ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2014 року Справа № 910/993/14 Вищий
господарський суду України в складі
колегії суддів:

Овечкін В.Е. - головуючого, Чернов Є.В.,
Цвігун В.Л.за участю представників:
Генеральної прокуратури України
Об'єднання профспілок, організація
профспілок у місті Києві "Київська
міська рада профспілок" Фонду
державного майна України Міністерство
молоді та спорту України розглянув
касаційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_5
ОСОБА_6 ОСОБА_7 Об'єднання профспілок,
організація профспілок у місті Києві
"Київська міська рада профспілок"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 15.05.2014 рокуу
справі№ 910/993/14 господарського суду
міста Києваза позовомЗаступника
прокурора міста Києва в інтересах
держави в особі Фонду державного
майна Українидо третя
особаОб'єднання профспілок,
організація профспілок у місті Києві
"Київська міська рада профспілок"
підприємство "Дитячо-юнацький
учбово-спортивний центр профспілок
міста Києва "Авангард"; товариство з
обмеженою відповідальністю "Деміс
Груп"; Міністерство молоді та спорту
Українипровизнання права власностіВ С
Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 р. (суддя Бойко Р.В.)
позов заступника прокурора міста Києва
в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України задоволено
повністю. Визнано право власності
держави України в особі Фонду
державного майна України на будівлю
льодового палацу площею 8422,80 кв.м., що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Мельника, 46 (літ. А).

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 15.05.2014 р. (судді
Іоннікова І.А., Зубець Л.П., Гаврилюк
О.М.) рішення господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 р. залишено без змін.

Об'єднання профспілок, організація
профспілок у місті Києві "Київська
міська рада профспілок" в касаційній
скарзі просить постанову апеляційного
господарського суду та рішення
господарського суду першої інстанції
скасувати з підстав порушення норм
матеріального та процесуального права.

Скаржник доводить, що відповідно до
рішення господарського суду міста
Києва від 24.11.2005 року у справі №2/432
визнано його право власності на спірне
нерухоме майно - льодовий палац площею 8
422,80 кв.м. по вул. Мельникова, 46 (літ. А) у
м. Києві, на підставі якого йому видано
реєстраційне посвідчення на спірне
майно органом технічної
інвентаризації; доказів, що
реєстраційне посвідчення скасоване
або визнане недійсним, а отже на час
розгляду справи в суді Відповідач
Київміськпрофрада є законним
власником спірного майна.

Крім того.18.11.1990 року тобто до прийняття
вищенаведених нормативних документів
Загальна Конфедерація профспілок СРСР
і Федерація незалежних профспілок
України уклали договір, яким закріпили
за останньою на праві власності майно
згідно переліку в якому є спірне майно.
Цим було підтверджено відсутність прав
загальносоюзних профспілкових органів
на майно українських профспілок.

Відповідач Київіміськпрофрада, як
профспілкова організація не була
організацією союзного підпорядкування
і майно не було державною власністю,на
що вказує і викладене вище, а також
положення установчих документів
радянських профспілок, згідно яких
профспілки не підпорядковувались
державі, а тільки взаємодіяли з нею у
певних питаннях.

Суди неправильно застосовували ст.ст.
261, 267 ЦК України, оскільки з клопотанням
про поновлення такого строку прокурора
та позивач не зверталися та прокурор
взагалі не визнає порущення такого
строку, оскільки Прокуратурі міста
Києва стало відомо про порущення прав
позивача лище в 2013 року під час
перевірки відповідача. Прокурор не
визначає, коли про таке порущення стало
відомо саме позивачу.

Київміськпрофрада наполягає на тому,
що перевірки відповідача та третіх
осіб-1,2 проводяться органами
прокуратури та державними органами
систематично (протягом 2005 по 2013 роки
неодноразово), а отже право на позов про
визнання право власності на спірне
майно у прокуратури та позивача
виникло з 2005 року, а не з 2013 року.

Вищий господарський суд Уукраїни
розглянувши матеріали справи,
касаційну скаргу, перевіривши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що рішенням виконавчого
комітету Київської міської Ради
депутатів трудящих №765 від 20.05.1974 р. "Про
відведення Київській обласній раді
добровільного спортивного товариства
"Зеніт" земельної ділянки під
будівництво закритого льодового катка
по вул. Мельникова, 88" постановлено
відвести Київській обласній раді
добровільного спортивного товариства
"Зеніт" земельну ділянку біля 0,7 га по
вулиці Мельникова №88 в
Шевченківському районі під
будівництво закритого льодового катка
для учбово-тренувальної роботи по
хокею і фігурному катанню. Земельну
ділянку відвести за рахунок території
добровільного спортивного товариства
"Авангард", що була раніше відведена під
спортивний комплекс (Згода ДСТ
"Авангард" від 12.12.1973 р. №935).

Постановою Секретаріату Української
республіканської ради профспілок "Про
будівництво штучного катка ДСТ "Зеніт"
в м. Києві" було погоджено пропозицію
Київської міської ради профспілок про
початок будівництва штучного
льодового катку по вул. Мельникова,
88 в ІІ півріччі 1977 року в об'ємі 250,0 тис.
рублів, в т.ч. на будівельно-монтажні
роботи - 230,0 тис. рублів.

29.12.1981 р. державною приймальною
комісією було прийнято в експлуатацію
закінчений будівництвом критий
штучний льодовий каток ДСТ "Зеніт" по
вул. Мельникова, 88 в Шевченківському
районі м. Києва з поштовою адресою: вул.
Мельникова, 46, про що було складено акт
приймання в експлуатацію державною
приймальною комісією закінченої
будівництвом (реконструкцією) будівлі
(споруди) житлово-цивільного
призначення від 29.12.1981 р., затверджений
рішенням виконавчого комітету
Київської міської Ради народних
депутатів від 31.12.1981 р. №2086.

З наведених документів вбачається, що
замовником спірного будівництва
виступала Київська міська рада ДСТ
"Зеніт", правонаступником майнових прав
і обов'язків якого в подальшому стало
Об'єднання профспілок, організацій
профспілок у м. Києві "Київська міська
рада профспілок".

Разом з тим, із постанови Секретаріату
Української республіканської ради
профспілок "Про будівництво штучного
катка ДСТ "Зеніт" в м. Києві" вбачається,
що підставою для прийняття
відповідного рішення про будівництво
спірного майна було розпорядження Ради
Міністрів Української РСР від 01.02.1977 р.
про включення до плану на ІІ півріччя
1977 року будівництва критого штучного
льодового катка в м. Києві та виділення
Українській республіканській раді
профспілок для таких цілей 250,0 тис.
рублів, в т.ч. 230,0 тис. рублів на
будівельно-монтажні роботи, за рахунок
резервного фонду Ради Міністрів
Української РСР.

Як вбачається із постанови Кабінету
Міністрів України від 29.11.2010 р. №1100 "Про
перерозподіл та передачу бюджетних
призначень у 2010 році", розпорядження
Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 р.
№706-р "Про перерозподіл деяких видатків
та передачу бюджетних призначень,
передбачених у 2011 році Міністерству
фінансів", рішення Київської міської
ради від 08.02.2013 р. №3/9060 "Про бюджет міста
Києва на 2013 рік", рішення Київської
міської ради від 13.11.2013 р. №426/9914 "Про
внесення змін до рішення Київської
міської ради від 08.02.2013 р. №3/9060 "Про
бюджет міста Києва на 2013 рік",
фінансування державою спірного майна з
метою його підтримання та
реконструкції продовжується і станом
на сьогоднішній день.

Враховуючи створення (будівництво)
спірного майна за часів існування
Української РСР та відсутність доказів
укладення будь-яких домовленостей щодо
набуття права власності на нього за
наслідками закінчення будівництва,
визначення його власника має
здійснюватися виходячи, зокрема, з тих
обставин за чиї кошти відбувалося
фінансування відповідного
будівництва.

Таким чином, суди дійшли висновку, що
правовий режим майна, збудованого за
державні кошти в 1981 році, не змінювався
та не міг змінитися лише у зв'язку із
створенням Федерації незалежних
професійних спілок України та
включення його в перелік переданого
Федерації майна.

Постановою Верховної Ради УРСР від
15.10.1990 р. "Про управління державним
майном Української РСР" встановлено, що
з метою захисту майнових прав та
інтересів республіки, ефективного
використання й збереження державного
майна в умовах переходу до ринкових
відносин і різноманітності форм
власності до прийняття Закону
Української РСР про Раду Міністрів
Української РСР покласти на Раду
Міністрів УРСР здійснення функцій по
управлінню державним майном
Української РСР, що є у
загальнореспубліканській власності.

Згідно із п. 1 постанови Кабінету
Міністрів України "Про розмежування
державного майна України між
загальнодержавною (республіканською)
власністю і власністю
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальною власністю)" від
05.11.1991 р. №311, яка прийнята на виконання
постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990
р. "Про порядок введення в дію Закону
Української РСР "Про місцеві Ради
народних депутатів Української РСР та
місцеве самоврядування", від 26.03.1991 р.
"Про введення в дію Закону Української
РСР "Про власність", затверджено
перелік державного майна України, яке
передається до власності
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальної власності).
Установлено, що державне майно України,
крім майна, яке належить до комунальної
власності, є загальнодержавною
(республіканською) власністю.

Доказів надання уповноваженим
державним органом згоди на відчуження
спірного майна шляхом передачі його
об'єднанню профспілок, організацій
профспілок у м. Києві "Київська міська
рада профспілок" не надано, а тому
згідно ст. 128 Цивільного кодексу УРСР,
ст.ст. 4, 33, 48, 55 Закону України "Про
власність" (чинні на момент закріплення
майна за Київською міською радою
профспілок) відсутні підстави вважати
таке майно правомірно набутим
Об'єднанням.

Перевіривши правильність застосування
судом норм матеріального права, суд
касаційної інстанції приходить до
висновку про залишення оскаржуваних
судових рішень без зміни з таких
мотивів.

Постановою Верховної Ради Української
РСР "Про захист суверенних прав
власності Української РСР" від 29
листопада 1990 року № 506 введено
мораторій на території республіки на
будь-які зміни форми власності і
власника державного майна до введення
в дію Закону Української РСР про
роздержавлення майна.

Статтею 1 Закону України "Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування,
розташованих на території України" від
10 вересня 1991 року № 1540- XII встановлено,
що майно підприємств, установ і
організацій та інших об'єктів союзного
підпорядкування є державною власністю.

Згідно з постановою Верховної Ради
України № 2268-ХІІ від 4 лютого 1994 року до
законодавчого визначення суб'єктів
права власності майна загальносоюзних
громадських організацій колишнього
Союзу РСР майно та фінансові ресурси
розташованих на території України
підприємств, установ та об'єктів, що
перебували у віданні центральних
органів цих організацій, тимчасово
передані Фонду державного майна
України.

Відповідно до пункту 1 постанови
Верховної Ради України № 3943 -XII від 4
лютого 1994 року до законодавчого
визначення суб'єктів права власності
майна загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР,
розташованого на території України,
зазначене майно тимчасово є
загальнодержавною власністю.

Зазначені нормативні акти не визначали
можливість визначення суб'єкта
власності в залежності від обставин
фінансування в процесі будівництва.

Суди дійшли вірних правовових
висновків, що доказів надання
уповноваженим державним органом згоди
на відчуження спірного майна не подано,
а тому відсутні підстави вважати що
таке правомірно набуте у власність
скаржником.

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів визнає вірними висновки про
наявність підстав для задоволення
позову і визнання права власності на
спірне майно.

Згідно зі ст.111-7 Господарського
процесуального кодексу України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Твердження скаржника щодо набуття ним
права власності на спірне майно
відхиляються, оскільки відсутні
підстави вбачати, що його у
передбаченому законодавством України
порядку було передано у власність
організації профспілки, тому
правильності мотивів суду, що майно,
яке стосується предмету спору,
належало державі, не спростовано.

Дійшовши висновку про наявність
підстав для захисту порушеного права
суд визнав поважними причини пропуску
строку позовної давності.

Як роз'яснено в п. 2.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності; питання щодо
поважності цих причин, тобто наявності
обставин, які з об'єктивних, незалежних
від позивача підстав унеможливлювали
або істотно утруднювали своєчасне
подання позову, вирішується
господарським судом у кожному
конкретному випадку з урахуванням
наявних фактичних даних про такі
обставини; закон не визначає, з чиєї
ініціативи суд визнає причини
пропущення позовної давності
поважними. Як правило, це здійснюється
за заявою (клопотанням) позивача з
наведенням відповідних доводів і
поданням належних та допустимих
доказів. Відповідна ініціатива може
виходити й від інших учасників
судового процесу, зокрема, прокурора,
який не є стороною у справі.

Скаржник доводить, що позовна давність
пропущена, однак зазначене не
спростовує висновку суду про визнання
причин пропуску строку позовної
давності поважними.

З огляду на наведені мотиви суд
касаційної інстанції не має підстав
для переоцінки висновків суду в
частині причин поважності пропуску
строку, тому відхиляє твердження про
невірне застосування позовної
давності.

За наведених мотивів доводи касаційної
скарги не спростовують висновків суду,
тому підстав для зміни чи скасування
оскаржуваних судових рішення та
постанови у даній справі, не
вбачається.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 15.05.2014 р. та
рішення господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 р. у справі № 910/993/14
господарського суду міста Києва
залишити без зміни, а касаційну скаргу -
без задоволення.

Головуючий, суддя
В. Овечкін

судді
Є. Чернов

В. Цвігун