ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 року Справа № 922/4783/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого Н.
Волковицької Л. Рогач за участю
представників:позивачаМирошнік В.С. -
керівниквідповідачане з'явилися (про
час і місце судового засідання
повідомлено належно)третьої особине
з'явилися (про час і місце судового
засідання повідомлено
належно)розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційні скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аскона" на
постановувід 09.04.2014 р. Харківського
апеляційного господарського судуу
справі№ 922/4783/13 господарського суду
Харківської областіза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Аскона" до -
Харківської міської ради; - Управління
Держземагентства ум. Харкові третя
особаМале приватне підприємство фірма
"АПІС" провизнання недійсним договору
та скасування державної реєстрації В С
Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 р. ТОВ "Аскона"
звернулось до господарського суду
Харківської області з позовом до
Харківської міської ради та Управління
Держземагентства ум. Харкові, за участю
третьої особи - МПП фірми "Апіс" про:

- визнання недійсним договору оренди
землі від 19.03.2012 р., укладеного між
Харківською міською радою та МПП
фірмою "Апіс", зареєстрованого в
Управлінні Держкомзему у місті Харкові
в Державному реєстрі земель 12.06.2012 р. за
№ 00710;

- скасування державної реєстрації
договору оренди землі від 19.03.2012 р.

- зобов'язання Управління
Держземагентства у місті Харкові
Харківської області провести
реєстраційні дії про скасування запису
в Книзі записів щодо державної
реєстрації земельної ділянки площею
0,0025 кв.м. кадастровий номер :01:009:0010
за адресою м. Харків, вул. Ярославська,
1-а за МПП фірмою "Апіс".

Позовні вимоги з посиланням на
положення Законів України "Про
архітектуру" та "Про регулювання
містобудівної діяльності"
обґрунтовані тим, що протягом 2010-2012
років МПП фірма "Апіс" самочинно, без
будь - якої проектної документації,
дозволів та згоди позивача, впритул до
належного позивачу на праві приватної
власності нерухомого майна, було
обкладено цеглою тимчасову малу
архітектурну форму - металевий кіоск та
отримано документи на нежитлову
будівлю (продовольчий магазин) літ. "А-1"
з визначеною адресою: м. Харків, вул.
Ярославська, 1А, з порушенням
будівельних, архітектурних та
містобудівельних норм.

Позивач, посилаючись також на норми
статей 203, 215, 316, 376, 386, 391 Цивільного
кодексу України, вказував на те, що в
даному випадку знесення нежитлової
будівлі літ. "А-1" по вул. Ярославській,
1-А у м. Харкові, яку було розміщено МПП
фірмою "Апіс" без виділення земельної
ділянки саме під будівництво, без
дозволу на будівництво, без отримання
містобудівних умов з порушенням
будівельних та пожежних норм,
санітарних правил, з порушенням
законодавства України, що порушує
права, свободи та законні інтереси
позивача, як власника нерухомого майна,
частково розташованого на спірній
земельній ділянці.

Харківська міська рада у відзиві на
позовну заяву просила відмовити у її
задоволенні посилаючись на те, що
відповідно до норм діючого
законодавства, міська рада шляхом
прийняття відповідних рішень
відповідно до закону, може вирішувати
питання щодо надання та використання
земельних ділянок, і згідно з рішенням
Харківської міської ради від 22.12.2010 р. №
35/10 МПП фірмі "Апіс" було надано дозвіл
на розроблення проекту відведення
земельної ділянки по вул. Ярославській,
1А, а рішенням ради від 18.05.2011 р. № 292/11
МПП фірмі "Апіс" було надано в оренду
строком до 01.05.2016 р. вказану земельну
ділянку.

При цьому, Харківська міська рада
зазначала, що вказані рішення органу
місцевого самоврядування від 22.12.2010 р.
№ 35/10 та № 292/11 від 18.05.2011 р. не оскаржені
та не скасовані.

Таким чином, відповідач наголошував, що
оскаржуваний договір оренди земельної
ділянки від 19.03.2012 р. укладено
відповідно до вимог Земельного кодексу
України та Закону України "Про оренду
землі" та відповідає приписам статті 203
Цивільного кодексу України, натомість
позивачем не доведено порушення його
права на володіння чи користування
спірною земельною ділянкою, оскільки
ТОВ "Аскона" земельна ділянка в натурі
не виділялась, її межі не
встановлювались та відповідний
правовстановлюючий документ на
земельну ділянку позивачу не
видавався.

МПП фірма "Апіс" у запереченнях на
позовну заяву вказувало, зокрема, на
здійснення самим позивачем самочинної
перебудови приміщення, придбаного ним
за договором купівлі - продажу, із
зайняттям земельної ділянки, яка йому
не виділялась, за відсутності
відповідної дозвільної документації,
із порушенням правил, що підтверджено
листами компетентних органів.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 14.01.2014 р. (суддя
Жигалкін І.П.) у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції
дійшов висновку щодо недоведеності
позивачем порушення його прав
оскаржуваним договором, оскільки
позивачем не доведено жодної підстави,
у зв'язку із наявністю якої він вимагає
визнати договір оренди недійсним та
скасувати його реєстрацію, при цьому,
вказавши, що виходячи з предмету спору,
питання законності будівництва МПП
фірмою "Апіс" нежитлової будівлі за
адресою м. Харків, вул. Ярославська, 1-а
не входить до предмету доказування по
цій справі.

За апеляційною скаргою ТОВ "Аскона"
Харківський апеляційний господарський
суд (судді: Сіверін В.І., Терещенко О.І.,
Медуниця О.Є.), переглянувши рішення
господарського суду Харківської
області від 14.01.2014 р. в апеляційному
порядку, постановою від 09.04.2014 р.,
залишив його без змін з тих же підстав.

ТОВ "Аскона" подало до Вищого
господарського суду України касаційну
скаргу, в якій просить судові рішення у
даній справі скасувати та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, обґрунтовуючи доводи
касаційної скарги порушенням судами
норм матеріального та процесуального
права, що унеможливили встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення спору,
залишивши поза увагою, що Харківською
міською радою за оскаржуваним
договором було надано МПП фірмі "Апіс"
земельну ділянку для обслуговування
самовільно збудованої нежитлової
будівлі, на яку в момент передачі землі,
не існувало правовстановлюючих
документів, а Управлінням
Держземагентства здійснено реєстрацію
такого договору.

Скаржник також зазначає про залишення
судами поза увагою того, що межі
земельної ділянки, наданої МПП фірмі
"Апіс" проходять скрізь нежитлову
будівлю, яка належить позивачу на праві
приватної власності, що позбавляє
товариство можливості здійснити
відведення земельної ділянки для
експлуатації своєї нежитлової будівлі
у встановленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутнього у судовому
засіданні представника позивача,
перевіривши наявні матеріали справи на
предмет правильності застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами першої та
апеляційної інстанції, рішенням 7 сесії
6 скликання за № 292/11 від 18.05.2011 р.
Харківська міська рада надала МПП
фірмі "Апіс" в оренду строком до 01.05.2016 р.
земельну ділянку площею 0,0025 га по вул.
Ярославській, 1-а у Ленінському районі
м. Харкова.

19.03.2012 р. на підставі вказаного рішення,
між Харківською міською радою
(орендодавець) та МПП фірмою "Апіс"
(орендар) укладено договір оренди
земельної ділянки загальною площею 0,0025
га, під забудовою 0,9919 га та 0,0006 га по
вул. Ярославській, 1-а для
обслуговування та експлуатації
нежитлової будівлі літ. "А-1".

Вказаний договір зареєстровано
Управлінням Держкомзему у місті
Харкові в Державному реєстрі земель
12.06.2012 р. за №0710.

Судами під час розгляду справи також
встановлено, що ТОВ "Аскона" 08.12.2009 р. за
договором купівлі - продажу придбало
нежитлові будівлі літера"Г-1" загальною
площею 3,7 кв.м., та літера "Д-1" загальною
площею 5,4 кв.м., розташовані за адресою
вул. Ярославська, 1 в м. Харкові.

Предметом спору у даній справі є вимоги
ТОВ "Аскона" про визнання недійсним
договору оренди землі від 19.03.2012 р.,
укладеного між Харківською міською
радою та МПП фірмою "Апіс" та скасування
його державної реєстрації, з
посиланням, зокрема, на отримання МПП
фірмою "Апіс" за спірним договором
земельної ділянки для обслуговування
самовільно збудованої нежитлової
будівлі, на яку в момент передачі землі,
не існувало правовстановлюючих
документів, а також вказуючи на те, що
межі земельної ділянки, наданої МПП
фірмі "Апіс" проходять скрізь нежитлову
будівлю, яка належить позивачу на праві
приватної власності, що позбавляє
товариство можливості здійснити
відведення земельної ділянки для
експлуатації своєї нежитлової будівлі
у встановленому законом порядку.

Статтею 1 Господарського
процесуального кодексу України та
статтями 15, 16 Цивільного кодексу
України визначено право на звернення
до суду за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів, а також для вжиття
передбачених цим Кодексом заходів,
спрямованих на запобігання
правопорушенням.

За приписами статті 16 Цивільного
кодексу України способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути, зокрема, визнання правочину
недійсним, визнання незаконними
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб.

Статтею 152 Земельного кодексу України
встановлено, що власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом,
зокрема, визнання угоди недійсною;
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

За статтею 2 Земельного кодексу України
земельними відносинами є суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження землею, суб'єктами в
яких виступають громадяни, юридичні
особи, органи місцевого самоврядування
та органи державної влади, а об'єктами
-землі в межах території України,
земельні ділянки та права на них, у тому
числі на земельні паї (частки).

Відповідно до частини 1 статті 13
Конституції України земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу
України встановлено, що громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Статтями 124 та 125 цього Кодексу
передбачено, що передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
згідно з їх повноваженнями. Право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 цього Кодексу,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

З позовами про визнання недійсними
правочинів щодо земельних ділянок
мають право звертатися сторони цих
правочинів (договорів), а також інші
зацікавлені особи, у разі порушення їх
прав або законних інтересів.

За приписами чинного законодавства,
вирішуючи спір, суд повинен надати
об'єктивну оцінку наявності порушеного
права чи інтересу на момент звернення
до господарського суду. Відсутність
порушеного права встановлюється при
розгляді справи по суті та є підставою
для прийняття судового рішення про
відмову в позові.

При цьому, відповідно до статті 33
Господарського процесуального
кодексу, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.

Доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово (стаття 32 цього
Кодексу).

За приписами статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 43 цього Кодексу
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Враховуючи вказані приписи
законодавства, колегія суддів
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанції про відмову у
задоволенні позовних вимог з огляду на
встановлення судами обставин щодо
недоведеності позивачем належними
доказами наявності в нього права
власності або користування земельною
ділянкою наданою Харківською міською
радою в оренду МПП фірмі "Апіс", а відтак
і порушення спірним договором його
прав.

При цьому, як встановлено судами дозвіл
наданий позивачеві на розробку проекту
відведення земельної ділянки та
проведення заходів для узгодження
проекту відведення земельної ділянки
не є правовстановлюючими документами,
спрямованими на набуття, зміну або
припинення прав та обов'язків.

Стосовно доводів позивача про надання
земельної ділянки під неіснуючу
будівлі, судами першої та апеляційної
інстанції було зазначено, що МПП фірмою
"Апіс" була подана до Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю в Харківській області
Декларація про готовність до
експлуатації об'єкта "Реконструкція
нежитлової будівлі літ. "А-1" по вул.
Ярославській, 1-а в м. Харкові", яка 19.04.2012
р. була зареєстрована Інспекцією, і
доказів скасування реєстрації або
визнання якої недійною суду не надано,
а відтак, суди дійшли висновку, що
нежитлова будівля літера літ. "А-1" по
вул. Ярославській, 1-а в м. Харкові
введена в експлуатацію належним чином
та не є самочинним будівництвом.

При цьому, як встановлено судами, зі
змісту судових рішень у справі №
2/2024/1305/2012 вбачається, що у 2010 році ТОВ
"Аскона" самовільно перебудувало
нежитлову будівлю літ. "Д-1" збільшивши
її зовнішні розміри (т.2 а.с. 14-19).

Разом з цим, судами зазначено, що
предметом позову по цій справі є
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним та скасування його
реєстрації, а тому питання законності
будівництва нежитлової будівля літера
літ. "А-1" по вул. Ярославській, 1-а в м.
Харкові не входить до предмету
доказування по цій справі.

Крім того, як встановлено судами під
час розгляду справи згідно акта
встановлення меж та оскарженого
договору оренди землі, межа земельної
ділянки від точки "Б" до точки "В"
проходить по стіні нежитлової будівлі
літ. "Д-1" по вул. Ярославській 1 в м.
Харкові, а посилання ТОВ "Аскона" про
залишення судами поза увагою наведені
позивачем у позовній заяві обставини
стосовно того, що координати меж
земельної ділянки не відповідають
дійсності, оскільки межа земельної
ділянки від "Б" до "В" проходить не по
стіні споруди позивача, а скрізь
вказану споруду літ."Д-1", із площею
накладення 0,36 кв.м., не приймаються
колегією суддів до уваги, з огляду на
недоведеність, в порядку статей 32-34
Господарського процесуального кодексу
України, вказаних посилань, а доказів
звернення ТОВ "Аскона" до уповноважених
органів з приводу проведення
відповідних перевірок, позивачем не
надано.

Відповідно до статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази. У
касаційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Беручи до уваги викладене, судова
колегія вважає рішення та постанову
такими, що відповідають нормам
матеріального та процесуального права,
підстав для їх зміни чи скасування не
вбачається, а викладені у касаційній
скарзі доводи скаржника судова колегія
вважає непереконливими такими, що
спростовуються матеріалами справи та
встановленими судами обставинами та
такими, що зводяться до здійснення
переоцінки доказів у справі.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями
1115, 11110, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 09.04.2014 р. у
справі № 922/4783/13 та рішення
господарського суду Харківської
області від 14.01.2014 р. залишити без змін,
а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя
Т. Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л. Рогач