м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/8573/14 30.07.14
За позовом Підприємства зі
стовідсотковим іноземним капіталом
до Публічного акціонерного
товариства "Кредитпромбанк" та
Публічного акціонерного товариства
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ерфольг Україна"
про визнання недійсним
договору купівлі-продажу прав вимоги
Суддя Нечай
Представники учасників судового
від позивача: Протасов С.В., за
від відповідача - 1: Винник О.П., за
від відповідача - 2: Винник О.П., за
від третьої особи: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Підприємства зі стовідсотковим
іноземним капіталом "Брама-Консалтинг"
(далі - позивач) до Публічного
акціонерного товариства
"Кредитпромбанк" (далі - відповідач - 1)
та Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк" (далі - відповідач - 2) про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу прав вимоги.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.05.2014 р. було порушено
провадження у справі № 910/8573/14, залучено
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, на стороні позивача
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ерфольг Україна",
розгляд справи призначено на 04.06.2014р.
02.06.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача - 1 було
подано клопотання про долучення
документів до матеріалів справи.
03.06.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача - 1 був
поданий відзив на позовну заяву.
04.06.2014 р. судове засідання не відбулось.
Розпорядженням Заступника голови
господарського суду міста Києва
Ковтуна С.А. від 04.06.2014 р., у зв'язку з
перебуванням судді Нечая О.В. на
лікарняному, справу № 910/8573/14 було
передано для розгляду судді Стасюку
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 04.06.2014 р. справа № 910/8573/14 була
прийнята до провадження суддею
Стасюком С.В., розгляд справи
призначено на 09.07.2014 р.
Розпорядженням Заступника голови
господарського суду міста Києва
Ковтуна С.А. від 10.06.2014 р., у зв'язку з
виходом судді Нечая О.В. з лікарняного,
справу № 910/8573/14 було передано для
розгляду судді Нечаю О.В.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 10.06.2014 р. справа № 910/8573/14 була
прийнята до провадження суддею Нечаєм
О.В., розгляд справи призначено на 09.07.2014
Представник позивача в судове
засідання 09.07.2014 р. з'явився та подав
клопотання про витребування доказів,
клопотання про призначення у справі
судової експертизи, письмові
доповнення до позовної заяви та
письмове підтвердження про
відсутність аналогічного спору.
Представник відповідачів 1 та 2 в судове
засідання 09.07.2014 р. з'явився.
Представник третьої особи в судове
засідання 09.07.2014 р. не з'явився.
Розглянувши у судовому засіданні 09.07.2014
р. клопотання представника позивача
про витребування нових доказів, суд
відмовив у задоволенні
вищезазначеного клопотання у зв'язку х
його необґрунтованістю.
Розгляд клопотання про призначення
судової експертизи відкладено судом до
наступного судового засідання.
Враховуючи те, що представник третьої
особи у судове засідання 09.07.2014 р. не
з'явився, а також у зв'язку із
невиконанням відповідачем - 2 та
третьою особою вимог ухвали
господарського суду міста Києва від
12.05.2014 р. про порушення провадження у
справі №910/8573/14, розгляд справи було
відкладено на 23.07.2014 р.
23.07.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача - 1 були
подані письмові заперечення на
клопотання про призначення експертизи,
клопотання про долучення документів до
матеріалів справи та про прискорення
розгляду справи.
Представник позивача в судове
засідання 23.07.2014 р. з'явився.
Представник відповідачів 1 та 2 в судове
засідання 23.07.2014 р. з'явився.
Представник третьої особи в судове
засідання 23.07.2014 р. не з'явився.
Ухвалою суду від 23.07.2014 р. розгляд
справи було відкладено на 30.07.2014 р.
30.07.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником позивача були подані
додаткові письмові пояснення,
клопотання про винесення окремої
ухвали та направлення повідомлення.
У судовому засіданні 30.07.2014 р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі,
представник відповідача-1 та
відповідача-2 проти позову заперечив.
Представник третьої особи у судове
засідання 30.07.2014 р. не з'явився, про
призначене судове засідання був
повідомлений належним чином, вимог
ухвал суду не виконав.
Розглянувши у судовому засіданні
клопотання про винесення окремої
ухвали та направлення повідомлення,
суд відмовив у задоволенні
вищезазначеного клопотання у зв'язку з
його необґрунтованістю.
Розглянувши у судовому засіданні 30.07.2014
р. клопотання представника позивача
про призначення судової експертизи,
суд відмовив в його задоволенні,
виходячи з наступного.
Для роз'яснення питань, що виникають
при вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд, у відповідності до
ст. 41 ГПК України, призначає судову
Відповідно до інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
27.11.2006 р. № 01-8/2651 «Про деякі питання
призначення судових експертиз» судова
експертиза повинна призначатися лише у
разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
У клопотанні про призначення судової
експертизи позивач просив поставити на
розгляд питання, яка ринкова вартість
прав вимоги, що виступили предметом
договору купівлі-продажу прав вимоги,
укладеного 27.09.2013 р. між відповідачем - 1
та відповідачем - 2, станом на день
укладення такого договору?
Проте, суд відзначає, що станом на дату
кладення Договору купівлі-продажу прав
вимоги від 27.09.2013 р. була зроблена
незалежна оцінка майнових прав за
кредитними договорами. Згідно з
висновком оцінювача про вартість
об'єкту оцінки, який знаходиться в
матеріалах справи, ринкова вартість
майнових прав вимоги визначена на
рівні 2 868 115 813,48 грн.
Таким чином, суд приходить до висновку,
що призначення судової експертизи, яка
б повторно визначила ринкову вартість
прав вимоги, є недоцільним.
У судовому засіданні 30.07.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03.06.2011 р. між Публічним акціонерним
товариством "Кредитпромбанк" (банк) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ерфольг Україна"
(позичальник) було укладено Кредитний
договір № 04.1/07/11-КЛТ, відповідно до умов
якого банк надає позичальнику кредити
на умовах забезпеченості, цільового
використання, строковості, повернення
та платності наданих грошових коштів.

Відповідно до п. п. 4.1, 4.2 вказаного
договору усі вимоги банку до
позичальника, що виникнуть у
майбутньому за цим договором та
додатковими угодами, укладеними в
рамках цього договору, забезпечується
заставою майна та майнових прав, що
належать позичальнику та третім
особам, за укладеними з останніми
договорами застави; основним
забезпеченням повернення кредитів,
сплати процентів, комісії та пені є
застава, іпотека майна позичальника та
майнових поручителів.

03.06.2011 р. між Публічним акціонерним
товариством "Кредитпромбанк"
(іпотекодержатель) та Підприємством зі
стовідсотковим іноземним капіталом
"Брама-Консалтинг" (іпотекодавець) було
укладено Іпотечний договір №
13/07104/11-КЛТ, відповідно до умов якого у
забезпечення зобов'язань позичальника
перед банком за Кредитним договором №
04.1/07/11-КЛТ від 03.06.2011 р. іпотекодавець
надає іпотекодержателю в іпотеку
майно, яким є восьмикімнатна квартира,
що знаходиться за адресою: Україна, м.
Київ, вул. Павлівська, буд. 18, кв. 100,
загальною площею 803,50 кв.м., житловою
площею 188,00 кв.м. та належить
іпотекодавцю на праві власності на
підставі Договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 14.06.2005 р., за реєстровим №
2627.

Відповідно до п. 3.2.5 вказаного
Іпотечного договору іпотекодержатель
має право здійснити відступлення прав
за цим договором без отримання згоди
іпотекодавця за умови, що одночасно
здійснюється відступлення прав вимоги
за Кредитним договором.

27.09.2013 р. між Публічним акціонерним
товариством "Кредитпромбанк"
(продавець) та Публічним акціонерним
товариством "Дельта Банк" (покупець)
укладено Договір купівлі-продажу прав
вимоги (далі - Договір), відповідно до
умов якого продавець погоджується
продати (відступити) права вимоги та
передати їх покупцю, а покупець
погоджується купити права вимоги,
прийняти їх і сплатити загальну
купівельну ціну.

Згідно з п. 1 Договору права вимоги
означає всі права вимоги (як існуючі,
так і майбутні, як наявні, так і умовні)
продавця у якості кредитора до
позичальників за кредитними
договорами, а також всі права вимоги
продавця до осіб, які надали
забезпечення, за договорами
забезпечення, включаючи будь-які та всі
права вимоги та засоби захисту прав,
які доступні продавцю, щодо виконання
позичальниками та/або особами, які
надали забезпечення, будь-яких своїх
обов'язків за кредитними договорами та
договорами забезпечення.

Відповідно до п. 2.3 Договору права
вимоги переходять від продавця до
покупця та обов'язки продавця передати
права вимоги вважаються виконаними з
моменту підписання продавцем та
покупцем акту приймання-передачі прав
вимог.

Згідно з Додатком № 1 до Договору
Публічне акціонерне товариство
"Кредитпромбанк" продало Публічному
акціонерному товариству "Дельта Банк"
право вимоги до позивача, Підприємства
зі стовідсотковим іноземним капіталом
"Брама-Консалтинг".

Позовні вимоги Підприємства зі
стовідсотковим іноземним капіталом
"Брама-Консалтинг" мотивовані тим, що
оспорюваний Договір купівлі-продажу
прав вимоги суперечить вимогам чинного
законодавства України, а саме ст. 70
Закону України «Про акціонерні
товариства», а також порушує права та
охоронювані законом інтереси позивача,
з огляду на те, що цей Договір є значним
правочином (відповідно до Додатку № 1
до Договору, загальна сума прав вимоги,
що продається відповідачем - 1
відповідачу - 2, складає 5 313 455 557,61 грн.),
але укладався без відповідного рішення
загальних зборів акціонерів
відповідача - 1 та відповідача - 2, у
зв'язку з чим позивач просить суд
визнати Договір недійсним на підставі
ст. 215, ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу
України.

Згідно з п. 2.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів недійсними» якщо чинне
законодавство прямо не визначає кола
осіб, які можуть бути позивачами у
справах, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, господарському
суду для вирішення питання про
прийняття позовної заяви слід
керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК.
Отже, крім учасників правочину (сторін
за договором), а в передбачених законом
випадках - прокурора, державних та
інших органів позивачем у справі може
бути будь-яке підприємство, установа,
організація, а також фізична особа, чиї
права та охоронювані законом інтереси
порушує цей правочин. У силу припису
статті 204 ЦК України правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача
(прокурора - в разі подання ним
відповідного позову).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Згідно з частиною 2 статті 16 ЦК України
одним із способів захисту цивільного
права може бути зокрема, визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно з ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги
викладені вище норми чинного
законодавства, необхідною умовою
застосування судом певного способу
захисту є наявність, доведена
належними у розумінні ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України доказами, певного
суб'єктивного права (інтересу) у
позивача та порушення (невизнання або
оспорювання) цього права (інтересу) з
боку відповідача.

Як встановлено судом, позивач не є
стороною чи зобов'язаною особою за
оспорюваним Договором, з огляду на що у
відповідності до положень статей 11, 509
Цивільного кодексу України та статей
173, 174 Господарського кодексу України,
які визначають правочин (угоду) як
підставу для виникнення у її сторін
кореспондуючих прав та обов'язків,
спірний договір безпосередньо не
впливає на права та обов'язки позивача.

Згідно з частиною 1 статті 510 Цивільного
кодексу України сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином
(договором), на підставі якого старий
кредитор передає свої права новому
кредитору, а новий кредитор приймає ці
права. Договір відступлення права
вимоги може бути оплатним, якщо в ньому
передбачений обов'язок нового
кредитора надати старому кредитору
якесь майнове надання замість
отриманого права вимоги. В такому
випадку на відносини цесії
розповсюджуються положення про
договір купівлі-продажу.

Статтею 656 Цивільного кодексу України
передбачено, що предметом договору
купівлі-продажу може бути право вимоги,
якщо вимога не має особистого
характеру. До договору купівлі-продажу
права вимоги застосовуються положення
про відступлення права вимоги, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджується, що 27.09.2013 р. між
Публічним акціонерним товариством
"Кредитпромбанк" (продавець) та
Публічним акціонерним товариством
"Дельта Банк" (покупець) укладено
Договір купівлі-продажу прав вимоги,
відповідно до умов якого продавець
погоджується продати (відступити)
права вимоги та передати їх покупцю, а
покупець погоджується купити права
вимоги, прийняти їх і сплатити загальну
купівельну ціну.

Згідно зі ст. 513 ЦК України правочин
щодо заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові.

В силу ст. 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 515 Цивільного кодексу
України заміна кредитора не
допускається у зобов'язаннях,
нерозривно пов'язаних з особою
кредитора, зокрема у зобов'язаннях про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю.

Порядок заміни кредитора у
зобов'язанні визначений в статті 516
Цивільного кодексу України. Так, заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3.2.5 Іпотечного
договору № 13/07104/11-КЛТ від 03.06.2011 р.,
іпотекодержатель має право здійснити
відступлення прав за цим договором без
отримання згоди іпотекодавця за умови,
що одночасно здійснюється
відступлення прав вимоги за Кредитним
договором.

Таким чином, з аналізу вищевказаних
норм законодавства суд приходить до
висновку, що права та законні інтереси
позивача у зв'язку з укладенням
Договору купівлі-продажу права вимоги
між відповідачем - 1 та відповідачем - 2
жодним чином не були порушені.

Крім того, позивач невірно зазначає, що
вартість прав вимоги складає суму 5 313 455
557,61 грн., оскільки це розмір
відступлених вимог за Договором.

Відповідно до п. 3.1 Договору за продаж
(відступлення) продавцем прав вимоги за
цим Договором покупець зобов'язується
сплатити продавцю загальну купівельну
ціну протягом п'яти робочих днів з дати
підписання.

Відповідно до п. 1.1 цього Договору, під
вживаним у договорі терміном «Загальна
Купівельна Ціна» розуміється сума всіх
Купівельних цін за права вимоги,
зазначених у Додатку 1, та становить 2 868
115 813,48 грн., отже це і є вартість прав
вимоги.

Згідно відомостей, що містяться у звіті
про фінансовий стан відповідача - 2
станом на 31.12.2012 р., вартість його
активів складала 29 646 897 000 грн., 10% від
якої відповідно становить 2 964 689 700 грн.,
а 25% становить 7 411 724 250 грн.

В свою чергу, згідно відомостей, що
містяться у звіті про фінансовий стан
відповідача - 1 станом на 31.12.2012 р.,
вартість його активів складала 11 217 859 000
грн., 10% від якої відповідно становить 1
121 785 900 грн., а 25% становить 2 804 464 750 грн.

Проте, у матеріалах справи міститься
копія Рішення № 11 єдиного акціонера,
який володіє 100% акцій Відповідача - 1
від 27 вересня 2014 року, та який керуючись
ч. 3 ст. 70 Закону України «Про акціонерні
товариства», попередньо схвалив
укладення Відповідачем - 1 у період
починаючи з 27 вересня 2013 року по 31
грудня 2013 року (включно) будь-яких
договорів купівлі-продажу, уступки
прав вимоги (або договорів факторингу)
стосовно відступлення прав вимоги за
кредитними договорами та договорами
забезпечення, в тому числі але не
обмежуючись договорами поруки тощо,
будь-яким третім особам, і гранична
вартість кожного договору не повинна
перевищувати 3 000 000 000 (три мільярди)
гривень, а гранична сукупна вартість
всіх договорів не повинна перевищувати
25 000 000 000 (двадцять п'ять мільярдів)
гривень.

Крім того, вищевказаним Рішенням № 11
було уповноважено Голову Правління
Банку Масюру Віталія Олександровича
або будь-яку іншу особу з правом
підпису від імені Банку на підставі
Статуту або довіреності від Голови
Правління на виконання цього Рішення
Акціонера укладати (вчиняти),
підписувати від імені Банку
вищезазначені договори, вносити в них
зміни та доповнення, та підписувати всі
інші, необхідні для виконання цього
Рішення Акціонера, документи.

Згідно з рішенням засідання Наглядової
ради Відповідача - 1 від 11.09.2013 р.
(протокол № 30) дозволено проведення
будь-яких операцій між Відповідачем - 1
та Відповідачем - 2 без додаткових
рішень Наглядової ради, та вказано не
вважати ці дії порушенням положень
Статуту.

Також у матеріалах справи наявна копія
рішення № 7 єдиного акціонера, який
володіє 100% акцій Відповідача - 1 від
13.09.2013 р., про погодження рішення
Наглядової ради Відповідача - 1 від
11.09.2013 р. (оформленого протоколом
засідання від 11.09.2013 № 30) про надання
дозволу на проведення будь-яких
операцій між Відповідачем - 1 та
Відповідачем - 2 без додаткових рішень
Наглядової ради Відповідача - 1, та
вказано не вважати ці дії порушенням
положень Статуту Відповідача - 1.

З огляду на вищенаведене, суд
встановив, що оспорюваний Договір не
був для відповідача - 2 значним
правочином, в розумінні ст. 70 Закону
України «Про акціонерні товариства», а
відтак не потребував рішення
наглядової ради або загальних зборів
акціонерів банку, натомість у
відповідача - 1 єдиним акціонером були
прийняті відповідні рішення, яких
вимагав закон, і тому доводи позивача
про порушення при укладенні Договору
положень ст. 70 Закону України «Про
акціонерні товариства» спростовуються
матеріалами справи та визнаються судом
необґрунтованими.

Крім того, твердження позивача, що
оспорюваний Договір є договором
факторингу, безпідставні, з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 Цивільного
кодексу України за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника). Клієнт може
відступити факторові свою грошову
вимогу до боржника з метою
забезпечення виконання зобов'язання
клієнта перед фактором.

Відмінності між правовими інститутами
відступлення права вимоги (цесії) та
факторингом (фінансуванням під
відступлення права грошової вимоги)
полягає у наступному.

Цесія - це сам факт заміни особи в
зобов'язанні, що складається в силу
укладення відповідної угоди
купівлі-продажу, міни чи дарування
прав, що випливають із зобов'язання.

Цесією є безпосередній правовий
результат угоди про передачу права
вимоги. Отже, виходячи з
вищевикладеного, відступлення права
вимоги (цесія) - це угода (правочин)
внаслідок якої відбувається заміна
особи на активній стороні зобов'язання
із збереженням всіх інших елементів
зобов'язального правовідношення. Цесія
- це наступництво цесіонарія в праві
цедента.

Натомість значення фінансування під
відступлення грошової вимоги полягає в
тому, що клієнт не чекаючи настання
строку платежу свого боржника, отримує
ці кошти від фінансового агента.

Зацікавленість фінансового агента в
даному договорі проявляється в тому, що
він фінансує клієнта, отримуючи за це
винагороду.

Частина 1 ст. 1077 Цивільного кодексу
України охоплює широке коло договорів,
які опосередковують перехід права
вимоги. Визначення договору
фінансування під уступку права
грошової вимоги сформульовано так, щоб
він охоплював достатньо широке коло
відносин, пов'язаних з даним видом
фінансових угод. Критерієм для їх
об'єднання можна визначити мету
отримання фінансування. Передача права
вимоги в рамках договору фінансування
носить допоміжний характер, а передача
відповідної суми грошей - основний.

Крім того, таку ж правову позицію
висловив Верховний Суд України у
постанові Судової палати у
господарських справах Верховного Суду
України від 10.07.2007 р. у справі 26/347-06-6531, в
якій зазначено, що договір факторингу
спрямований на фінансування однією
стороною іншої сторони шляхом передачі
їй у розпорядження визначеної суми
грошових коштів. Зазначена послуга за
договором факторингу надається
фактором клієнту за плату, розмір якої
визначається договором. При цьому сама
грошова вимога, передана клієнтом
фактору, не може розглядатися як плата
за надану останнім фінансову послугу.

З умов оспорюваного договору
вбачається, що метою останнього є
заміна особи на активній стороні
зобов'язання із збереженням всіх інших
елементів зобов'язального
правовідношення за плату, та не
передбачає надання відповідачем - 2
відповідачу - 1 послуг з фінансування
під відступлення права грошової
вимоги.

Враховуючи викладене, суд прийшов до
висновку, що оспорюваний Договір за
своєю правовою природою є договором
відступлення права вимоги, метою якого
є передання прав кредитора іншій особі
за правочином (відступлення права
вимоги), а не договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги), як помилково вважає
позивач.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що позовні вимоги
Підприємства зі стовідсотковим
іноземним капіталом "Брама-Консалтинг"
до Публічного акціонерного товариства
"Кредитпромбанк" та Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк"
про визнання недійсним Договору
купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013
р. не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України
судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 04.08.2014 р.

Суддя
О.В. Нечай