ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2014 р.Справа № 916/1321/13

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Н..В.
Комендатенко

за участю представників:

від прокуратури - Незовибатько О.В.

від позивачів:

1) Білгород-Дністровської міської
ради - не з'явився,

2) Державної екологічної інспекції
в Одеській області - Гудзенко Т.Є.,

від відповідача - Єршов О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора Одеської області в інтересах
держави в особі Білгород-Дністровської
міської ради та Державної екологічної
інспекції в Одеській області до
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Білгород-Дністровська паляниця" про
стягнення 262650,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року заступник
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора звернувся до господарського
суду Одеської області з позовом в
інтересах держави в особі
Білгород-Дністровської міської ради та
Державної екологічної інспекції в
Одеській області до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Білгород-Дністровська паляниця" про
стягнення 425808,18 грн. збитків,
заподіяних відповідачем внаслідок
самовільного спецводокористування.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 27.05.2013 р. позовну заяву
заступник Білгород-Дністровського
міжрайонного прокурора прийнято до
розгляду, порушено провадження у
справі № 916/1321/13 та справу призначено до
розгляду в засіданні суду.

В ході розгляду справи заступником
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора були уточнені позовні вимоги
та зменшено розмір збитків, заподіяних
відповідачем внаслідок самовільного
спецводокористування, що підлягають
стягненню до 262650,00 грн.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 23.01.2014 р. по справі № 916/1321/13
було відмовлено у задоволені позову
заступника Білгород-Дністровського
міжрайонного прокурора, при цьому
стягнуто з Білгород-Дністровської
міської ради та Державної екологічної
інспекції в Одеській області до
державного бюджету України по 2626,50 грн.
судового збору з кожного.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014 року по
справі № 916/1321/13 апеляційну скаргу
заступника прокурора Одеської області
залишено без задоволення, а рішення
господарського суду Одеської області
від 23.01.2014 р. у цій справі - без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 04.06.2014 р. касаційну скаргу
заступника прокурора Одеської області
задоволено частково, рішення
господарського суду Одеської області
від 23.01.2014 р. та постанову Одеського
апеляційного господарського суду від
11.03.2014 р. у справі № 916/1321/13 скасовано, а
вказану справу направлено на новий
розгляд до господарського суду
Одеської області.

На підставі розпорядження керівника
апарату суду від 23.06.2014 р. було
проведено повторний автоматичний
розподіл справи № 916/1321/13, за
результатами якого вказану справу
передано на розгляд судді
господарського суду Одеської області
Петрову В.С.

Так, ухвалою господарського суду
Одеської області від 25.06.2014 р. справу №
916/1321/13 прийнято до провадження судді
Петрова В.С. та призначено до розгляду в
засіданні суду.

Під час нового розгляду справи позивач
- Державна екологічна інспекція в
Одеській області позовні вимоги
прокурора підтримала, про що зазначено
у письмових поясненнях по справі (а.с.
62-67 т. 2) та уточненнях позовних вимог
(а.с. 76-79).

Позивач - Білгород-Дністровська міська
рада пояснення по суті позову
прокурора не надала, також представник
міськради у судові засідання не
з'явився з невідомих причин, у зв'язку з
цим з'ясувати думки міськради щодо
пред'явленого позову не уявляється
можливим.

Відповідач проти заявленого
прокурором позову заперечував.

Заслухавши пояснення представників
прокуратури та сторін, розглянувши та
дослідивши всі письмові докази, які
містяться в матеріалах справи,
господарський суд дійшов наступних
висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
"Білгород-Дністровська паляниця " є
суб'єктом господарювання, основним
видом діяльності якого є виробництво
хліба та хлібобулочних виробів;
виробництво борошняних кондитерських
виробів, тортів і тістечок нетривалого
зберігання. Господарську діяльність
підприємство здійснює на земельній
ділянці загальною площею 1,7697 га, якою
користується на підставі договору
оренди землі від 11.04.2005р, строк дії
якого 49 років. На зазначеній земельній
ділянці розташовані будівлі та
споруди, зокрема, дві артсвердловини
для добування підземних вод.

Державним управлінням охорони
навколишнього природного середовища в
Одеській області були видані ТОВ
"Білгород-Дністровська паляниця"
дозволи на спецводокористування від
16.03.2009 р. № УКР633А/Оде на термін до 10.12.2011
р. та дозвіл на спеводокористування №
УКР633-А/Оде від 25.05.2012 р., термін дії
якого до 15.02.2015 р., за якими відповідачем
здійснювалось водокористування на
виробничі та госппобутові потреби.

Як вбачається з матеріалів справи,
01.02.2013 р. Державною екологічною
інспекцією в Одеській області була
проведена перевірка законності
видобування підземних вод ТОВ
"Білгород-Дністровська паляниця", за
наслідком якої складений акт перевірки
дотримання вимог природоохоронного
законодавства. Так, за результатами
вказаної перевірки ДЕІ встановлено
факт порушення п. 9 ст. 44 Водного кодексу
України, а саме: факт забору підземної
води для виробничих та
господарсько-побутових потреб в об'ємі
5000 куб.м в період з 01.01.2012 р. по 31.03.2012 р.
без дозволу на здійснення спеціального
водокористування, що підтверджується
звітом ТОВ "Білгород-Дністровська
паляниця" про використання води за І
квартал 2012 року по формі № 2-ТП. При
цьому в акті перевірки вказано, що
відповідач після закінчення терміну
дії дозволу на спецводокористування
від 16.03.2009 р. № УКР633АОде здійснював
забір води, що підтверджено довідкою з
Білгород-Дністровського управління
водного господарства від 28.01.2013 р. № 60.

На підставі вказаного ДЕІ в Одеській
області здійснено розрахунок завданих
відповідачем збитків із застосуванням
п. 9.1 Методики розрахунку розмірів
відшкодування збитків, заподіяних
державі внаслідок порушення
законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів, затвердженої наказом
Мінприроди України від 20.07.2009 р. за № 389,
внаслідок чого визначено суму збитків
в розмірі 262650 грн.

Згідно з п. 9 ст. 44 Водного кодексу
України водокористувачі зобов'язані
здійснювати спеціальне
водокористування лише за наявності
дозволу.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання використовують у
господарській діяльності природні
ресурси в порядку спеціального або
загального природокористування
відповідно до цього Кодексу та інших
законів, що узгоджується з приписами ч.
1 ст. 38 Закону України "Про охорону
навколишнього природного середовища".

Водночас, в порядку спеціального
використання природних ресурсів
громадянам, підприємствам, установам і
організаціям надаються у володіння,
користування або оренду природні
ресурси на підставі спеціальних
дозволів, зареєстрованих у
встановленому порядку, за плату для
здійснення виробничої та іншої
діяльності, а у випадках, передбачених
законодавством України, - на пільгових
умовах (ч. 3 ст. 38 Закону України "Про
охорону навколишнього природного
середовища").

Згідно з Водним Кодексом України
підземні води належать до державного
водного фонду України.

За визначеннями, наведеними у статті
першої Водного кодексу України,
використання води - процес вилучення
води для використання у виробництві з
метою отримання продукції та для
господарсько-питних потреб населення,
а також без її вилучення для потреб
гідроенергетики, рибництва, водного,
повітряного транспорту та інших
потреб.

За статтею 46 зазначеного Кодексу
водокористування може бути двох видів:
загальне і спеціальне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 48 Водного
кодексу України спеціальне
водокористування - це забір води з
водних об'єктів із застосуванням
споруд або технічних пристроїв,
використання води та скидання
забруднюючих речовин у водні об'єкти,
включаючи забір води та скидання
забруднюючих речовин із зворотними
водами із застосуванням каналів.
Спеціальне водокористування
здійснюється юридичними і фізичними
особами насамперед для задоволення
питних потреб населення, а також для
господарсько-побутових, лікувальних,
оздоровчих, сільськогосподарських,
промислових, транспортних,
енергетичних, рибогосподарських та
інших державних і громадських потреб.
Не належать до спеціального
водокористування: пропуск води через
гідровузли (крім гідроенергетичних);
подача (перекачування) води
водокористувачам у маловодні регіони;
усунення шкідливої дії вод
(підтоплення, засолення, заболочення);
використання підземних вод для
вилучення корисних компонентів;
вилучення води з надр разом з
видобуванням корисних копалин;
виконання будівельних,
днопоглиблювальних і вибухових робіт;
видобування корисних копалин і водних
рослин; прокладання трубопроводів і
кабелів; проведення бурових,
геологорозвідувальних робіт; інші
роботи, які виконуються без забору води
та скидання зворотних вод.

Таким чином, водним законодавством
передбачено вичерпний перелік видів
використання води, які не відносяться
до спеціального водокористування, а
значить і не потребують отримання
дозволу на спецводокористування.

За приписами ст. 50 Водного Кодексу
України строки спеціального
водокористування встановлюються
органами, які видали дозвіл на
спеціальне водокористування.
Продовження строків спеціального
водокористування за клопотанням
заінтересованих водокористувачів
здійснюється державними органами, що
видали дозвіл на спеціальне
водокористування.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач здійснює господарську
діяльність, у тому числі використовує
артсвердловини на земельній ділянці,
що надані йому на умовах оренди згідно
із договором від 11.04.2005 р., видобуває
підземні води у господарських й
господарсько-побутових цілях. При
цьому у період з 11.12.2011 року по 24.05.2012
року у відповідача був відсутній
дозвіл на спеціальне водокористування,
оскільки виданий відповідачу
Державним управлінням охорони
навколишнього природного середовища
в Одеській області дозвіл на
спеціальне водокористування від 16.03.2009
р. № УКР 633-А/Оде діяв на строк до 10.12.2011
р., а наступний дозвіл № УКР633-А/Оде було
видано відповідачу лише 25.05.2012 р., про що
зазначалось вище.

Підстави для припинення права
спеціального водокористування
встановлені статтею 55 Водного
кодексу України, відповідно до п. 2 якої
право юридичних та фізичних осіб на
спеціальне водокористування
припиняється, зокрема, у разі
закінчення строку спеціального
водокористування.

При цьому порядок припинення права
спеціального водокористування
визначається згідно з положеннями ст. 56
Водного кодексу України, згідно якої
припинення права спеціального
водокористування здійснюється,
зокрема, за рішенням органу, що видав
дозвіл на спеціальне водокористування,
у випадку, передбаченому пунктом 2 ст. 55
цього Кодексу.

Припинення права на спеціальне
водокористування в усіх випадках
здійснюється органом, що видав дозвіл
на спеціальне водокористування (ч. 2 ст.
56 Водного кодексу України).

Отже, з огляду на вказані приписи ст. 55,
56 Водного кодексу України, закінчення
строку дії дозволу на спеціальне
водокористування за відсутності
рішення органу, що його видав про
припинення права відповідача на
спеціальне водокористування не
позбавляє останнього можливості
продовжити строк спеціального
водокористування у встановленому
чинним законодавством порядку. В свою
чергу дії відповідача з використанням
вод після закінчення строку дії
дозволу на спеціальне
водокористування, без його продовження
та за відсутності рішення
компетентного органу про припинення
спеціального водокористування,
вважаються самовільним
водокористуванням.

Також слід зазначити, що відповідно до
пунктів 2, 3, 4 Порядку погодження та
видачі дозволів на спеціальне
водокористування, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 321 від 13.03.2002 року, дозволи на
спеціальне водокористування (забір
води з водних об'єктів із застосуванням
споруд або технічних пристроїв,
використання води та скидання у водні
об'єкти забруднюючих речовин,
включаючи забір води та скидання
забруднюючих речовин із зворотними
водами із застосуванням каналів)
видаються у разі використання води
водних об'єктів загальнодержавного
значення - Мінприроди, а на території
Автономної Республіки Крим - органом
виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань екології та
природних ресурсів за клопотанням
водокористувачів з обґрунтуванням
потреби у воді, яке погоджується у разі
використання підземних вод - з
Державною геологічною службою або
дочірніми підприємствами НАК "Надра
України" за переліком, який затверджує
Мінекоресурсів. Дозволи видаються
органами, що зазначені в абзаці другому
пункту 2 цього Порядку, в місячний
термін з дня подання в установленому
порядку клопотання, а органами,
зазначеними в абзаці третьому цього
пункту, - в установлені ними терміни.
Клопотання водокористувачів
розглядаються у місячний термін. У разі
відмови у погодженні клопотання або у
видачі дозволу водокористувачу
надається відповідь з обґрунтуванням
причин відмови (в редакції Порядку,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин).

У відповідності до приписів статей 68, 69
Закону України "Про охорону
навколишнього природного середовища"
порушення законодавства України про
охорону навколишнього природного
середовища тягне за собою встановлену
цим Законом та іншим законодавством
України дисциплінарну,
адміністративну, цивільну і
кримінальну відповідальність.
Підприємства, установи, організації та
громадяни зобов'язані відшкодовувати
шкоду, заподіяну ними внаслідок
порушення законодавства про охорону
навколишнього природного середовища, в
порядку та розмірах, встановлених
законодавством України. Шкода,
заподіяна внаслідок порушення
законодавства про охорону
навколишнього природного середовища,
підлягає компенсації в повному обсязі.

Згідно статті 110 Водного кодексу
України порушення водного
законодавства тягне за собою
дисциплінарну, адміністративну,
цивільно-правову або кримінальну
відповідальність згідно з
законодавством України.
Водокористувачі звільняються від
відповідальності за порушення водного
законодавства, якщо вони виникли
внаслідок дії непереборних сил природи
чи воєнних дій. Відповідальність за
порушення водного законодавства
несуть особи, винні, зокрема у
порушенні правил спеціального
водокористування.

Статтею 111 Водного кодексу України
передбачено, що підприємства, установи,
організації і громадяни України, а
також іноземні юридичні і фізичні
особи та особи без громадянства
зобов'язані відшкодувати збитки,
завдані ними внаслідок порушень
водного законодавства, в розмірах і
порядку, встановлених законодавством
України. Притягнення винних у
порушенні водного законодавства до
відповідальності не звільняє їх від
обов'язку відшкодування збитків,
завданих ними внаслідок порушення
водного законодавства.

Відшкодування шкоди, заподіяної
порушенням природоохоронного
законодавства, за своєю правовою
природою є відшкодування
позадоговірної шкоди, тобто деліктною
відповідальністю.

Загальне положення про
цивільно-правову відповідальність за
завдання позадоговірної шкоди втілено
у статті 1166 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала. Особа, яка
завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності
є протиправне шкідливе винне діяння
особи, яка завдала шкоду. Для
відшкодування завданої шкоди
необхідно довести такі факти як
неправомірність поведінки особи; вина
завдавача шкоди; наявність шкоди;
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та заподіяною шкодою.

Наявність всіх зазначених умов є
обов'язковим для прийняття судом
рішення про відшкодування шкоди.
Відсутність хоча б одного з цих
елементів виключає відповідальність
за заподіяну шкоду.

В деліктних правовідносинах саме на
позивача покладається обов'язок
довести наявність шкоди,
протиправність (незаконність)
поведінки заподіювача шкоди та
причинний зв'язок такої поведінки із
заподіяною шкодою. В свою чергу,
відповідач повинен довести, що в його
діях (діях його працівників) відсутня
вина у заподіянні шкоди.

Шкода, заподіяна внаслідок порушення
природоохоронного законодавства,
повинна відшкодовуватись у розмірах,
які визначаються на підставі
затверджених у встановленому порядку
такс і методик обрахування розмірів
шкоди, що діють на час здійснення
порушення або, у разі неможливості
встановлення часу здійснення
порушення, - на час його виявлення.
Відсутність таких такс або методик не
може бути підставою для відмови у
відшкодуванні шкоди.

Наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 20.07.2009р. № 389 затверджено
Методику розрахунку розмірів
відшкодування збитків, заподіяних
державі внаслідок порушення
законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів.

Вказана Методика розрахунку розмірів
відшкодування збитків, заподіяних
державі внаслідок порушення
законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів встановлює єдині вимоги до
визначення збитків, заподіяних державі
внаслідок порушення законодавства про
охорону та раціональне використання
водних ресурсів суб'єктами
господарювання (фізичними і юридичними
особами), та застосовується державними
інспекторами України з охорони
навколишнього природного середовища
та державними інспекторами з охорони
навколишнього природного середовища
відповідних територій при розрахунку
розмірів збитків, заподіяних державі
внаслідок порушення законодавства про
охорону та раціональне використання
водних ресурсів, які виявлені за
результатами державного контролю за
додержанням вимог суб'єктами
господарювання природоохоронного
законодавства.

З аналізу пункту 1.2. Методики (в
редакції наказу Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 20.07.2009р. № 389) вбачається, що
вказана Методика встановлює порядок
визначення розмірів відшкодування
збитків, заподіяних державі як
внаслідок таких порушень
законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів, що призвели до забруднення
водних об'єктів, забруднення
поверхневих та підземних вод, так і
внаслідок порушень законодавства про
охорону та раціональне використання
водних ресурсів, обумовлених
самовільним використанням водних
ресурсів без дозволу на спеціальне
водокористування, забором,
використанням води та скидом
забруднюючих речовин з порушенням умов
водокористування, встановлених у
дозволі на спеціальне
водокористування.

Відповідно до пункту 1.7. Методики
самовільне водокористування - це
здійснення спеціального
водокористування без наявності
дозволу на нього.

В розділі IX (пункти 9.1., 9.2.) Методики (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) визначено
порядок розрахунку розміру
відшкодування збитків, обумовлених
самовільним використанням водних
ресурсів без дозволу на спеціальне
водокористування та порушенням умов
водокористування, встановлених у
дозволі на спеціальне
водокористування (крім прісних
підземних вод глибиною більше 20 м), який
здійснюється за формулою: Зсам = 100 х W х
Тар, де W - об'єм води (м3), що використана
самовільно без дозволу на спеціальне
водокористування або з порушенням умов
водокористування, встановлених у
дозволі на спеціальне
водокористування, Тар - норматив збору
за спеціальне водокористування (грн/м3),
що діє в регіоні на момент виявлення
порушення та який затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 18.05.1999р. № 836.

Так, положення Методики розрахунку
розмірів відшкодування збитків,
заподіяних державі внаслідок
порушення законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
затвердженої наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 20.07.2009р. № 389,
встановлюють самостійні та окремі
підстави для відшкодування збитків,
заподіяних державі внаслідок порушень
законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів, зокрема внаслідок
самовільного використання водних
ресурсів без дозволу на спеціальне
водокористування.

Отже, чинним законодавством
встановлено самостійні підстави для
відшкодування збитків, заподіяних
державі внаслідок порушення
законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів, зокрема внаслідок
самовільного використання водних
ресурсів без відповідного дозволу на
спеціальне водокористування.

Слід зауважити, що спірні водні
правовідносини, які пов'язані з
обов'язковістю отримання відповідачем
дозволу на спецводокористування,
вичерпно врегульовані статтями 44, 48, 49
Водного кодексу України як нормами
спеціального закону. В свою чергу
стаття 23 Кодексу України про надра
звільняє певних суб'єктів
(землевласників і землекористувачів в
межах наданих їм земельних ділянок) від
отримання спеціальних дозволів на
користування надрами, що не слід
ототожнювати з дозволами на
спецводокористування.

Так, у ст. 23 Кодексу України про надра
міститься положення, що землевласники
і землекористувачі в межах наданих їм
земельних ділянок мають право без
спеціальних дозволів та гірничого
відводу видобувати для своїх
господарських і побутових потреб
корисні копалини місцевого значення і
торф загальною глибиною розробки до
двох метрів, підземні води для власних
господарсько-побутових потреб,
нецентралізованого та
централізованого (крім виробництва
фасованої питної води)
господарсько-питного водопостачання,
за умови, що продуктивність
водозаборів підземних вод не перевищує
300 кубічних метрів на добу, та
використовувати надра для
господарських і побутових потреб.

Між тим з матеріалів справи не
вбачається, судом не встановлено та
відповідачем не доведено забір
підземних вод разом з видобуванням
корисних копалин.

Разом з тим судом на підставі наявних в
матеріалах справи доказах встановлено
факт здійснення відповідачем в
порушення вимог статей 48, 49 Водного
кодексу України самовільного
водокористування (спеціального
водокористування без наявності
дозволу на нього) у період з 11.12.2011 року
по 24.05.2012 року, який не спростовано
відповідачем. внаслідок чого державі
було заподіяно шкоду в розмірі 262650,00
грн. При цьому відповідачем на
спростування проведеного позивачем
розрахунку не надано належних доказів
фактичного споживання ним води в
іншому обсязі, адже чинним
законодавством встановлено обов'язок
саме водокористувача здійснювати
облік забору та використання вод.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладені обставини
стосовно наявності протиправної
поведінки відповідача, яка полягає у
здійсненні самовільного
водокористування (спеціального
водокористування без наявності
дозволу на нього), причинного зв'язку
між такою поведінкою відповідача та
заподіяною державі шкодою у розмірі
26260,00 грн., суд вважає обґрунтованими
позовні вимоги прокурора про стягнення
з відповідача заподіяної шкоди.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Разом з тим слід зазначити, що чинним
процесуальним законодавством
передбачено право прокурора на
звернення до господарського суду в
інтересах держави з позовною заявою, в
якій прокурор самостійно визначає, в
чому полягає порушення інтересів
держави, та обґрунтовує необхідність
їх захисту, а також вказує орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

Пунктом 5 статті 121 Конституції України
на прокуратуру України покладається
представництво інтересів громадян або
держави в суді у випадках, встановлених
законом.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України
„Про прокуратуру" представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва у суді інтересів
держави - наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою. Формами
представництва є: 1) звернення до суду з
позовами або заявами про захист прав і
свобод іншої особи, невизначеного кола
осіб, прав юридичних осіб, коли
порушуються інтереси держави, або про
визнання незаконними правових актів,
дій чи рішень органів і посадових осіб;
2) участь у розгляді судами справ; 3)
внесення апеляційного, касаційного
подання на судові рішення або заяви про
їх перегляд за нововиявленими
обставинами. З метою вирішення питання
наявності підстав для внесення
касаційного подання у справі,
розглянутій без участі прокурора,
прокурор має право знайомитися з
матеріалами справи в суді, робити
виписки з неї, отримувати копії
документів, що знаходяться у справі.
Прокурор самостійно визначає підстави
для представництва у судах, форму його
здійснення і може здійснювати
представництво в будь-якій стадії
судочинства в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Згідно з абзацом четвертим частини 1
статті 2 ГПК господарський суд порушує
справи за позовами прокурорів, які
звертаються до господарського суду в
інтересах держави. Частиною 2 згаданої
статті передбачено, що прокурор, який
звертається до господарського суду в
інтересах держави, в позовній заяві
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також вказує орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах. У разі
відсутності такого органу або
відсутності у нього повноважень щодо
звернення до господарського суду
прокурор зазначає про це в позовній
заяві.

Відповідно до пункту 2 резолютивної
частини Рішення Конституційного Суду
України від 08.04.99 N 3-рп/99 зі справи за
конституційним поданням Вищого
арбітражного суду України та
Генеральної прокуратури України щодо
офіційного тлумачення положень статті
2 Арбітражного процесуального кодексу
України (далі - Рішення Конституційного
Суду України) під поняттям "орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах", зазначеним у частині
другій статті 2 Арбітражного
процесуального кодексу України,
потрібно розуміти орган державної
влади чи орган місцевого
самоврядування, якому законом надано
повноваження органу виконавчої влади.

Як зазначено в пункті 5 мотивувальної
частини Рішення Конституційного Суду
України від 8 квітня 1999 року N 3-рп/99,
поняття „орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах", що
міститься в частині другій статті 2
Арбітражного процесуального кодексу
України, означає орган, на який
державою покладено обов'язок щодо
здійснення конкретної діяльності у
відповідних правовідносинах,
спрямованої на захист інтересів
держави.

Також Конституційний суд у рішенні від
8 квітня 1999 року у справі N 3-рп/99 вказав,
що інтереси держави можуть збігатися
повністю, частково або не збігатися
зовсім з інтересами державних органів,
державних підприємств та організацій
чи з інтересами господарюючих
товариств з частиною державної
власності у статутному фонді. Разом з
тим, держава може вбачати свої інтереси
не тільки в їх діяльності, але й у
діяльності приватних підприємств,
товариств. Державні інтереси
закріплюються як нормами Конституції
України, так і нормами інших правових
актів. Інтереси держави відрізняються
від інтересів інших учасників
суспільних відносин. В основі перших
завжди є потреба у здійсненні
загальнодержавних (політичних,
економічних, соціальних та інших) дій,
програм, спрямованих на захист
суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону,
гарантування державної, економічної,
інформаційної, екологічної безпеки,
охорону землі як національного
багатства, захист прав усіх суб'єктів
права власності та господарювання
тощо.

Із врахуванням того, що „інтереси
держави" є оціночним поняттям, прокурор
у кожному конкретному випадку
самостійно визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносин. Цей орган
фактично є позивачем у справі,
порушеній за заявою прокурора.

У позові заступником
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора позивачами визначено
Державну екологічну інспекцію в
Одеській області та
Білгород-Дністровську міську раду. При
цьому представництво прокурором
інтересів держави в особі вказаної
Інспекції у даних спірних
правовідносинах в позові обґрунтовано
положеннями Закону України „Про
охорону навколишнього природного
середовища", відповідно до яких
інспекція є уповноваженим державою
органом, який здійснює контроль за
дотриманням природоохоронного
законодавства.

Наразі слід зазначити, що за
положеннями ч. 2 ст. 37 Закону України
„Про охорону навколишнього природного
середовища при здійсненні нагляду
органи прокуратури застосовують
надані їм законодавством України
права, включаючи звернення до судів з
позовами про відшкодування шкоди,
заподіяної в результаті порушення
законодавства про охорону
навколишнього природного середовища,
та про припинення екологічно
небезпечної діяльності.

Також згідно ст. 20-2 Закону України "Про
охорону навколишнього природного
середовища" до компетенції
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику із
здійснення державного нагляду
(контролю) у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
раціонального використання,
відтворення і охорони природних
ресурсів, у сфері охорони
навколишнього природного середовища
належить пред'являти претензії про
відшкодування збитків і втрат,
заподіяних державі в результаті
порушення законодавства про охорону
навколишнього природного середовища
(підпункт „ґ"), вживати в установленому
порядку заходів досудового
врегулювання спорів, виступати
позивачем та відповідачем у судах
(підпункт „й").

В п. 1 Положення про Державну екологічну
інспекцію України, затвердженого
Указом Президента України від 13.04.2011 р.
№ 454/2011, визначено Державну екологічну
інспекцію України (Держекоінспекція
України) як центральний орган
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра екології та природних
ресурсів України. Держекоінспекція
України входить до системи органів
виконавчої влади та утворюється для
забезпечення реалізації державної
політики із здійснення державного
нагляду (контролю) у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
раціонального використання,
відтворення і охорони природних
ресурсів.

Основними завданнями Держекоінспекції
України відповідно до п. 3 даного
Положення, є: реалізація державної
політики зі здійснення державного
нагляду (контролю) за додержанням вимог
законодавства у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
раціонального використання,
відтворення та охорони природних
ресурсів; додержанням режиму територій
та об'єктів природно-заповідного фонду;
за екологічною та радіаційною безпекою
(у тому числі у пунктах пропуску через
державний кордон і в зоні діяльності
митниць призначення та відправлення)
під час імпорту, експорту та транзиту
вантажів і транспортних засобів;
біологічною і генетичною безпекою щодо
біологічних об'єктів природного
середовища при створенні, дослідженні
та практичному використанні генетично
модифікованих організмів (ГМО) у
відкритій системі; поводженням з
відходами (крім поводження з
радіоактивними відходами) і
небезпечними хімічними речовинами,
пестицидами та агрохімікатами.

Згідно п. 6.12 вказаного Положення
Держекоінспекція України для
виконання покладених на неї завдань
має право розраховувати розмір
збитків, заподіяних державі внаслідок
порушення природоохоронного
законодавства, та пред'являти
претензії.

Отже, виходячи з вищенаведеного, на
Держекоінспекцію та її територіальні
органи, у т.ч. позивача, як центрального
органу виконавчої влади, який
забезпечує реалізацію державної
політики із здійснення державного
нагляду (контролю) у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
раціонального використання,
відтворення і охорони природних
ресурсів, покладено здійснення
державного контролю за дотриманням
вимог законодавства України про
охорону земель та природоохоронного
законодавства.

З огляду на викладене, суд вважає
представництво прокуратурою інтересів
позивача - Державної екологічної
інспекції в Одеській області цілком
правомірним та належним чином
обґрунтованим.

Натомість суд вважає необґрунтованим
представництво прокуратурою інтересів
Білгород-Дністровської міської ради з
огляду на відсутність у останньої
таких повноважень у сфері порушень
природоохоронного законодавства,
зокрема правом на пред'явлення позову
про відшкодування збитків. Зокрема,
згідно ст. 15 Закону України "Про охорону
навколишнього природного середовища"
Білгород-Дністровська міська рада несе
лише відповідальність за стан
навколишнього природного середовища
на своїй території і в межах своєї
компетенції: а) забезпечує реалізацію
екологічної політики України,
екологічних прав громадян; б) дає згоду
на розміщення на своїй території
підприємств, установ і організацій у
порядку, визначеному законом; в)
затверджує з урахуванням екологічних
вимог проекти планіровки і забудови
населених пунктів, їх генеральні плани
та схеми промислових вузлів; г) видає
(переоформлює, видає дублікати, анулює)
дозволи на спеціальне використання
природних ресурсів місцевого значення
у випадках, передбачених законом; д)
затверджує місцеві екологічні
програми; е) організовує вивчення
навколишнього природного середовища;
є) створює і визначає статус резервних,
в тому числі й валютних, фондів для
фінансування програм та інших заходів
щодо охорони навколишнього природного
середовища; ж) організує в разі
необхідності проведення екологічної
експертизи; з) забезпечує інформування
населення про стан навколишнього
природного середовища, функціонування
місцевих екологічних автоматизованих
інформаційно-аналітичних систем; и)
організує роботу по ліквідації
екологічних наслідків аварій,
залучають до цих робіт підприємства,
установи та організації, незалежно від
їх підпорядкування та форм власності, і
громадян; і) приймає рішення про
організацію територій та об'єктів
природно-заповідного фонду місцевого
значення та інших територій, що
підлягають особливій охороні; ї)
здійснює контроль за додержанням
законодавства про охорону
навколишнього природного середовища.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд
вважає, що прокурором неправильно
визначено Білгород-Дністровську
міську раду як позивача у даному позові
за заявленими вимогами про стягнення
збитків.

В абз. 3, 4 п. 3 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
р. № 7 "Про деякі питання участі
прокурора у розгляді справ,
підвідомчих господарським судам" (з
наступ. змінами і доповнен.)
господарський суд повинен оцінювати
правильність визначення прокурором
органу, на який державою покладено
обов'язок щодо здійснення конкретних
функцій у правовідносинах, пов'язаних
із захистом інтересів держави.
Інтереси держави мають чітко
формулюватися й умотивовуватися
прокурором. У випадках неправильного
визначення прокурором позивача, тобто
органу, уповноваженого державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах,
господарський суд на підставі пункту 1
частини першої статті 63 ГПК повертає
таку позовну заяву і додані до неї
документи без розгляду. Якщо
господарський суд помилково порушив
провадження у справі за позовом
прокурора, в якій неправильно
визначено позивача за вимогами про
захист інтересів держави, такий позов
підлягає залишенню без розгляду
відповідно до пункту 1 частини першої
статті 81 ГПК.

Таким чином, враховуючи вищенаведене
та те, що справу було помилково
порушено за позовною заявою прокурора,
в якій неправильно визначено позивача -
Білгород-Дністровську міську раду за
заявленими вимогами про захист
інтересів держави в сфері охорони
навколишнього природного середовища,
суд вважає, що позов
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора Одеської області в частині
вимог про захист інтересів держави в
особі Білгород-Дністровської міської
ради Одеської області до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Білгород-Дністровська паляниця" про
стягнення 262650,00 грн. підлягає залишенню
без розгляду.

Щодо судових витрат по даній справі
господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Порядок сплати та розмір судового
збору визначені Законом України від
08.07.2011 р. „Про судовий збір" (зі змінами
із змінами і доповненнями, внесеними
Законом України від 6 жовтня 2011 року N
3828-VI), який набрав чинності 01 листопада
2011 р.

Так, згідно підпунктів 1, 2 пункту 2 ч. 2
ст. 4 вказаного Закону ставка судового
збору за подання до господарського
суду позовної заяви майнового
характеру становить 2 відсотки ціни
позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат, а за подання позовної
заяви немайнового характеру становить
1 розмір мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому подана
відповідна заява.

З огляду на вказане, за подану
прокурором у 2013 році позовну заяву
майнового характеру розмір судового
збору становить 5253,00 грн. (262650,00 грн. х 2%).

Згідно статті 49 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
спір виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.

Як зазначено в п. 4.6 Постанови Пленуму
ВГСУ № 7 від 21.02.2013 р. „Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України" (із змінами та доповн.),
приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи вищенаведене та те, що
рішення відбулось на користь позивача,
який звільнений від сплати судового
збору, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті судового
збору до державного бюджету
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 32, 33, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Білгород-Дністровського
міжрайонного прокурора Одеської
області в інтересах держави в особі
Білгород-Дністровської міської ради до
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Білгород-Дністровська паляниця" про
стягнення 262650,00 грн. залишити без
розгляду.

2. Позов Білгород-Дністровського
міжрайонного прокурора Одеської
області в інтересах держави в особі
Державної екологічної інспекції в
Одеській області до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Білгород-Дністровська паляниця" про
стягнення 262650,00 грн. задовольнити.

3. СТЯГНУТИ з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Білгород-Дністровська паляниця" (67700,
Одеська область, м.
Білгород-Дністровський, вул. Лазо, 28;
) на користь держави в
особі Державної екологічної інспекції
в Одеській області шкоди, заподіяної
внаслідок порушення природоохоронного
законодавства, в сумі 262650/двісті
шістдесят дві тисячі шістсот
п'ятдесят/грн. 00 коп. (р/р 0011 фонду
охорони навколишнього природного
середовища, банк - ГУДКСУ в Одеській
області, МФО 828011, одержувач - УДКСУ у
Білгород-Дністровському районі
Одеської області, код ЄДРПОУ 3789104, код
бюджетної класифікації 24062100,
балансовий рахунок 3311, символ
звітності банку 331).

4. СТЯГНУТИ з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Білгород-Дністровська паляниця" (67700,
Одеська область, м.
Білгород-Дністровський, вул. Лазо, 28;
) на користь державного
бюджету (отримувач: ГУ ДКСУ в Одеській
області, , рахунок №
3008, банк отримувача: ГУ ДКСУ в
Одеській області, МФО 828011, код
бюджетної класифікації 22030001; код
ЄДРПОУ господарського суду Одеської
області 03499997) судовий збір в сумі
5253/п'ять тисяч двісті п'ятдесят три/грн.
00 коп.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 04.08.2014 р.

Суддя
Петров В.С.