ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року Справа № 910/18251/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Самусенко С.С. (доповідач) -
головуючого, Дунаєвської Н.Г.,Мележик
Н.І.,

розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вір" на постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 05 червня 2014
рокуу справі№ 910/18251/13господарського
судуміста Києва за
позовомКомунального підприємства
"Київпастранс"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "Вір"простягнення
107301,14 грн. за участю представників: від
позивача: Герасимчук С.Ю. від
відповідача: Осипенко О.М., Осіпчук Р.О.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Київпастранс"
звернулося до господарського суду із
позовом до ТОВ "Вір" про стягнення, з
урахуванням заяви про зменшення
розміру позовних вимог, заборгованості
за договором №14/17-5 від 12.05.2005 за період
вересень - грудень 2012 року в розмірі
96558,00 грн., 8802, 12 грн. - пені, 1760,42 грн. 3 %
річних, 180,60 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
відповідач не виконав належним чином
свої зобов'язання по оплаті за
користування місцем для розміщення
рекламних конструкцій на опорах
контактної мережі, що належать
позивачу на праві господарського
відання.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 18.03.2014 (суддя Борисенко
І.І.) у задоволенні позовних вимог
відмовлено повністю.

Судове рішення мотивовано, зокрема,
тим, що у позивача не має правових
підстав вимагати від відповідача з
01.09.2012 плати за ціною 75, 00 грн. за місяць
за розміщення спеціальної конструкції
згідно Розпорядження КМДА від 21.05.2012
№838, оскільки вказана ціна в договорі
встановлена лише з 01.01.2013 відповідно до
додаткової угоди від 02.01.2013 та адресної
програми від 02.01.2013 до договору.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 05.06.2014 (судді:
Михальська Ю.Б. - головуючий, Отрюх Б.В.,
Тищенко А.І.) рішення місцевого
господарського суду скасовано,
прийнято нове рішення, позов
задоволено частково, стягнуто з
відповідача 96558 грн. основного боргу,
7524,12 грн. пені, 1501,39 грн. 3 % річних, 180,60
інфляційних нарахувань.

Апеляційна інстанція, врахувавши
правовий статус позивача та той факт,
що ціни та тарифи на послуги по
розміщенню рекламних засобів на майні
підприємств комунальної власності
встановлюються та регулюються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування, визначилася, що
позивач КП "Київпастранс" не
уповноважений самостійно (в рамках
господарського договору) регулювати та
встановлювати розмір плати за
розміщення рекламних засобів на майні
комунального підприємства та за
умовами п.п. 3.5, 7.3 договору позивачем
правомірно здійснено розрахунок суми
основної заборгованості по договору за
вересень-грудень 2012 року за тарифами,
встановленими прийнятим у період дії
договору Розпорядженням КМДА № 838 від
21.05.2012.

Не погоджуючись із постановою
апеляційного господарського суду ТОВ
"Вір" звернулося із касаційною скаргою,
в якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить її скасувати, а рішення
місцевого господарського суду
залишити в силі. Зокрема, скаржник
зазначає, що розрахунок боргу,
здійснений позивачем, не відповідає
законодавчим нормам.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 22.07.2014 касаційну скаргу
прийнято до провадження.

У відзиві на касаційну скаргу позивач
зазначає, що оскаржена постанова
апеляційної інстанції є законною та
обґрунтованою, а тому просить залишити
її без змін, а касаційну скаргу - без
задоволення.

З дотриманням меж перегляду справи в
касаційній інстанції, заслухавши
суддю-доповідача, представників
сторін, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши правильність
застосування норм матеріального та
процесуального права господарськими
судами попередніх інстанцій, колегія
суддів Вищого господарського суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

За статтею 1117 Господарського
процесуального кодексу України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Господарськими судами попередніх
інстанцій встановлено, що 12.05.2005 між
позивачем та відповідачем укладено
договір №14/17-5 про надання у тимчасове
користування місця для розміщення
рекламних конструкцій на опорах
контактної мережі, які належать
позивачу на праві господарського
відання та виконання роботи через
відокремлений підрозділ позивача -
"Службу енергетичного забезпечення" по
монтажу (демонтажу), технічному
обслуговуванні рекламних конструкцій
та банерів.

Згідно пункту 3.1 договору вартість
надання послуг по розміщенню
рекламного матеріалу визначається у
калькуляції, яка є невід'ємною частиною
договору та складається підприємством
на підставі встановлених розмірів
плати за надання послуг по розміщенню
реклами Головним управлінням
транспорту, зв'язку та інформатизації
та Головним управлінням з питань
цінової політики відповідно до
розпорядження Київської міської
державної адміністрації від 29.12.2004 за
№2377 "Про впорядкування розміщення
реклами на транспорті комунальної
власності м.Києва".

Згідно пункту 7.3 договору у разі
впровадження державними органами
влади та місцевого самоврядування змін
щодо розрахунків, тарифів, сторони
зобов'язуються протягом 10 днів з
моменту набрання чинності нормативних
актів переглянути умови договору та
внести відповідні зміни.

При цьому за пунктом 3.5 договору в разі
прийняття Київською міською державною
адміністрацією рішення щодо зміни
розмірів плати за надання послуг по
розміщенню реклами матеріалу на майні
КП "Київпастранс" розрахунки
проводяться відповідно до прийнятих
рішень, про що підприємство письмово
повідомляє відповідача.

Господарськими судами встановлено, що
Розпорядженням Київської міської
державної адміністрації "Про питання
визначення розміру плати за розміщення
реклами в місті Києві" №838 від 21.05.2012,
яке набрало законної сили з моменту
оприлюднення у випуску газети
"Хрещатик" №119 (4139) від 31.08.2012,
встановлено тариф за розміщення
спеціальної рекламної конструкції на
поперечинах між опорами освітлення та
контактної мережі 75,00 грн. в місяць за 1
кв. м площі рекламного засобу.

Також судами встановлено, що позивач
17.09.2012 у зв'язку з прийняттям Київською
міською державною адміністрацією
зазначеного Розпорядження та на
виконання умов договору повідомив
відповідача про зміну тарифів на
розміщення реклами та надіслав йому
проект додаткової угоди від 01.09.2012 та
калькуляцію до спірного договору.

Відповідачем за спірний період
(вересень-грудень 2012 року) здійснено
оплату у сумі 8935,50 грн. за кожен місяць.
Розрахунок проведено на підставі
пунктів 3.1, 3.2 договору та згідно
додаткової угоди від 01.04.2010, а також за
аналогією раніше виставленого
позивачем рахунку №249 від 31.08.2012 та акту
виконаних робіт за серпень 2012 року на
суму 8935,50 грн. по факту розміщення
рекламних конструкцій.

Колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновками
апеляційного господарського суду про
наявність підстав для часткового
задоволення позовних вимог з огляду на
наступне.

Вимогами пункту 32 Типових правил
розміщення зовнішньої реклами,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України від 29.12.2003 за № 2067,
передбачено, що плата за тимчасове
користування місцем розташування
рекламних засобів, що перебуває у
комунальній власності, встановлюється
у порядку, визначеному органами
місцевого самоврядування.

Апеляційним господарським судом
встановлено, що тарифи на право
розміщення реклами на об'єктах, які
знаходяться на праві господарського
відання КП "Київпастранс", підлягають
регулюванню органом місцевого
самоврядування і їх встановлення не є
правом сторін договору.

Відповідно до ст.632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. У випадках,
встановлених законом, застосовуються
ціни (тарифи, ставки тощо), які
встановлюються або регулюються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування.

З огляду на положення ст.ст.627, 628 ЦК
України, та враховуючи, що сторонами
договору погоджено можливість зміни
розміру плати за надання послуг по
розміщенню рекламного матеріалу
шляхом письмового повідомлення про
таку зміну іншої сторони, що і було
зроблено позивачем листом від 17.09.2012,
стягнення з відповідача плати за
тарифами, затвердженими
Розпорядженням КМДА № 838 від 21.05.2012, є
законним та обґрунтованим.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що
порушення господарських зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що у
випадку порушення відповідачем
термінів оплати зазначених в кожному
випадку в додаткових угодах, агентство
сплачує підприємству пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що діє
на день оплати за кожен день
прострочення виконання зобов'язань від
суми простроченого платежу.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3 % річних від простроченої суми,
якщо інший розмір не встановлений
договором.

Перевіривши здійснений позивачем
розрахунок пені, 3% річних та
інфляційних нарахувань апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
наявність підстав для їх часткового
задоволення.

За частиною другою ст.1117 ГПК України
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Доводи скаржника щодо порушення та
неправильного застосування норм права
не знайшли свого підтвердження під час
здійснення касаційного провадження, а
тому, враховуючи встановлені судами
обставини, касаційна інстанція
погоджується із правомірним та
справедливим рішенням апеляційної
інстанції.

Відповідно до ст.1119 ГПК України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право,
зокрема, залишити рішення першої
інстанції або постанову апеляційної
інстанції без змін, а скаргу без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "ВІР" залишити без
задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 05.06.2014 у справі
№910/18251/13 залишити без змін.

Головуючий суддя
С. Самусенко

Судді:
Н. Дунаєвська

Н. Мележик