ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28 липня 2014 р. Справа №
903/655/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "УМПП-Центр"

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства
"Західінкомбанк"

про визнання договору іпотеки від
17.10.2007р. недійсним

Суддя Слупко В.Л.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Сидун О.С., довір. №964-19
від 18.06.2014р.

Суть спору: ТзОВ"УМПП-Центр" 09.07.2014р.
звернулось до господарського суду
Волинської області з позовною заявою, в
якій просить визнати недійсним
договір іпотеки від 17 жовтня 2007р.,
укладений між ПАТ"Західінкомбанк" та
ТзОВ"УМПП-Центр", посвідчений приватним
нотаріусом Луцького міського
нотаріального округу ОСОБА_2,
зареєстрований в реєстрі за №4102.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що
предметом іпотеки є частина
нежитлового приміщення
адміністративної будівлі, а саме
приміщення третього поверху №№96 по 124
включно загальною площею 615,5 м.кв., яке
при передачі в іпотеку не було виділено
в натурі і на нього не було
зареєстровано право власності, що є
порушенням ч.3 ст.5 Закону України"Про
іпотеку", відповідно до якої частина
об'єкта нерухомого майна може бути
предметом іпотеки лише після її
виділення в натурі та реєстрації права
власності на неї як на окремий об'єкт
нерухомості.

Позивач зазначає, що про порушення
своїх прав при укладенні оспорюваного
договору іпотеки дізнався, отримавши в
травні 2014р. від ПАТ"АКБ"Львів" та в
червні 2014р. від ПАТ"Фінанси і кредит"
відмову в отриманні в іпотеку частини
нежитлового приміщення з метою
отримання кредитних коштів з
посиланням банками на ч.3 ст.5 Закону
України "Про іпотеку".

Також зауважує, що 10.02.2014р. Волинським
ОБТІ за ТзОВ"УМПП-Центр" було
зареєстровано право власності на весь
адміністративний будинок, державна
реєстрація окремих його
частин(поверхів) не проводилась,
оскільки виділення в натурі
частин(поверхів) не здійснювалось.

Відповідач у відзиві проти позову
заперечує мотивуючи тим, що позивач в
позовній заяві не навів та не
обгрунтував, які саме його права та
інтереси порушені при наданні ним в
іпотеку частини приміщення. Навпаки,
підписавши договір уповноважена особа
від імені ТОВ"УМПП-Центр" - директор
Артазей І.В., який діяв на підставі
протоколу загальних зборів учасників
№1 від 14.03.2003р. та протоколу зборів від
10.10.2007р., підтвердив факт ознайомлення з
умовами спірного договору іпотеки, а
також факт відсутності будь-яких
порушень зі сторони Банку.

Відповідач наголошує, що за змістом ст.1
ГПК України підприємства, установи,
організації мають право на звернення
до господарського суду за захистом
своїх порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, однак
позивач у позові не зазначив, які його
права чи інтереси порушив саме Банк.

В судовому засіданні відповідачем
подано заяву про застосування строків
позовної давності, оскільки вважає, що
за даним предметом позову перебіг
строку позовної давності починається з
дня укладення договору іпотеки, тобто
із 17.10.2007р., так як укладаючи договір
керівник ТзОВ "УМПП-Центр" знав, що
він передає в іпотеку частину
приміщення і на момент укладення
договору наведена редакція ч.3 ст.5
Закону України"Про іпотеку" було
чинною.

В день судового засідання позивачем
через канцелярію суду подано
клопотання про відкладення розгляду
справи за підписом директора
Л.Д.Лисенко по причині її неможливості
бути присутньою в судовому засіданні
без пояснення причин та надання
доказів в обгрунтування заявленого
клопотання.

Представник відповідача заперечує
проти відкладення розгляду справи,
мотивуючи тим, що клопотання
направлено на затягування розгляду
справи, а ухвалою суду про порушення
провадження у справі суд не визнавав
явку Л.Д.Лисенко обов'язковою.

Суд відхиляє клопотання позивача про
відкладення розгляду справи з огляду
на наступне:

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

З врахуванням наведеного та правових
обгрунтувнь позивачем позовних вимог
суд визнає за можливе розглянути
справу без участі директора
ТзОВ"УМПП-Центр". При цьому судом
враховано, що в клопотанні не наведено
поважності причин неявки в судове
засідання 28.07.2014р., про яке позивача
було повідомлено ще 14.07.2014р., що
підтверджується поштовим
повідомленням про врученням ухвали
суду від 10.07.2014р.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, суд встановив наступне.

ТзОВ"УМПП-Центр" є власником
адміністративного приміщення (А-6)
нежитловою площею 4810,10м.кв. за адресою:
м. Луцьк, пр-т Грушевського, 30, що
підтверджується рішенням
господарського суду Волинської
області від 02.02.2004р. у справі
№6/101-27 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"УМПП-Центр" до Відкритого акціонерного
товариства "Укрмашпромпроект" за
участю третьої особи без самостійних
вимог Волинського обласного бюро
технічної інвентаризації про визнання
права власності (а.с.15-16) та витягом з
реєстру прав нерухомості згідно
рішення Волинського ОБТІ від
10.02.2004р.(а.с.17).

17.10.2007р. між
КБ"Західінкомбанк"("іпотекодержатель)
та ТзОВ
"УМПП-Центр"(іпотекодавець) було
укладено нотаріально посвідчений
договір іпотеки, відповідно до умов
якого позивач передав в іпотеку
приміщення третього поверху №№96 по 124
адміністративного будинку (А-6), що
знаходиться по вул. Грушевського, 30 у
м. Луцьку для часткового
забезпечення зобов'язань
ТзОВ"Млинівські макарони" за кредитним
договором №1605/07-189 від 16.05.2007р. та
додаткового до нього договору на суму 6
800 000грн.

Посилання ТзОВ"УМПП-Центр" на те, що
вказаний договір іпотеки укладений з
порушенням ч.3 ст.5 Закону України "Про
іпотеку", а тому підлягає визнанню
судом недійсним, не грунтується в
даному випадку на нормах Закону
України "Про іпотеку", а ч.3 ст.5 Закону
розуміється позивачем буквально.

За загальним правилом власник
самостійно розпоряджається своїм
майном (частина перша статті 316, частина
перша ст.319 ЦК України.

Тобто власник майна має право
самостійно вирішити питання про
передачу цього майна в іпотеку,
отримання згоди від будь-якої особи на
розпорядження своєю власністю в такій
спосіб законом не вимагається.

Зазначений висновок грунтується як на
нормах статтей 316, 319 частині другій
статті 583 ЦК України, так і на абзаці 3
частини першої статті 3 Закону
України"Про іпотеку", відповідно до
якого предметом іпотеки може бути
нерухоме майно, зареєстроване в
установленому порядку як окремий
виділений у натурі об'єкт права
власності, якщо інше не встановлено цим
Законом.

Відповідно до частини третьої статті 5
Закону України "Про іпотеку" частина
об'єкта нерухомого майна може бути
предметом лише після її виділення в
натурі та реєстрації права власності
не неї як на окремий об'єкт нерухомості.
Це положення повинно застосовуватися з
урахуванням змісту частини другої
статті 6 цього Закону щодо нерухомого
майна, яке перебуває у спільній
власності.

Згідно із ч.1 ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Відповідно до ст. 361 зазначеного
Кодексу співвласник має право
самостійно розпорядитися своєю
часткою у праві спільної часткової
власності.

Згідно зі ст. 578 ЦК України та ч.2 ст.6
Закону України "Про іпотеку" майно, що є
у спільній власності, може бути
передане в іпотеку лише нотаріально
посвідченою згодою усіх співвласників.
Співвласник нерухомого майна має право
передати в іпотеку свою частку в
спільному майні без згоди інших
співвласників за умови виділення її в
натурі та реєстрації права власності
на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Отже, майно, що є у спільній власності
осіб, не може передаватися в іпотеку
без згоди іншого співвласника
(постанова Судової плати у цивільних
справах Верховного Суду України від
30.10.2013р. у справі №6-96цс13).

З огляду на викладене відсутні правові
підстави для визнання надійсним
договору іпотеки частини приміщення
відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК
України.

Суд також погоджується з відповідачем
в тім, що позивач, заявляючи позов про
визнання недійсним договору іпотеки не
обгрунтував, яким чином укладення та
виконання договору іпотеки порушує
його права як власника
адміністративного приміщення. При
передачі майна в іпотеку позивач
гарантував, що майно є його власністю
та вільне від будь-яких
зобов'язань.

Керуючись ст.ст. 316, 319, ч.2 ст. 583
Цивільного кодексу України, ст.ст.
Закону України"Про іпотеку", ст.ст. 44, 49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України,

господарський суд,-

вирішив:

В позові відмовити.

Повний текст рішення складено

30.07.2014

Суддя
В. Л. Слупко