номер провадження справи 18/64/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2014
Справа № 908/1958/14

за позовом Державного підприємства
"Державний науково-дослідний інститут
будівельних конструкцій" (03680, м. Київ-37,
вул. І. Клименка, 5/2) в особі
Запорізького відділення Державного
підприємства "Державний
науково-дослідний інститут
будівельних конструкцій" (69076, м.
Запоріжжя, вул. Новобудов, 4)

до відповідача товариства з обмеженою
відповідальністю "ІБП" Форт" (69041, місто
Запоріжжя, вул. Таганська, 16)

про стягнення 3375,20 грн.

Суддя Носівець В.В.

Представники сторін:

від позивача: Кавун В.П., довіреність №
255-24 від 09.04.2014 р., паспорт серії НОМЕР_1
від 19.06.2003 р.;

від відповідача: не з'явився;

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької
області 05.06.2014 року звернувся позивач -
Державне підприємство "Державний
науково-дослідний інститут
будівельних конструкцій" в особі
Запорізького відділення Державного
підприємства "Державний
науково-дослідний інститут
будівельних конструкцій" з позовною
заявою до відповідача - товариства з
обмеженою відповідальністю "ІБП" Форт"
про стягнення 3375,20 грн.

Ухвалою суду від 11.06.2014 року порушено
провадження у справі № 908/1958/14,
присвоєно справі номер провадження
18/64/14, судове засідання призначене на 02
липня 2014 р. Розгляд справи відкладався
на 06.08.2014 р., здійснювався без
застосування технічних засобів
фіксації судового процесу та
закінчений 06.08.2014 р., судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Справа розглянута в порядку
ст. 75 ГПК України за наявними в ній
матеріалами.

Представник позивача в судовому
засіданні 06.08.2014 р. наполягав на
задоволенні заявлених позовних вимог.
В обґрунтування своєї позиції
посилався на неналежне виконання
відповідачем зобов'язань з оплати
вартості створення науково-технічної
продукції за договором на створення і
передачу науково-технічної продукції
№ 3217/11 від 01.06.2011 р.

Відповідач заявлені позовні вимоги не
спростував, відзив на позов суду не
надав, представник відповідача в
судове засідання за викликом не
з'явився. Про час та місце судового
засідання відповідача повідомлено
належним чином, в порядку ст. 64 ГПК
України. Матеріали справи містять
повідомлення, відповідно до якого
19.06.2014 р. представником ТОВ «ІБП» Форум»
було отримано примірник ухвали про
порушення провадження у справі.
Зазначене свідчить, що судом вжиті всі
заходи повідомлення відповідача про
порушення провадження у справі,
призначення судового засідання, місце
і час розгляду справи.

Заслухавши представника позивача,
вивчивши матеріали справи, суд,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Державний
науково-дослідний інститут
будівельних конструкцій» (ДП НДІБК) в
особі відокремленого підрозділу -
Запорізького відділення Державного
підприємства «Державний
науково-дослідний інститут
будівельних конструкцій» (ЗВ ДП НДІБК)
(виконавець, позивач у справі) та
товариство з обмеженою
відповідальністю «ІБП» Форт»
(замовник, відповідач у справі) 01.06.2011 р.
уклали договір № 3217/11 на створення і
передачу науково-технічної продукції
(надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору виконавець
зобов'язується за завданням замовника
виконати та передати йому роботи зі
створення науково-технічної продукції
за темою: Інженерно-геологічні
вишукування на майданчику будівництва
об'єкту з виробництва продуктів
борошномельно-круп'яної промисловості
та виробництва макаронних виробів по
вул. Шевченка, 75 в місті Вільнянськ
Запорізької області, а замовник
зобов'язується прийняти виконану
роботу і оплатити її.

Вартість робіт за договором відповідно
до протоколу про договірну ціну, що є
невід'ємною частиною цього договору
(додаток 1), становить 35000,00 грн. (п. 3.1
договору).

Після підписання договору замовник
зобов'язаний протягом 10 календарних
днів перерахувати на рахунок виконавця
аванс 50 % у розмірі 17500,00 грн. у т.ч. ПДВ -
2916,67 грн. Остаточна оплата здійснюється
замовником після виконання виконавцем
усіх робіт за договором, протягом 10
календарних днів з моменту передачі
остаточних звітних матеріалів і
заключного акта здавання-приймання
науково-технічної продукції (робіт)
(пункти 3.2, 3.4 договору).

Згідно з п. 4.2 договору замовник
протягом 5 днів з дня одержання акта
здавання-приймання та звітних
матеріалів, зазначених календарних
планом цього договору, зобов'язаний
направити виконавцю підписаний акт
здавання-приймання і оплатити його
протягом 10 днів. У разі вмотивованої
відмови замовника від підписання акта
здавання-приймання сторонами
складається двосторонній акт з
переліком необхідних доробок та
термінів їх виконання (п. 4.3 договору).

На виконання п. 3.2 договору відповідач
перерахував виконавцю авансовий
платіж у розмірі 17500,00 грн., про що
свідчить платіжне доручення № 25 від
06.06.2011 р.

Про факт виконання прийнятого
позивачем зобов'язання зі створення
науково-технічної продукції за темою:
Інженерно-геологічні вишукування на
майданчику будівництва об'єкту з
виробництва продуктів
борошномельно-круп'яної промисловості
та виробництва макаронних виробів по
вул. Шевченка, 75 в місті Вільнянськ
Запорізької області, свідчить
підписаний обома сторонами акт
здавання-приймання науково-технічної
продукції (етапів робіт) № 48 від 30.06.2011
р., який залучено до матеріалів справи
(ар.с. 23).

Таким чином, враховуючи положення п. 3.4
договору, замовник остаточний
розрахунок за виконану позивачем
роботу повинен здійснити протягом 10
календарних днів з моменту передачі
остаточних звітних матеріалів і
заключного акта здавання-приймання
науково-технічної продукції (робіт).

Відповідач зобов'язання щодо оплати
виконаних робіт в повному обсязі не
виконав, сплатив лише 15000,00 грн.
(платіжне доручення № 183 від 09.08.2011 р.),
внаслідок чого утворилась
заборгованість у розмірі 2500,00 грн.

Внаслідок неотримання від відповідача
повної оплати вартості виконаних робіт
зі створення науково-технічної
продукції, позивач за захистом своїх
порушених прав та законних інтересів
звернувся з позовом до суду.

Дослідивши наявні матеріали справи,
оцінивши надані докази,
проаналізувавши норми чинного
законодавства України, суд дійшов
висновку, що заявлені позовні вимоги
про стягнення заборгованості за
договором № 3217/11 на створення і
передачу науково-технічної продукції
підлягають задоволенню виходячи з
наступного:

Приписами ст. 6 ЦК України встановлено,
що сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є: договори та
інші правочини.

Відповідно до ст. 193 ГК України
господарські зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться. До
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Аналогічні приписи містять ст.ст. 525, 526
Цивільного кодексу України.

Положеннями ст. 887 ЦК України
встановлено, що за договором підряду на
проведення проектних та пошукових
робіт підрядник зобов'язується
розробити за завданням замовника
проектну або іншу технічну
документацію та (або) виконати пошукові
роботи, а замовник зобов'язується
прийняти та оплатити їх. До договору
підряду на проведення проектних і
пошукових робіт застосовуються
положення цього Кодексу, якщо інше не
встановлено законом.

Згідно зі ст. 889 ЦК України замовник
зобов'язаний, якщо інше не встановлено
договором підряду на проведення
проектних та пошукових робіт, сплатити
підрядникові встановлену ціну після
завершення усіх робіт чи сплатити її
частинами після завершення окремих
етапів робіт або в іншому порядку,
встановленому договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено,
що договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Укладаючи договір, кожна із сторін
прийняла на себе певні зобов'язання
щодо його виконання, однак відповідач,
покладений на нього обов'язок щодо
оплати вартості виконаних робіт зі
створення науково-технічної продукції
на суму 2500,00 грн., у встановлений
договором строк, не виконав, факт
порушення відповідачем умов,
визначених договором, доведений та
підтверджується матеріалами справи.

Отже, вимога позивача про стягнення із
відповідача 2500,00 грн. основного боргу
задовольняється судом.

За порушення виконання відповідачем
грошового зобов'язання позивач просив
стягнути з відповідача 3% річних у
розмірі 210,20 грн. за період з 11.07.2011 року
по 30.04.2014 року та 2632,50 грн. інфляційних
втрат за період з листопада 2011 р. по
квітень 2014 р.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо іншій розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Інфляційні витрати пов'язані з
інфляційними процесами в державі та за
своєю природою є компенсацією за
понесені збитки, завдані знеціненням
грошових коштів, а три відсотки річних -
є платою за користування коштами, які
не були своєчасно сплачені боржником.
Вказана правова позиція викладена в
інформаційному листі Верховного Суду
України № 3.2-2005 від 15.07.2005 року.

Наведені позивачем розрахунки 3% річних
в сумі 210,20 грн. та інфляційних втрат у
розмірі 2632,50 грн. є невірними, оскільки
позивачем допущені арифметичні
помилки.

Згідно з перерахунком, зробленим судом,
враховуючи лист Верховного Суду
України «Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ» від 03.04.1997 №
62-97р інфляційні втрати за зазначений
позивачем період з листопада 2011 р. по
квітень 2014 р. складають 2633,53 грн., а 3%
річних за вказаний позивачем період -
210,41 грн.

Оскільки заявлені до стягнення суми
інфляційних втрат та 3% річних є
меншими, ніж перераховано судом, вимоги
позивача щодо стягнення 2633,53 грн.
інфляційних втрат та 210,20 грн. 3% річних
підлягають задоволенню.

За порушення відповідачем строків
оплати позивач, враховуючи положення п.
7.2 договору, просив стягнути 457,50 грн.
пені за період прострочення з 11.07.2011 р.
по 10.01.2012 р. Також позивач просив
стягнути 7% штрафу у розмірі 75,00 грн., на
підставі положень ч. 2 ст. 231 ГК України.

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено,
що у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Умовами п. 7.2 договору встановлено, що
за затримку оплати за виконані роботи
замовник сплачує пеню у розмірі 0,1% від
вартості виконаних робіт за кожний
день прострочення.

Згідно з положеннями ст.ст. 1, 3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" платник грошових коштів
сплачує на користь одержувача цих
коштів за прострочення платежу пеню, в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін. Розмір пені обчислюється від
суми простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання. Згідно з
п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
НБУ, за весь час користування чужими
коштами, якщо інший розмір відсотків не
передбачено законом або договором.
Приписами п. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України передбачено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Частина 2 ст. 343 Господарського кодексу
України визначає, що платник грошових
коштів сплачує на користь одержувача
цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Чинне законодавство надає сторонам
договору право встановлювати
неустойку в договорі та одночасно
обмежує розмір неустойки. Позивач, в
даному випадку, трактує норми ЦК
України та ГК України, як такі що
скасовують це обмеження, не враховуючи
при цьому положень ст. 343 ГК України.

Враховуючи норми наведеного діючого
законодавства України та здійснивши
системний аналіз норм права, що
регулюють відповідальність за
неналежне виконання господарських
зобов'язань, суд дійшов висновку, що
сторонами передбачено
відповідальність у вигляді пені як
різновиду неустойки, та вона є
обмеженою у розмірі і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня (постанова ВСУ від 07.11.2011 р. у
справі 5002-2/5109-2010; постанова ВСУ від
24.10.2011 р. у справі 25/187).

Наданий позивачем розрахунок суми пені
є невірним, оскільки перевищений
розмір подвійної облікової ставки НБУ
та не вірно підраховано кількість днів
прострочення. Перерахувавши заявлену
до стягнення суму пені, суд дійшов
висновку, що вимога про стягнення з
відповідача пені у сумі 457,50 грн. за
період з 11.07.2011 р. до 10.01.2012 р. (184 дні)
підлягає частковому задоволенню, а
саме - в розмірі 195,31 грн., в частині
стягнення 262,19 грн. пені, суд відмовляє в
задоволенні позову.

Стосовно вимоги позивача про стягнення
7% штрафу у розмірі 75,00 грн., заявленої на
підставі ч. 2 ст. 231 ГК України, суд
зазначеє наступне:

Відповідно до п. 1 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
01.07.2014 р. № 01-06/841/14 «Про доповнення
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2011
№ 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду
України, прийняті за результатами
перегляду судових рішень
господарських судів» грошове
зобов'язання - це таке правовідношення,
в якому одна сторона (боржник)
зобов'язана сплатити гроші на користь
другої сторони (кредитора), а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. До грошових
зобов'язань не застосовуються
положення абзацу третього частини
другої статті 231 Господарського
кодексу України (постанова від 04.02.2014 №
903/610/13);

Враховуючи вищевикладене, вимога про
стягнення з ТОВ «ІБП» Форт» 7% штрафу у
розмірі 75,00 грн. задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. При цьому,
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Доказів оплати наявної заборгованості,
інфляційних втрат, трьох відсотків
річних та пені відповідач суду не
надав, доказів, які б спростовували
повністю або частково позицію позивача
також суду не надано.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий
збір покладається на обидві сторони
пропорційно розміру заявлених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з
обмеженою відповідальністю «ІБП»
Форт» (69041, місто Запоріжжя, вул.
Таганська, 16, ) на
користь Державного підприємства
"Державний науково-дослідний інститут
будівельних конструкцій" (03680, місто
Київ-37, вул. І. Клименка, 5/2, ) в особі Запорізького відділення
Державного підприємства "Державний
науково-дослідний інститут
будівельних конструкцій" (69076, м.
Запоріжжя, вул. Новобудов, 4, ) 2500,00 грн. (дві тисячі п'ятсот грн. 00
коп.) основного боргу, 195,31 грн. (сто
дев'яносто п'ять грн. 31 коп.) пені, 210,20
грн. (двісті десять грн. 20 коп.) трьох
відсотків річних, 132,50 грн. (сто тридцять
дві грн. 50 коп.) інфляційних втрат, 1644,48
грн. (одну тисячу шістсот сорок чотири
грн. 48 коп.) судового збору. Видати
наказ.

3. В іншій частині позову -
відмовити.

Суддя
В.В.
Носівець

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно
із вимогами ст. 84 ГПК України, 06 серпня
2014 р.