ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"05" серпня 2014 р.
Справа № 918/847/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Бережнюк В.В.
розглянувши справу за позовом
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України"

до відповідача Комунального
підприємства "Дубнокомуненергія"

про стягнення 32 711 грн. 71 коп.

Представники:

Від позивача : Ткаченко Р.Ю.

Від відповідача : не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" звернулася до
господарського суду Рівненської
області із позовом до відповідача
Комунального підприємства
"Дубнокомуненергія" про стягнення в
сумі 32 711 грн. 71 коп. - 3% річних. Свої
вимоги обґрунтовує несвоєчасним
виконанням відповідачем зобов'язання
щодо сплати боргу, який виник у зв'язку
з невчасними розрахунками за
поставлений природний газ, та
стягнутий за рішенням господарського
суду Рівненської області від 30.05.2012 р. у
розмірі 1 884 908 грн. 31 коп., з яких 1 712 880
грн. 68 коп. основного боргу, 65 999 грн. 83
коп. - пені, 22 077 грн. 84 коп. - інфляційних
втрат, 45 696 грн.. 86 коп. - 3% річних та 38 253
грн. 10 коп. - витрат по сплаті судового
збору.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю. Просить стягнути з
відповідача 32 711 грн. 71 коп. - 3% річних з
підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач надав письмовий відзив на
позов, у якому вказує, що основною
причиною невчасних розрахунків за
поставлений природний газ є
невиконання державною взятих на себе
зобов'язань по відшкодуванню різниці в
тарифах на теплову енергію, яка виникає
у зв'язку з невідповідністю фактичної
вартості теплової енергії тарифам, що
затверджувалися або погоджувалися
відповідними органами державної влади
чи органами місцевого самоврядування.
Крім того, заборгованість в сумі 1 712 880
грн. 68 коп. була відшкодована за рахунок
субвенції з державного бюджету
частковими платежами - 14.09.2012 р. згідно
договору №179/517-ГУ про організацію
взаєморозрахунків відшкодовано кошти
в сумі 641255 грн. 36 коп., 20.11.2012 р. згідно
договору №263/517-ГУ - 117 121 грн. 22 коп.,
05.12.2012 р. згідно договору №514/517з-ГУ - 954 504
грн. 10 коп. Також відповідач зазначає,
що КП "Дубнокомуненергія" знаходиться у
скрутному фінансовому становищі, має
ряд кредиторів та значні суми
заборгованості перед останніми, за
всіма договорами поставки природного
газу загальна заборгованість
підприємства становить 5 671 000 грн. 00 коп.
Збиток по підприємству за 2014 рік
становить 1 205 042 грн. 95 коп. За
наведеного відповідач просить
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог.

Представник відповідача в судове
засідання 05.08.2014 р. не з'явився.
Натомість через канцелярію суду подав
клопотання про розгляд справи без його
участі за наявними у справі
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представника позивача,
повно та об'єктивно оцінивши всі
обставини справи в їх сукупності,
господарський суд прийшов до висновку,
що позов підлягає задоволенню
частково. При цьому суд виходив з
такого.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК
України обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, крім
встановлених рішенням третейського
суду, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Так, рішенням господарського суду
Рівненської області від 30 травня 2012
року у справі № 5019/526/12 за позовом
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" до Комунального
підприємства "Дубнокомуненергія" про
стягнення 1 912 655 грн. 04 коп., встановлено,
що 30 грудня 2010 року між Дочірньою
компанією "Газ України" в особі
Волинської філії ДК "Газ України" (далі -
постачальник) та Комунальним
підприємством "Дубнокомуненергія"
(далі - покупець) був укладений договір
№ 06/10-26/25-ТЕ-3 про закупівлю природного
газу за державні кошти (надалі -
Договір), з Додатком № 1 до Договору.
Відповідно до пункту 1.1. Договору,
постачальник зобов'язувався поставити
покупцеві імпортований природний газ,
а покупець зобов'язувався прийняти і
оплатити природний газ в обсязі,
зазначеному в п. 1.2 цього Договору. Газ,
що постачається за цим Договором,
використовується покупцем виключно
для надання населенню та релігійним
організаціям послуг з опалення та
гарячого водопостачання.

Також рішенням встановлено, що на
виконання умов договору позивач
протягом січня - грудня 2011 року
поставив відповідачу природний газ на
загальну суму 2 278 838 грн. 01 коп., що
підтверджується актом
прийому-передачі природного газу .
Відповідач, в свою чергу, в порушення
умов Договору, розрахувався з
позивачем за поставлений природній газ
частково на суму 565 957 грн. 33 коп. Таким
чином, за відповідачем перед позивачем
рахується заборгованість в сумі 1 712 880
грн. 68 коп.

Позивачем, з огляду на несвоєчасне
виконання відповідачем зобов'язання
щодо оплати вартості природного газу,
було нараховано 131 999 грн. 66 коп. пені, 22
077 грн. 84 коп. інфляційних та 45 696 грн. 86
коп. 3% річних.

За результатами розгляду даного спору
рішенням від 30 травня 2012 року позов
задоволено частково, стягнуто з
відповідача на користь позивача - 1 712 880
грн. 68 коп. боргу, 65 999 грн. 83 коп. пені, 22
077 грн. 84 коп. інфляційних, 45 696 грн. 86 коп.
3% річних та 38 253 грн. 10 коп. витрат по
сплаті судового збору.

Дане рішення не було оскаржене в
апеляційному та касаційному порядку.

Судом встановлено, що на виконання
договору №179/517-ГУ від 14.09.2012 р. про
організацію взаєморозрахунків 23.10.2012 р.
було перераховано на рахунок позивача
641 255 грн. 36 коп. в рахунок погашення
основної суми боргу, присудженої до
стягнення рішенням суду від 30.05.2012 р.
Також, на виконання договору №263/517-ГУ
від 20.11.2012 р. про організацію
взаєморозрахунків 05.12.2012 р. було
перераховано на рахунок позивача 117 121
грн. 22 коп. Крім того, на виконання
договору №514/517з-ГУ від 05.12.2012 р. про
організацію взаєморозрахунків 07.12.2012 р.
перераховано на рахунок позивача 954 504
грн. 10 коп. в рахунок погашення основної
суми боргу, присудженої до стягнення
рішенням господарського суду від 30.05.2012
р. (арк.с. 35-43).

Відтак, сума основного боргу
відповідача за договором № 06/10-26/25-ТЕ-3
про закупівлю природного газу за
державні кошти від 30 грудня 2010 року,
встановлена рішенням господарського
суду Рівненської області від 30 травня
2012 року у справі №5019/526/12, була повністю
погашена 7 грудня 2012 року.

Оскільки має місце несвоєчасне та
неповне погашення присудженої до
стягнення згідно рішення від 30.05.2012 р.
заборгованості у загальному розмірі 1
884 908 грн. 31 коп., з яких 1 712 880 грн. 68 коп.
основного боргу (погашений на даний
час), 65 999 грн. 83 коп. пені, 22 077 грн. 84 коп.
інфляційних, 45 696 грн. 86 коп. 3% річних та
38 253 грн. 10 коп. витрат по сплаті
судового збору, тому позивач нарахував
3% річних на цю суму за період з 16.06.2012 р.
по 30.05.2014 р. в загальному розмірі 32 711
грн. 71 коп.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про
стягнення трьох процентів річних,
нарахованих на суму боргу в розмірі 1 884
908 грн. 31 коп. (що складається зі
стягнутих з відповідача основного
боргу, пені, трьох процентів річних,
інфляційних втрат та суми сплаченого
позивачем судового збору у справі
5019/526/12), позивач посилилася на те, що з
моменту набрання законної сили судовим
рішенням про стягнення з відповідача
вищенаведених сум у останнього перед
позивачем виникло грошове зобов'язання
по сплаті 1 884 908 грн. 31 коп. На
підтвердження обґрунтованості своєї
правової позиції Компанія посилалася
на приписи пунктів 5.4, 7.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" (далі -
Постанова).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України
встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Абзацом 4 частини 1 статті 1 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" передбачено,
що грошовим зобов'язання є зобов'язання
боржника сплатити кредитору певну
грошову суму відповідно до
цивільно-правового правочину
(договору) та на інших підставах,
передбачених законодавством України.

З вищезазначених нормативних приписів
чинного законодавства вбачається, що
грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625
ЦК України, є виражене в грошових
одиницях (національній валюті України
чи в грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 1.1 Постанови.

Відповідно до статті 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

З аналізу вищенаведених норм
вбачається, що саме лише прийняття
господарським судом рішення про
задоволення вимог кредитора, якщо таке
рішення не виконано в установленому
законом порядку, не припиняє
зобов'язальних відносин сторін і не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника суми основного боргу
фактично не виконано, кредитор вправі
вимагати стягнення з нього в судовому
порядку сум інфляційних нарахувань та
процентів річних аж до повного
виконання грошового зобов'язання.

Оскільки вищезазначена сума основного
боргу була повністю погашена
відповідачем лише 07 грудня 2012 року, суд
дійшов висновку про законність та
обґрунтованість позовних вимог
позивача про стягнення з КП
"Дубнокомуненергія" трьох процентів
річних, нарахованих у зв'язку з
несвоєчасним проведенням розрахунків
у період з 16 червня 2012 року по 7 грудня
2012 року на суму основного боргу в
розмірі 1 712 880 грн. 68 коп. з урахуванням
його часткового погашення, яке мало
місце 23 жовтня 2012 року та 5 грудня 2012
року.

Так як позивачем не надано суду
детального розрахунку позовних вимог,
тому судом здійснено власний
розрахунок 3% річних, за результатами
якого розмір даної санкції,
нарахованої у період з 16 червня 2012 року
по 7 грудня 2012 року на суму основного
боргу в розмірі 1 712 880 грн. 68 коп. з
урахуванням його часткового погашення,
становить 22 183 грн. 98 коп.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача трьох відсотків річних за
період з 16.06.2012 р. по 30.05.20014 р.,
нарахованих на суму пені у розмірі 65 999
грн. 83 коп., стягнутої з КП
"Дубнокомуненергія" рішенням
господарського суду Рівненської
області від 30 травня 2012 року у справі №
5019/526/12, суд зазначає наступне.

Як було вказано вище, частиною 1 статті
509 ЦК України встановлено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

У той же час правова природа неустойки
дещо інша, оскільки остання є одним з
видів забезпечення виконання
зобов'язань.

За частиною 1 статті 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відтак, неустойка носить акцесорний
характер по відношенню до основного
зобов'язання.

Наведене підтверджується і приписами
Закону України частини 1 статті 1 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", відповідно до
якої до грошових зобов'язань боржника
не включаються, зокрема, неустойка
(штраф, пеня) та інші фінансові санкції,
визначені на дату подання заяви до
господарського суду.

Отже, системний аналіз норм
матеріального права дає можливість
дійти висновку, що обов'язок сплатити
неустойку за невиконання зобов'язання
не є зобов'язанням в розумінні статті 509
ЦК України, оскільки останнє є одним з
видів забезпечення виконання
основного зобов'язання, у тому числі й
грошового.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
18 лютого 2014 року у справі № 3-2гс14.

Відповідно до частини 3 статті 82 ГПК
України обираючи при прийнятті рішення
правову норму, що підлягатиме
застосуванню до спірних правовідносин,
господарський суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, які викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 11116 цього
Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 11128 ГПК
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

У той же час посилання позивача на
пункт 5.4 Постанови не береться судом до
уваги з огляду на таке.

Даним пунктом передбачено, що
господарським судам необхідно мати на
увазі, що за приписом частини п'ятої
статті 11 ЦК України грошове
зобов'язання може виникати з рішення
суду. Відтак якщо певне зобов'язання
згідно з рішенням господарського суду
є грошовим (наприклад, у зв'язку з
прийняттям судового рішення про
стягнення суми попередньої оплати в
зв'язку з недопоставкою продукції),
відповідальність за невиконання
такого зобов'язання, яке виникло з
рішення суду, настає на загальних
підставах згідно з частиною другою
статті 625 названого Кодексу.

Проте відповідно до Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" вказана
Постанова носить рекомендаційний
характер та не містить імперативних
норм, обов'язкових для застосування
господарськими судами України. У той же
час вищезазначене положення даної
Постанови прямо суперечить
обов'язковій для застосування правовій
позиції Верховного Суду України та
нормативним приписам чинного
законодавства. Відтак, наведені
положення Постанови не беруться судом
до уваги.

За таких обставин, зважаючи на
вищевказані приписи та пряму заборону
нараховування будь-яких процентів на
неустойку, встановлену частиною 2
статті 550 ЦК України, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для стягнення з відповідача
трьох процентів річних, нарахованих на
суму пені у розмірі 65 999 грн. 83 коп.,
стягнутої згідно рішення
господарського суду Рівненської
області від 30.05.2012 р.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача трьох відсотків річних за
період з 16.06.2012 р. по 30.05.20014 р.,
нарахованих на суми 22 077 грн. 84 коп. -
інфляційних втрат та 45 696 грн.. 86 коп. - 3%
річних, стягнутих з відповідача з КП
"Дубнокомуненергія" рішенням
господарського суду Рівненської
області від 30 травня 2012 року у справі №
5019/526/12, суд звертає увагу на таке.

Частиною 2 статті 625 ЦК України
передбачена можливість стягнення
кредитором з боржника виплат, які
носять компенсаційний, а не штрафний
характер. Дані виплати є особливою
мірою відповідальності боржника,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат (збитків) кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отримання
компенсації від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредитору.

У той же час стягнення таких виплат за
судовим рішенням не змінює їх правової
природи і не перетворює їх в окреме
грошове зобов'язання, у зв'язку з чим
правові підстави для нарахування
компенсаційних виплат на такі ж
компенсаційні виплати, стягнуті судом
за попередній період, відсутні.

Крім того, дана позиція узгоджується з
приписами пункту 3.3 Постанови, за яким
на суму інфляційних нарахувань не
нараховуються проценти.

Відтак, суд дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення вимоги позивача про
стягнення з відповідача трьох
відсотків річних за період з 16.06.2012 р. по
30.05.20014 р., нарахованих на суми 22 077 грн. 84
коп. - інфляційних втрат та 45 696 грн. 86
коп. - 3% річних, стягнутих згідно
рішення господарського суду
Рівненської області від 30.05.2012 р.

Окрім цього, суд не погоджується з
можливістю нарахування 3% річних на
суму судового збору в розмірі 38 253 грн. 10
коп., стягнутого з КП
"Дубнокомуненергія" рішенням
господарського суду Рівненської
області від 30.05.2012 р. у справі № 5019/526/12,
оскільки судовий збір не є грошовим
зобов'язанням в розумінні
вищезазначених нормативних приписів
чинного законодавства, а є
компенсацією судових витрат,
пов'язаних з розглядом вказаної справи,
які поніс позивач. Даний правовий
інститут урегульований приписами
господарського процесуального
законодавства, а не нормами
матеріального права. Тому в цій частині
вимог позов також задоволенню не
підлягає.

В силу статей 43, 47, 33, 38 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
коли кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
суд, оцінивши подані по справі докази
за своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, повинен
прийняти рішення за результатами
обговорення усіх цих обставин.

Отже, позовні вимоги Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" до КП "Дубнокомуненергія"
підлягають задоволенню частково, в
частині стягнення з відповідача 3%
річних в сумі 22 183 грн. 98 коп.,
нарахованих за період з 16 червня 2012
року по 7 грудня 2012 року на суму
основного боргу в розмірі 1 712 880 грн. 68
коп., з урахуванням його часткового
погашення, яке мало місце 23 жовтня 2012
року та 5 грудня 2012 року.

В іншій частині вимог позивача у
розмірі 10 527 грн. 73 коп. - 3% річних в
позові слід відмовити за
безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ч.5 ст.49 ГПК України на
відповідача покладаються судові
витрати пропорційно розміру
задоволених вимог. Розмір пропорції
задоволених позовних вимог проти
заявлених складає 67,82 %.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з комунального підприємства
"Дубнокомуненергія" Дубенської міської
ради (35600, Рівненська область, місто
Дубно, вул.К.Острозького, 23, ) на користь Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (04116, місто
Київ, вулиця Шолуденка, будинок 1, ) - 22 183 грн. 98 коп. - три
проценти річних, 1 239 (одну тисячу
вісімдесят) грн. 07 коп. витрат по сплаті
судового збору. Видати наказ після
набрання рішенням суду законної сили.

3. Відмовити Дочірній компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" у
задоволенні решти позовних вимог.

Повне рішення складено "05" серпня 2014
року

Суддя
Бережнюк В.В.