ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"07" липня 2014 р.
Справа № 918/473/14

Суддя Горплюк А.М. розглянувши
матеріали справи

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

про стягнення в сумі 323 196 грн. 93 коп.

Від позивача: Ткаченко Р.Ю. (довіреність
2/10 від 08.01.2014р.).

Від відповідача: Михайлов В.О.
(довіреність № 03-05/3 від 02.01.2014р.).

Суть спору: позивач - Дочірня компанія
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" звернулася
до господарського суду Рівненської
області з позовом до відповідача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго"
про стягнення 323 196 грн. 93 коп. 3% річних.

Ухвалою суду від 22.04.2014р. прийнято
позовну заяву до розгляду та порушено
провадження, справу призначено до
слухання на 20.05.2014р.

Ухвалою суду від 20.05.2014р. за клопотанням
позивача та відповідача, розгляд
справи відкладено на 05.06.2014р.

05.06.2014р. відповідач, через відділ
канцелярії та документального
забезпечення суду, подав клопотання
про зупинення провадження у справі.
Судом відмовлено в задоволенні
клопотання з огляду на наступне.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 79 ГПК України,
господарський суд має право зупинити
провадження у справі за клопотанням
сторони або за своєю ініціативою у
випадку заміни однієї із сторін її
правонаступником.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 104 ЦК
України, в результаті перетворення
юридична особа припиняється внаслідок
передання всього свого майна, прав та
обов'язків іншій юридичній особі -
правонаступнику. Юридична особа є
такою, що припинилася, з дня внесення до
єдиного державного реєстру запису про
її припинення.

Однак, в матеріалах справи відсутні
докази щодо внесення до єдиного
державного реєстру відомостей про
припинення діяльності позивача чи
заміну його правонаступником, у зв'язку
з чим суд не вбачає підстав для
задоволення клопотання відповідача
про зупинення провадження у справі.

05.06.2014р. відповідач, через відділ
канцелярії та документального
забезпечення суду, подав відзив на
позовну заяву, в якому просив в
задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 05.06.2014р.
оголошувалась перерва до 19.06.2014р.

19.06.2014р. відповідач, через відділ
канцелярії та документального
забезпечення суду, подав клопотання
про продовження строку розгляду справи
в порядку ст. 69 ГПК України для подання
додаткових доказів по справі. Судом
клопотання задоволено.

Ухвалою суду від 19.06.2014р. в порядку ч. 3
ст. 69 ГПК України продовжено строк
розгляду справи на 15 днів до 07.07.2014р., за
клопотанням позивача та відповідача
розгляд справи відкладено до 07.07.2014р.

В судовому засіданні 07.07.2014р.
представник позивача заявлені вимоги
підтримав повністю за мотивів, що
викладені у позовній заяві, а
представник відповідача заперечив
проти задоволення позову з підстав, що
вказані у відзиві на позовну заяву.

Суд вбачає, що наявних у справі
матеріалів достатньо для розгляду
позовної заяви.

В результаті розгляду матеріалів
справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

27.12.2010р. між Дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"
(постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Рівнетеплоенерго" (покупець) було
укладено Договір, відповідно до якого
постачальник зобов'язується поставити
покупцеві імпортований природний газ,
а покупець зобов'язується прийняти і
оплатити природний газ в обсязі,
зазначеному в п. 1.2. цього договору.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 28.02.2012р. у
справі №5019/2778/11 за позовом Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" до товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго"
про стягнення 11 340 096 грн. 97 коп. за
договором №06/10-3258ТЕ-28 від 27.12.2010р., позов
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" задоволено, стягнено
з товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго"
основний борг за поставлений природний
газ в розмірі 10 277 097 грн. 99 коп., пеню в
сумі 756 839 грн. 14 коп., інфляційні
витрати в розмірі 123 281 грн. 25 коп., 3%
річних в сумі 182 878 грн. 59 коп..

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 24.04.2012р.
рішення господарського суду
Рівненської області від 28.02.2012р. у
справі №5019/2778/11 залишено без змін.

14.05.2012р. господарським судом видано
наказ про примусове виконання рішення
суду №5019/2778/11, що набрало законної сили
24.04.2012р.

Однак, відповідачем неналежним чином
виконано рішення суду, ТОВ
"Рівнетеплоенерго" за надані послуги
повністю розрахувалось 15.01.2013р., що
сторонами не оспорюється, у зв'язку з
чим на підставі ст. 625 ЦК України,
позивач нарахував відповідачу 3% річних
в розмірі 323 196 грн. 93 коп. за весь
період користування грошовими коштами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, встановивши обставини справи і
давши їм правову оцінку, господарський
суд вважає, що позов підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договори та
інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 202 ГК України
господарське зобов'язання
припиняється: виконанням, проведеним
належним чином; зарахуванням
зустрічної однорідної вимоги або
страхового зобов'язання; у разі
поєднання управненої та зобов'язаної
сторін в одній особі; за згодою сторін;
через неможливість виконання та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 530 ЦК України
встановлено, що якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Згідно із статтею 526 ЦК України, що
кореспондується із статтею 193 ГК
України - зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У відповідності до статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК
України - боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом, при цьому статтею 525 ЦК
України встановлено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не
звільняється за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п. 7.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №14
від 17.12.2013 року "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" за відсутності
інших підстав припинення зобов'язання,
передбачених договором або законом,
зобов'язання, в тому числі й грошове,
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України).

Саме лише прийняття господарським
судом рішення про задоволення вимог
кредитора, якщо таке рішення не
виконано в установленому законом
порядку, не припиняє зобов'язальних
відносин сторін і не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті
625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання.

Однак, при цьому слід мати на увазі, що у
разі коли судовим рішенням з боржника
стягнуто суму неустойки (штрафу, пені),
то правова природа відповідної
заборгованості саме як неустойки у
зв'язку з прийняттям такого рішення
залишається незмінною, і тому на неї в
силу припису частини другої статті 550
ЦК України проценти не нараховуються,
інфляційні ж нарахування та
нарахування трьох процентів річних на
цю заборгованість можуть
здійснюватися на загальних підставах
відповідно до частини другої статті 625
названого Кодексу з дня, наступного за
днем набрання законної сили
відповідним судовим рішенням.

Як зазначалося, рішенням
господарського суду Рівненської
області від 28.02.2012р. у справі №5019/2778/11
набрало законної сили 24.04.2012р. (з дня
прийняття постанови Рівненським
апеляційним господарський судом),
відтак нарахування трьох відсотків
річних повинно проводитися з 25.04.2012р.

Згідно приписів ч. 2 ст. 35 ГПК України,
факти встановлені рішенням
господарського суду (іншим органом, що
вирішує господарський спір), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги в частині стягнення 3% річних за
період з 25.04.2012р. по 15.01.2013р.
обґрунтовані та такі, що підлягають
задоволенню.

Наведена вище правова позиція
відображена у постанові Верховного
суду України від 20.01.2011р. у справі №10/25.

Також, при прийнятті рішення в частині
стягнення 3% річних за період з 09.12.2011р.
по 24.04.2012р. суд бере до уваги наступне.

У поданій позовній заяві позивач
просить також стягнути нараховані 3%
річних за період з 09.12.2011р. (до 08.12.2011р. 3%
річних стягнуто рішенням суду №5019/2778/11)
до 24.04.2012р. (із 25.04.2012р. рішення №5019/2778/11
набрало законної сили).

У відповідності до п. 4.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань", сплата
трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними
для сплати кредиторові.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Чинне законодавство не пов'язує
припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження
щодо його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника не виключає його
відповідальності за порушення строків
розрахунків.

Таким чином, враховуючи невиконання
відповідачем своїх грошових
зобов'язань по договору, суд приходить
до висновку про наявність правових
підстав для застосування до спірних
правовідносин положень статті 625 ЦК
України.

Відповідно, вимога про стягнення з
відповідача трьох процентів річних,
заявлена на підставі статті 625 ЦК
України, відповідає вимогам
законодавства та підлягає стягненню в
період з 09.12.2011р. по 24.04.2012р.

Твердження відповідача, викладені у
відзиві на позов щодо заміни
зобов'язання новацією, судом до уваги
не приймається, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
01.12.2012 року між товариством з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго",
дочірньої компанії "Газ України"
національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", головним
управлінням Державної казначейської
служби України у Рівненській області,
головним фінансовим управлінням
Рівненської облдержадміністрації та
національною компанією "Нафтогаз
України" укладено Договір №361/517з-ГУ про
організацію взаєморозрахунків з
погашення заборгованості з різниці в
тарифах на теплову енергію, що
вироблялася, транспортувалася та
постачалася населенню, яка виникла у
зв'язку з невідповідністю фактичної
вартості теплової енергії тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи органами
місцевого самоврядування.

За умовами вказаного Договору сторони
дійшли згоди погасити перед позивачем
заборгованість в розмірі 10 277 097 грн. 99
коп. для погашення заборгованості з
різниці в тарифах на теплову енергію,
послуги з централізованого
водопостачання та водовідведення, що
вироблялися, транспортувалися та
постачалися населенню.

Так, суд враховує, що новація
первісного зобов'язання за договором
№06/10-3258ТЕ-28 від 27.12.2010 року не відбулася,
твердження відповідача про наявність
новації є помилковим, оскільки
узгодження сторонами іншого порядку
сплати боржником заборгованості за
поставлену теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення протягом певного
періоду за договором №06/10-3258ТЕ-28 не
можна вважати новим зобов'язальним
правовідношенням, яке за своїм змістом
(характером прав і обов'язків)
відрізняється від попереднього
зобов'язання.

При цьому, суд наголошує на тому, що в
матеріалах справи відсутні докази
того, що сторонами вчинялись дії
направлені на досягнення будь-яких
домовленостей щодо припинення або
зміну первісного зобов'язання, яке
виникло на підставі Договору поставки
природного газу для надання населенню
та релігійним організаціям послуг з
опалення та гарячого водопостачання
№06/10-3258ТЕ-28 від 27.12.2010р..

В той же час, укладення сторонами
договору про організацію
взаєморозрахунків №361/517з-ГУ від
01.12.2012р. (зміна деяких умов порядку
здійснення розрахунків), не призвели до
заміни первісного зобов'язання
відповідача за договором на постачання
природного газу щодо оплати природного
газу в обсязі та ціною визначеною
умовами договору.

Умови договору про організацію
взаєморозрахунків №361/517з - ГУ від 01.12.2012
року не змінили права та обов'язки
сторін, що могло б вплинути на
співвідношення майнових інтересів
сторін, оскільки незалежно від зміни
сторонами деяких умов порядку
здійснення розрахунків, відповідач все
одно несе відповідальність за
невиконання грошових зобов'язань в
межах Договору поставки природного
газу.

Враховуючи викладене та те, що в
матеріалах справи відсутні докази, що
підтверджують факт взаємної згоди щодо
зміни умов Договору поставки
природного газу від 27.12.2010р., а також
відсутність в Договорі про організацію
взаєморозрахунків від 01.12.2012р. умов про
припинення первісного зобов'язання та
додаткових зобов'язань, відповідач
дійшов помилкового висновку щодо
неможливості нарахування 3% річних за
прострочення грошового зобов'язання.

У відповідності до статті 32 ГПК
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

В силу вимог статті 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведене, аналізуючи
положення норм ст.ст. 32, 33, 34, 43 ГПК
України, та оцінюючи усі докази, які
містяться у матеріалах справи у
сукупності, господарський суд дійшов
висновку, що вимоги позивача про
стягнення з відповідача 323 196 грн. 93 коп.
3% річних обґрунтовані, стверджуються
матеріалами справи, а відтак, на
підставі ст.ст. 11, 509, 526, 530, 612, 625, 629 ЦК
України та ст.ст. 173, 193 ГК України,
підлягають задоволенню.

На відповідача на підставі статті 49 ГПК
України покладаються витрати по сплаті
судового збору.

Керуючись ст.ст. 49, 81-1, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго"
(33027, м. Рівне, вул. Д. Галицького, 27, ) на користь дочірньої
компанії "Газ України" національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1,
) - 323 196 грн. 93 коп. 3%
річних та 6 463 грн. 94 коп. витрат по
сплаті судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення підписане суддею "11" липня 2014р.

Суддя
Горплюк А.М.