ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2014 р.Справа № 916/1291/14Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді М.В. Сидоренка

суддів О.Ю. Аленіна, В.І Жекова,

при секретарі судового засідання
Чеголя Є.О.

за участю представників сторін:

від ТОВ "ПМІК КІМ КОМПАНІ" - не з'явився,
про день, час та місце розгляду
апеляційної скарги повідомлений
належним чином

від Управління майна та інвестицій
Теплодарської міської ради Одеської
області - Рашкован О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "ПМІК КІМ КОМПАНІ"

на рішення господарського суду
Одеської області від 23.06.2014 р.

у справі № 916/1291/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "ПМІК КІМ КОМПАНІ"

до Управління майна та інвестицій
Теплодарської міської ради Одеської
області

про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Одеської
області від 23.06.2014 р. (суддя Гуляк Г.І.)
відмовлено у задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю "ПМІК КІМ КОМПАНІ"
(далі також - ТОВ "ПМІК КІМ КОМПАНІ",
Позивач, Скаржник) до Управління майна
та інвестицій Теплодарської міської
ради Одеської області (далі також -
Управління, Відповідач) про визнання
недійсним укладеного між сторонами
пункту 9.2 договору оренди майна, що
належить до комунальної власності
територіальної громади м.
Теплодар, № 74/2012 від 28.09.2012 р.

Вказане рішення прийнято на підставі
висновків місцевого господарського
суду про безпідставність та
неправомірність позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Позивач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить його (рішення)
скасувати та прийняти нове,
задовольнивши позовні вимоги в повному
обсязі. При цьому, Скаржник посилається
на неправильне застосування норм
матеріального права, а саме положення
ч. 3 ст. 6 ЦК України. Так, він вважає, що п.
9.2 вказаного договору оренди майна
суперечить чинному законодавству
України, у зв'язку з чим має бути
визнаний судом недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу
Відповідач просить оскаржуване
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні 30.07.2014 р.
представник Відповідача просив у
задоволенні апеляційної скарги
відмовити, залишивши оскаржуване
рішення без змін. Представник
Скаржника в судове засідання не
з'явився, хоча про час і місце судового
засідання був повідомлений судом
належним чином. Про причини своєї
неявки зазначена особа апеляційну
інстанцію не повідомила, її явка
обов'язковою не визнавалась, а відтак,
судова колегія приходить до висновку,
що обставини, які б перешкоджали
розгляду апеляційної скарги в даному
судовому засіданні відсутні, права
Позивача, який не з'явився, не порушені,
оскільки останній з власної ініціативи
вирішив не скористатись своїм правом
щодо прийняття участі в розгляді його
апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представника Відповідача,
судова колегія, приходить до
наступного.

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК
України апеляційна інстанція не
зв'язана доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі, а
згідно до приписів ст. ст. 33, 34 ГПК
України, кожна сторона повинна
належними і допустимим доказами
довести ті обставини, на які вона
посилається в обґрунтування своїх
вимог чи заперечень.

Оскаржуване рішення місцевого
господарського суду прийняте з
мотивів, викладених в описовій частині
даної постанови. Апеляційна інстанція
вважає, що висновки суду першої
інстанції щодо безпідставності
позовних вимог є обґрунтованими та
такими, які відповідають вимогам
чинного законодавства, матеріалам
справи, а тому підстави для скасування
чи зміни судового рішення відсутні,
зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28
вересня 2012 року між управлінням майна
та інвестицій Теплодарської міської
ради Одеської області (орендодавець )
та товариством з обмеженою
відповідальністю "ПМІК КІМ КОМПАНІ"
(орендар) укладено договір №
74/2012 оренди майна, що належить до
комунальної власності територіальної
громади м. Теплодар (далі також -
Договір), за умовами якого орендодавець
передає, а орендар приймає у строкове
платне користування комунальне майно
територіальної громади м.
Теплодар, яке знаходиться на балансі
Управління: службово-технічну будівлю
розміром (12,66 х 24,7) на території 1194 кв. м,
ринковою вартістю станом на 28.09.2012 р. -
154804,86 гривень, згідно звіту про
незалежну оцінку ринкової вартості
службово-технічної будівлі, цільове
використання майна: ливарний цех (п.1.1
договору).

Пунктом 9.1 Договору передбачено, що він
укладений на 1 рік та діє з 1 жовтня
2012 року до 1 жовтня 2013 року.

Згідно умов п. 9.2. Договору по заяві
орендаря про продовження цього
договору або зміну його умов після
закінчення строку його чинності
протягом одного місяця договір
вважається продовженим на той самий
строк (1 рік) і на тих самих умовах, які
передбачені цим договором без
підписання актів
приймання-передавання майна.

Позивач вважає, що згаданий вище пункт
9.2 Договору суперечить нормам
Цивільного та Господарського кодексів
України, а також ст. 17 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" в частині порядку пролонгації
договору, у зв'язку з чим цей пункт
договору слід визнати недійсним.

У відповідності до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (в т.ч. іноземні),
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи та у
встановленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду відповідно до
встановленої підвідомчості
господарських справ за захистом своїх
порушених прав і охоронюваних законом
інтересів; частина 1 статті 763 ЦК
України передбачає, що договір найму
укладається на строк, встановлений
договором; згідно ч. 2 ст. 291
Господарського кодексу України
передбачено, що договір оренди
припиняється у разі закінчення строку,
на який його було укладено. Аналогічну
норму містить ч. 2 ст. 26 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна"; якщо наймач продовжує
користуватися майном після закінчення
строку договору найму, то, за
відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір
вважається поновленим на строк, який
був раніше встановлений договором (ст.
764 ЦК України); відповідно до ч. 4 ст. 284 ГК
України строк договору оренди
визначається за погодженням сторін. У
разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення або зміну умов
договору оренди протягом одного місяця
після закінчення строку дії договору
він вважається продовженим на такий
самий строк і на тих самих умовах, які
були передбачені договором; частиною 2
статті 17 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
встановлено, що у разі відсутності
заяви однієї із сторін про припинення
або зміну умов договору оренди
протягом одного місяця після
закінчення терміну дії договору він
вважається продовженим на той самий
термін і на тих самих умовах, які були
передбачені договором.

Вирішуючи даний спір та досліджуючи
відповідність оспорюваного пункту
Договору вимогам чинного
законодавства, додержання яких є
необхідним для його чинності, судова
колегія зазначає наступне.

Законодавець в статті 3 ЦК України
(Загальні засади цивільного
законодавства) серед таких загальних
засад, з якими повинні узгоджуватись
всі положення ЦК України і, відповідно,
в разі суперечності якогось положення
кодексу вказаним загальним засадам,
повинні застосовуватись саме останні,
визначає такі засади як свободу
договору, справедливість,
добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків є, зокрема, договори та
інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
визначено, що договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (аналогічно ч. 1 ст. 627 ЦК
України).

При цьому, частиною 3 статті 6 цього
Кодексу передбачено, що сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 628 Цивільного
кодексу України, зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 179
Господарського кодексу України, до
загальних умов укладання договорів, що
породжують господарські зобов'язання,
відносяться, зокрема, вільне
волевиявлення, тобто, коли сторони
мають право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству. Частиною 7
вказаної статті законодавцем також
встановлено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Згідно вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

За приписами ст. 180 ГК України, зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства; господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов; істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Зазначене цілком кореспондується зі
ст. 207 Господарського кодексу України,
відповідно до якої господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Отже, з аналізу вищенаведеного слідує,
що умовами п. 9.2 Договору встановлено
дещо інший, ніж передбачений
вищезгаданими положеннями Цивільного
та Господарського кодексів України, а
також Закону України "Про оренду
державного та комунального майна",
порядок продовження дії договору
оренди, який передбачає необхідність
звернення орендаря до орендодавця із
заявою про продовження цього договору
або зміну його умов після закінчення
строку його чинності протягом одного
місяця. Разом з тим, зміст вказаного
пункту договору не суперечить
зазначеним положенням чинного
законодавства, а лише передбачає
додаткову умову продовження дії такого
договору. Крім того, Позивач при
укладанні згаданого Договору
добровільно погодив всі вказані у
ньому умови шляхом підписання
зазначеного договору без відповідного
протоколу розбіжностей.

З огляду на викладене, місцевий
господарський суд дійшов правильного
висновку про те, що зміст п. 9.2 Договору
відповідає вимогам закону та не
підлягає визнанню недійсним.

Судова колегія погоджується з таким
висновком господарського суду першої
інстанції.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищенаведеним. Крім
того, судова колегія зазначає про
недоведеність Позивачем відповідно до
вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України порушення
оспорюваним пунктом Договору його
прав, свобод та законних інтересів.

Відтак, дослідивши наведені вище
положення чинного законодавства та
наявні у матеріалах справи докази,
судова колегія приходить до висновку
про відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 99, 101-103, 105 ГПК України,
судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської
області від 23.06.2014 р. залишити без змін,
а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова підписана 31.07.2014 р.

Головуючий суддя
Сидоренко М.В.

Суддя
Аленін О.Ю.

Суддя
Жеков В.І.