м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
УХВАЛА

Справа № 5011-35/18309-2012 30.07.14За скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПВК «Будівельник»

на дії старшого державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Попів Романа Ігоровича по виконанню
наказу господарського суду міста Києва
від 19.02.2014 у справі №5011-35/18309-2012

за позовом Публічного акціонерного
товариства «ЕРДЕ БАНК»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПВК «Будівельник»

про стягнення 53165248,47 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «ПВК
«Будівельник»

до Публічного акціонерного
товариства «ЕРДЕ БАНК»

про стягнення 86000 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Новак А.І. (представник за
довіреністю);

від відповідача (скаржника) -
Козирецька А.В., Соболевський А.І.
(представники за довіреностями);

від ВДВС - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 20.11.2013 у справі № 5011-35/18309-2012
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «ЕРДЕ БАНК»
задоволено повністю та стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПВК «Будівельник»
44510000 грн. заборгованості за кредитом та
8655248 грн. 47 коп. заборгованості за
процентами. У задоволенні вимог
зустрічного позову судом відмовлено
повністю.

19.02.2014 на виконання вищевказаного
рішення господарським судом міста
Києва було видано відповідні накази.

Ухвалою від 19.02.2014 судом були
виправлені описки допущені в рішенні
господарського суду м. Києва від 20.11.2013
у справі № 5011-35/18309-2012.

Через відділ діловодства суду від
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПВК «Будівельник»
надійшла скарга на дії старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Попів Романа Ігоровича по виконанню
наказу господарського суду міста Києва
від 19.02.2014 у справі №5011-35/18309-2012.

В поданій скарзі скаржник просить суд
визнати дії старшого виконавця щодо
накладення арешту на майно ТОВ «ТОРГБК
«Будівельник» та проведення опису
майна, а також складання акту опису
майна та винесення постанови про
призначення експерта
незаконними/неправомірними, скасувати
постанову у виконавчому провадженні №
42339311 від 24.04.2014 про призначення
експерта та зобов'язати державного
виконавця зняти арешт з усього майна
ТОВ «ТОРГБК «Будівельник», накладеного
в рамках виконавчого провадження №
42339311.

Судом вказану скаргу було визнано
такою, що відповідає вимогам п. 1 ст. 121-2
ГПК України та призначено до розгляду.

Відповідно до статті 121-2 ГПК України
неявка боржника, стягувача, прокурора
чи представника органу державної
виконавчої служби в судове засідання
не є перешкодою для розгляду скарги.

Розглянувши подану скаргу та
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про її
необґрунтованість, з огляду на
наступне.

Закон України «Про виконавче
провадження» (далі - Закон) визначає
умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

Так, у відповідності до статті 1 Закону,
виконавче провадження, як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Так, 05.03.2014 старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Попів Р.І. була винесено
постанова про відкриття виконавчого
провадження № 42339311 по виконанню наказу
господарського суду міста Києва від
19.02.2014 у справі №5011-35/18309-2012.

У п. 2 вказаної постанови боржнику
надано 7-ми денний строк з моменту
винесення (отримання) цієї постанови
для добровільного виконання рішення
суду, а відповідно до п. 4 цієї ж
постанови вказано накласти арешт на
все рухоме та нерухоме майно, що
належить боржнику.

06.03.2014 у межах виконавчого провадження
№ 42339311 на виконання п. 4 постанови від
05.03.2014 державним виконавцем було
винесено постанову про арешт майна
боржника (все рухоме та нерухоме майно)
та оголошення заборони на його
відчуження.

Пізніше, державним виконавцем було
винесено дві постанови, про стягнення з
боржника виконавчого збору в зв'язку з
невиконанням рішення суду (наказу) в
добровільному порядку, та про арешт
коштів боржника.

23.04.2014 державним виконавцем було
складено акт опису й арешту майна, а
24.04.2014 було винесено постанову про
призначення експерта (оцінювача).

Подану скаргу про визнання дій
державного виконавця
незаконними/неправомірними скаржник
обґрунтовує тим, що держаний
виконавець, приймаючи постанови про
відкриття виконавчого провадження, не
повідомив про це у встановлений строк
боржника, без пересвідчення того, що
боржник отримав копію постанови, почав
23.04.2014 проводити дії по примусовому
виконанню рішення - склав 23.04.2014 акт
опису й арешту майна, а 24.04.2014 виніс
постанову про призначення експерта
(оцінювача), що призвело до порушення
прав боржника та позбавило права на
добровільне виконання рішення суду.

Проте таке твердження скаржника не
відповідають дійсності, оскільки у
наданій державним виконавцем належним
чином засвідченій копії матеріалів
виконавчого провадження містяться
докази направлення скаржнику та
отримання ним постанови від 05.03.2014 про
відкриття виконавчого провадження №
42339311, а також наступних постанов, які
виносились у межах цього виконавчого
провадження (копії відповідних
рекомендованих повідомлень про
вручення поштових відправлень
залучено до справи).

Однак, вимоги постанови про відкриття
виконавчого провадження в
добровільному порядку боржником
виконано не було, як на протязі семи
днів від часу отримання, так і на даний
час. В матеріалах справи відсутні
докази протилежного.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону, боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

Додатково суд зазначає, що відповідно
до ст. 35 Закону України «Про виконавче
провадження», за наявності обставин, що
перешкоджають провадженню виконавчих
дій, або у разі несвоєчасного одержання
сторонами документів виконавчого
провадження, внаслідок чого вони були
позбавлені можливості скористатися
правами, наданими їм цим Законом,
державний виконавець може відкласти
виконавчі дії за заявою стягувача чи
боржника або з власної ініціативи на
строк до десяти робочих днів.

Отже, у випадку несвоєчасного
отримання постанови про відкриття
виконавчого провадження, Закон
передбачив право сторони виконавчого
провадження, в тому числі і боржника,
звернутися до державного виконавця з
заявою про відкладення виконавчих дій,
а також передбачив право державного
виконавця відкласти виконавчі дії з
цих же підстав із власної ініціативи.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 вказаного
Закону, у заяві про відкриття
виконавчого провадження щодо
виконання рішення про майнове
стягнення стягувач має право просити
державного виконавця накласти арешт на
майно та кошти боржника та оголосити
заборону на його відчуження.

Боржник з обґрунтованою заявою про
відкладення виконавчих дій до
державного виконавця не звертався.
Матеріали справи не містять доказів
протилежного.

З огляду на положення вищевказаної
норми, що дозволяють державному
виконавцю вирішувати питання
накладення арешту на майно та кошти
боржника при відкритті виконавчого
провадження, державним виконавцем за
відповідною заявою стягувача, визнаною
ним обгрунтвоано, при відкритті
виконавчого провадження (п. 4 постанови
від 05.03.2014) було вирішено накласти арешт
на все рухоме та нерухоме майно
боржника, про що 06.03.2014 було винесено
відповідну окрему постанову.

Отже, всупереч твердженням скаржника,
станом на час проведення державним
виконавцем оскаржуваних виконавчих
дій по примусовому виконанню рішення -
складанню 23.04.2014 акт опису й арешту
майна, та винесенню 24.04.2014 постанови про
призначення експерта (оцінювача), вже
минув встановлений державним
виконавцем 7ми денний строк на
добровільне виконання рішення суду від
дня отримання постанови про відкриття
виконавчого провадження, тому
державний виконавець, позаяк рішення
суду залишилось не виконаним, мав право
проводити опис та арешт майна боржника.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про
виконавче провадження», арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення.

Щодо твердження скаржника, що описане
та арештоване державним виконавцем
майно (нежитлові будівлі за адресою:
Київська обл., Обухівський р-н., м.
Українка, вул. Промислова 37) належали не
боржнику, а іншій особі, то в наданій
суду копії матеріалів виконавчого
провадження міститься інформаційна
довідка з Реєстру прав власності на
нерухоме майно, згідно з якою станом на
05.03.2014 право власності на спірне майно
числиться за скаржником.

06.03.2014 державним виконавцем було
винесено постанову про накладення
арешту на все рухоме та нерухоме майно
боржника.

Натомість, скаржник посилається на
подальше відчуження вказаного майна
згідно з договором купівлі-продажу від
18.04.2013.

У оскаржуваному акті дійсно міститься
відмітка, що скаржник вказував
держаному виконавцю про реєстрацію
станом на час складання акту опису й
арешту права власності на вказане
майно за іншою особою, однак, питання
законності такого відчуження та
реєстрації майна за новим власником, за
наявності постанови від 06.03.2014 про
накладення арешту на все рухоме та
нерухоме майно боржника, та вимоги про
скасування спірного акту опису й
арешту майна та вивільнення майна з під
арешту не підлягають розгляду судом в
межах скарги на дії ВДВС.

Суд зазначає, що ані спірний акт опису й
арешту майна, ані подальша постанова
про призначення експерта-оцінювача, не
порушують права скаржника, який, за
самим твердженням останнього, не був
власником зазначено майна на час їх
винесення.

Натомість, за приписами ч. 1 ст. 60
вказаного Закону, такі вимоги
підлягають вирішенню компетентним
судом за окремими позовом поданим
особою, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові (позов про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту).

Отже, підсумовуючи вищенаведене суд
дійшов висновку, що скаржником не
доведено порушення державним
виконавцем охоронюваних законом прав
та інтересів скаржника, як боржника та
учасника виконавчого процесу.

Позаяк доводи скарги щодо порушення
прав скаржника не знайшли свого
належного доказового та нормативного
обґрунтування, то відсутні підстави
для її задоволення.

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю «ПВК
«Будівельник» на дії старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Попів Романа Ігоровича по виконанню
наказу господарського суду міста Києва
від 19.02.2014 у справі №5011-35/18309-2012,
відмовити.

Дана ухвала набирає законної сили з
моменту прийняття та може бути
оскаржена в установленому законом
порядку.

Суддя
Сташків Р.Б.