м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/7006/14 17.07.14
За позовом Комунального підприємства
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації)
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Оскар Маркетинг і
про стягнення 20 058,26 грн.
Суддя Ващенко Т.М.
Представники сторін:
Від позивача: Нестеренко Г.А.
представник за довіреністю № 196-1/КР від
Від відповідача: не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Комунального підприємства виконавчого
органу Київради (Київської міської
державної адміністрації)
«Київреклама» (далі - позивач) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Оскар Маркетинг і
Логістика» (далі - відповідач) про
стягнення 20 058,26 грн., а саме: 15 721,13 грн. -
основного боргу, 428,77 грн. - 3% річних, 543,93
грн. - збитків від інфляції, 1 006,26 грн. -
пені, 2 358,17 грн. - штрафу.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилається на те, що
відповідач не виконав свої
зобов'язання за Договором № 40/12 від
10.05.12. по оплаті за користування місцем
для розміщення рекламних засобів,
внаслідок чого у Товариства з
обмеженою відповідальністю «Оскар
Маркетинг і Логістика» виникла
заборгованість, що зумовило
нарахування позивачем пені, 3% річних,
збитків від інфляції, штрафу та
звернення з даним позовом до суду.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.04.14. порушено провадження у
справі № 910/7006/14 та призначено її до
розгляду на 20.05.14.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 20.05.14., в зв'язку з неявкою в
судове засідання представника
відповідача та невиконання ним вимог
ухвали про порушення провадження в
даній справі, розгляд справи на
підставі ст. 77 ГПК України відкладено
За результатами судового засідання
05.06.14. було змінено найменування
відповідача та відкладено розгляд
справи на 26.06.14., про що судом було
прийнято відповідну ухвалу.
При цьому ухвалою Господарського суду
міста Києва від 16.06.14. на підставі ст. 69
ГПК України продовжено строк вирішення
спору в даній справі на п'ятнадцять
В зв'язку з перебуванням судді Ващенко
Т.М. у відпцстці справу № 910/7006/14
призначено до розгляду на 17.07.14.
В судовому засіданні 17.07.14.
представником позивача було
підтримано свої позовні вимоги в
Представник відповідача в судове
засідання 17.07.14. вкотре не з'явився,
вимоги попередніх ухвал суду не
виконав, письмового відзиву на позов та
контррозрахунку ціни позову не надав,
заяв чи клопотань не подав і не
надіслав, про поважні причини неявки
суд не повідомив, про дату, час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.
Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.
Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.
Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.
В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Відомості про місцезнаходження
відповідача є правомірними, що
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб і
фізичних осіб-підприємців на
відповідача, що наданий позивачем.
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, враховуючи предмет
спору, а також доказове наповнення
матеріалів справи, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання "розумності"
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
ухвалив рішення у справі № 910/7006/14.
В судовому засіданні 17.07.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -
10.05.12. між позивачем (далі -
Підприємство) та відповідачем (змінено
найменування з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комфорт Люкс» на
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Оскар Маркетинг і
Логістика») (Розповсюджувач) було
укладено Договір № 40/12 на право
тимчасового користування місцем (-ями)
для розміщення рекламного (-их) засобу
(-ів), що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва (далі - Договір), відповідно до
умов якого (п. 1.1) Розповсюджувачу
надається право тимчасового
користування місцем (-ями) для
розміщення рекламного(-их) засобу (-ів)
(надалі - РЗ), що перебуває (-ють) у
комунальній власності територіальної
громади м. Києва, його районів або
повноваження щодо розпорядження яким
(-и) здійснюють органи місцевого
самоврядування м. Києва (далі - права
тимчасового користування), за умови
повного дотримання Розповсюджувачем
Договору та порядку розміщення
зовнішньої реклами в місті Києві (далі -
Порядок), а Розповсюджувач
зобов'язується користуватися наданим
йому правом тимчасового користування у
відповідності до умов Договору,
Порядку, інших норм чинного
законодавства України, що встановлюють
вимоги для розміщення РЗ, своєчасно і
згідно з умовами Договору
перераховувати плату за Право
тимчасового користування виключно на
поточний рахунок Підприємства,
належним чином, своєчасно та в повному
обсязі виконувати свої обов'язки за цим
Договором та не зловживати наданими
Розповсюджувачу правами.
Відповідно до п. 3.1 Договору, адресні
програми на пріоритет - це перелік
місць для розміщення РЗ, на які за
Розповсюджувачем встановлено
пріоритет. Адресна програма на
пріоритет має відображати перелік
місць для розміщення РЗ, на які
встановлено пріоритет, дату та строк
дії Пріоритету, відомості про плату за
право тимчасового користування
місцями для розміщення рекламних
Згідно з п. 3.2 Договору, адресні
програми на Право тимчасового
користування - це перелік місць для
розміщення РЗ, на які Розповсюджувачу
надано дозволи на розміщення РЗ.
Адресна програма на Право тимчасового
користування має відображати перелік
місць для розміщення РЗ, на які
Розповсюджувачу надано дозволи на
розміщення РЗ, вид РЗ, дату початку та
закінчення строку дії дозволу на
розміщення зовнішньої реклами, а також
відомості про відомості про плату за
право тимчасового користування
місцями для розміщення рекламних
засобів на місяць, що відповідає виду
РЗ та визначається згідно відповідного
розпорядження виконавчого органу КМР
З матеріалів справи вбачається, що між
сторонами підписано та скріплено
печатками адресні програми на
пріоритет № 1, № 2, № 3.
Сторони домовились, що ціною Договору є
плата за Право тимчасового
користування, розрахована згідно вимог
Порядку, Договору, згідно встановлених
за Розповсюджувачем пріоритетів та
наданих дозволів, вказаних у
відповідних адресних програмах (п. 6.1
Приписами п. 6.7 Договору встановлено, що
розрахунковим періодом надання Права
тимчасового користування та
нарахування плати за Право тимчасового
користування є календарний місяць.
У відповідності до п. 6.8 Договору плата
за Право тимчасового користування
нараховується Підприємством щомісячно
та перераховується Розповсюджувачем
зовнішньої реклами не пізніше двадцять
п'ятого числа поточного місяця,
виключно на поточний рахунок
Підприємства, в розмірах, зазначених
Підприємством в рахунках. Факт
неотримання рахунку не звільняє
Розповсюджувача зовнішньої реклами
від здійснення плати за Право
тимчасового користування.
Згідно з п. 6.9 Договору акт
приймання-передачі по Договору, із
наведеним в ньому розрахунком розміру
плати за Право тимчасового
користування, підтверджує факт надання
Права тимчасового користування у
відповідному розрахунковому періоді.
Розповсюджувач зобов'язаний не пізніше
двадцять п'ятого числа поточного
місяця отримувати та сплачувати
рахунки за Право тимчасового
користування (п. 5.2.3 Договору).
Приписами п. 8.1 Договору сторонами
погоджено, що Договір вступає в
юридичну силу з моменту його
підписання сторонами та скріплення
печатками та діє щодо кожного місця
розміщення РЗ, протягом строку дії
встановленого пріоритету та/або
дозволу. Припинення пріоритету або
дозволу щодо окремого місця для
розміщення РЗ, у разі наявності у
Розповсюджувача інших діючих
пріоритетів та/або дозволів, не тягне
за собою припинення Договору вцілому.
Додатковою угодою № 40-12-1 від 14.02.14. до
Договору сторони дійшли згоди
розірвати Договір в частині місць
наданих для розміщення об'єктів
зовнішньої реклами за номерами
додаткової угоди втрачають чинність з
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач вказує на те, що відповідач в
порушення умов Договору не виконав в
повному обсязі свого обов'язку по
оплаті за користування місцем для
розміщення рекламних засобів за
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
Суд відзначає, що відповідач своїм
правом на подачу письмового відзиву не
скористався, жодних доказів на
обґрунтування своє правової позиції у
справі не надав.
Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.
Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.
Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.
Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу
України договір є однією із підстав
виникнення зобов'язань та обов'язковим
для виконання сторонами.
В силу ст. 526 Цивільного кодексу України
та ст. 193 Господарського кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.
За своє правовою природою даний
Договір є договором про надання послуг.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України передбачено, що за договором
про надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.
Як вбачається з матеріалів справи, у
відповідності до умов Договору,
позивачем виставлялись відповідачу
рахунки (належним чином завірені копії
наявні в матеріалах справи), відповідно
до яких борг відповідача перед
позивачем за Договором за період з
01.07.12. по 08.02.14. становить 15 721,13 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).
Доказів оплати заборгованості за
період заявлений в позовній заяві, до
матеріалів справи відповідачем не
Матеріалами справи підтверджується, що
відповідач в порушення покладеного на
нього законом та Договором обов'язку по
сплаті платежів за Договором не
виконав, в зв'язку з чим заборгованість
відповідача перед позивачем становить
15 721,13 грн., яку відповідачем станом на
час прийняття судового рішення не
погашено, внаслідок чого позовні
вимоги Комунального підприємства
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації)
«Київреклама» в частині стягнення
основного боргу є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до п. 6.11 Договору, у разі
прострочення термінів сплати,
визначених Договором, розмір
несплаченої суми плати може
коригуватися з урахуванням штрафів та
пені, відповідно до умов Договору та
чинного законодавства.
В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по платежах,
позивач на підставі п. 7.2 Договору
просить суд стягнути з відповідача на
свою користь 1 006,26 грн. - пені.
Приписами п. 7.2 Договору встановлено, що
Підприємство має право застосувати до
Розповсюджувача за несвоєчасне або
неповне внесення плати - пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка діє
на момент сплати пені, від суми
простроченого платежу за кожен день
Судом встановлено, що відповідач у
встановлений Договорами строк свого
обов'язку в повному обсязі по
перерахуванню коштів не виконав,
допустивши прострочення виконання
грошового зобов'язання (в т.ч. у період,
який вказано позивачем), тому дії
відповідача є порушенням договірних
зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу
України), і він вважається таким, що
прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу
України), відповідно є підстави для
застосування встановленої законом
Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.
Згідно з ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.
З огляду на вимоги частини першої
статті 4-7 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань (п. 1.12
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.13. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).
В силу приписів п. 18 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
№ 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги
частини 1 статті 47 ГПК України щодо
прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
ГПК України стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого нарахування сум штрафних
санкцій, річних, збитків від інфляції, і
в разі, якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно.
Таким чином, судом здійснено
перерахунок пені та встановлено, що з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 1 006,26 грн. пені, що
відповідає обґрунтованому розрахунку
Також позивач просить суд на підставі
п. 7.3 Договору стягнути з відповідача на
свою користь 2 358,17 грн. штрафу.
Згідно з п. 7.3 Договору, Підприємство
має право додатково нарахувати
боржнику за прострочення внесення
платежів за Право тимчасового
користування, що складає більше одного
місяця штраф в розмірі 15 відсотків
Відповідно до вимог ст. 199
Господарського кодексу України
виконання господарського зобов'язання
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися передбачені законом
або такі, що йому не суперечать, види
забезпечення виконання зобов'язань,
які звичайно застосовуються у
господарському (діловому) обігу. До
відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.
В силу приписів ст. 216, ч. 1 ст. 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Одним із різновидів господарських
санкцій, які застосовуються до
правопорушника у сфері господарювання,
є штрафні санкції у вигляді грошової
суми (неустойки, штрафу, пені), яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ст. 230 ГК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного
кодексу України, штрафом є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
При цьому, суд відзначає, що приписами
ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.
Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.
Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу
України, сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.
Таким чином, вказана стаття
поширюється і на майнові відносини, що
регулюються Господарським кодексом
України. У зв'язку з цим на положення
Господарського кодексу України про
господарські договори також
поширюються принцип свободи договору,
крім випадків, передбачених абзацем
другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу
України (яка встановлює обмеження
права сторін договору відступати від
положень нормативно-правових актів).
Отже, суб'єкти господарських відносин
при укладенні договору наділені
законодавцем правом забезпечення
виконання господарських зобов'язань
встановленням окремого виду
відповідальності - договірної санкції,
за невиконання чи неналежне виконання
договірних зобов'язань (правова
позиція, викладена в постанові
Верховного суду України від 22.11.10.).
Відповідачем обґрунтованих пояснень
щодо неможливості виконати взяті на
себе зобов'язання за спірним Договором,
доказів визнання вказаного пункту
недійсним не подано, при цьому
відповідних клопотань про зменшення
штрафних санкцій також не подано.
Здійснивши перерахунок штрафу, судом
встановлено, що з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню 2
358,17 грн. штрафу, що відповідає
обґрунтованому розрахунку
Комунального підприємства виконавчого
органу Київради (Київської міської
державної адміністрації)
Крім того, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути з відповідача 428,77 грн. - 3%
річних та 543,93 грн. - збитків від
Згідно зі статтею 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних в
порядку ст. 625 ЦК України є способами
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. (Відповідної правової
позиції дотримується Вищий
господарський суд України у постанові
№ 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд
України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010
Суд відзначає, що прострочене грошове
зобов'язання визначено у гривні, а тому
нарахування 3% річних є правомірним.
За перерахунком суду, розмір 3% річних
за прострочення виконання грошового
зобов'язання складає 428,77 грн., збитків
від інфляції становить 543,93 грн., що
відповідає обґрунтованому розрахунку
Відповідно до положень ст. 49 ГПК
України витрати, пов'язані з розглядом
справи, покладаються на відповідача.
Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
1. Позовні вимоги Комунального
підприємства виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації) «Київреклама»
задовольнити повністю.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Оскар Маркетинг і
Дніпровська Набережна, б. 25-А;
ідентифікаційний код 36387008) на користь
Комунального підприємства виконавчого
органу Київради (Київської міської
державної адміністрації)
Узвіз, б. 8; ідентифікаційний код 26199714)
заборгованість у розмірі 15 721
(п'ятнадцять тисяч сімсот двадцять
одну) грн. 13 коп., пеню у розмірі 1 006 (одну
тисячу шість) грн. 26 коп., штраф у
розмірі 2 358 (дві тисячі триста п'ятдесят
вісім) грн. 17 коп., 3% річних в розмірі 428
(чотириста двадцять вісім) грн. 77 коп.,
збитки від інфляції в розмірі 543
(п'ятсот сорок три) грн. 93 коп. та витрати
по сплаті судового збору в розмірі 1 827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.
3. Після вступу рішення в законну силу
Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.07.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко