ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2014 р.
Справа № 922/1407/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя
Медуниця О.Є., суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Кощій О.В. (довіреність №1
від 03.01.2014 року);

відповідача - не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу
відповідача (вх. №1532Х/1-38) на рішення
господарського суду Харківської
області від 19.05.2014 року

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Паритет-Агро",
м.Харків

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Артемівські зорі",
с.Артемівка

про стягнення 173901,27 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Паритет - агро"
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Артемівські зорі"
про стягнення основної заборгованості
у розмірі 38000 грн., пені у розмірі 121860
грн., штрафу у розмірі 11400 грн.,
інфляційних втрат у розмірі 473,70 грн., 3%
річних у розмірі 2167,57 грн.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 19.05.2014 року
(суддя Денисюк Т.С.) позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з
відповідача суму основного боргу в
розмірі 38000 грн., пеню у розмірі 10285,40
грн., штраф у розмірі 11400 грн.,
інфляційні втрати у розмірі 473,70 грн., 3%
річних у розмірі 2167,57 грн.

Відповідач з рішенням суду першої
інстанції не погодився, подав
апеляційну скаргу, в якій просить
вказане рішення скасувати в частині
стягнення з відповідача пені в розмірі
10285,40 грн., штрафу у розмірі 11400 грн.,
інфляційних втрат в сумі 473,70 грн. та 3%
річних в розмірі 2167,57 грн.

Відповідач в судове засідання 09.07.2014
року не з'явився, про причини неявки суд
не повідомив.

Ухвала Харківського апеляційного
господарського суду від 16.06.2014 року,
якою розгляд апеляційної скарги
призначено в даному судовому
засіданні, направлялась на вказану в
апеляційній скарзі відповідачем
адресу, однак повернулась
підприємством зв'язку з довідкою про
невручення у зв'язку з закінченням
терміну зберігання.

Відповідно до пункту 3.9.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції", в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і повернуто
підприємством зв'язку з посиланням на
закінчення строку зберігання
поштового відправлення, то вважається,
що адресат повідомлений про час і місце
розгляду справи судом.

Враховуючи, що відповідач належним
чином повідомлений про час та місце
судового засідання, колегія суддів
вважає можливим розглядати справу за
його відсутності за наявними в ній
матеріалами, відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення позивача,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

17.09.2009 року ТОВ «Паритет-Агро»
(продавець) та ТОВ «Артемівські зорі»
(покупець) уклали договір поставки
№1709ДТ, відповідно до п.1.1 якого,
відповідач зобов'язався поставити, а
позивач прийняти і сплатити на умовах,
визначених даним договором товар -
дизельне паливо у кількості 20890 л. (а.с.11)

Відповідно до п. 2.2 договору загальна
сума договору складає 123251,00 грн. в т.ч.
НДС 20% - 20451,83 грн.

Пунктом 3.2 Договору передбачено,що
відповідач оплачує поставлений товар
шляхом перерахування грошових коштів
на розрахунковий рахунок позивача в
строк до 30 вересня 2009 року на підставі
рахунку-фактури №СФ-00734 від 17.09.2009 року.

На виконання умов укладеного договору
позивач поставив відповідачу дизельне
пальне у кількості 20890,00 л. згідно
рахунку-фактури №СФ-00734 від 17.09.2009 року,
що підтверджується видатковою
накладною №РН-01017 від 17.09.2009 року на
загальну суму 123251 грн. (а.с. 15-16).

Вказаний товар було отримано
представником відповідача на підставі
довіреності № 85 від 17.09.2009 р. (а.с 17).

30.09.2009 року сторони уклали додаткову
угоду №1 до договору поставки №1709ДТ,
якою визнали обов'язки продавця за
укладеним договором виконаними
належним чином, згідно рахунку -
фактури № СФ-00734 від 17.09.09, а також
видаткової накладної № РН-01017 від 17.09.09,
та встановили строк оплати
поставленого за вказаними документами
товару - до 30.04.2010 року (а.с.12).

Згідно додаткової угоди №2 від 30.04.2010
року до договору поставки №1709ДТ
сторони дійшли згоди вважати обов'язки
покупця за договором поставки
виконаними частково на суму 85251 грн. та
було встановлено строк оплати товару -
до 30.04.2012 року (а.с.13).

Як свідчать матеріали справи,
відповідач свої обов'язки виконав
неналежним чином, сплатив позивачу
грошові кошти за поставлений товар
частково, в сумі 85251 грн., що стало
підставою для звернення позивача до
суду з позовом про стягнення з
відповідача заборгованості в сумі 38000
грн., пені в сумі 121860 грн., штрафу - 11400
грн., інфляційних втрат в сумі 473,70 грн.
та 2167,57 грн. 3 % річних.

Відповідач не представив суду доказів
погашення боргу, доводи позивача не
спростував.

Крім того, сума боргу відповідача
підтверджується актом звірки взаємних
розрахунків між сторонами станом на
30.04.2012 року, підписаним представниками
та скріпленим печатками сторін (а. с. 14).

Судова колегія приймає до уваги
наступне.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (частина 1 статті 612 ЦК
України)

Відповідно до вимог статті 625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи непогашення відповідачем
суми боргу, вказаної позивачем, колегія
суддів погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
щодо наявності підстав для задоволення
позову в частині стягнення з
відповідача заборгованості в сумі 38000
грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно постанови пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013 року «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», п.4.1 сплата трьох
процентів річних від простроченої суми
(якщо інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

Отже, за наявності встановленого факту
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання, судом першої інстанції
правомірно задоволено позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача 3%
річних в розмірі 2167,57 грн. за період з
01.05.2012 року по 25.03.2014 року та інфляційних
втрат за період з травня 2012 року по
березень 2014 року в сумі 473,70 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 1 Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують
на користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 5.1 договору, в разі
невиконання або неналежного виконання
прийнятих на себе зобов'язань по даному
договору, винна сторона виплачує пеню в
розмірі 0,5% за кожен день прострочення
від суми невиконаного зобов'язання.

Однак, за приписом статті 3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" та частини другої статті 343
ГК України розмір пені за прострочку
платежу не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла у період, за який
сплачується пеня.

Якщо в укладеному сторонами договорі
зазначено вищий розмір пені, ніж
передбачений у цій нормі, застосуванню
підлягає пеня в розмірі згаданої
подвійної облікової ставки (п.2.9
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року №14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

З огляду на викладене, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про те, що розрахунок пені,
здійснений позивачем суперечить
вимогам чинного законодавства України,
а стягненню підлягає пеня в розмірі
10285,40 грн.

Згідно п.2 ст.549 Цивільного кодексу
України, штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Відповідно до п.2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013
року, застосування штрафу до грошового
зобов'язання законом не передбачено,
що, втім, не виключає можливості його
встановлення в укладеному сторонами
договорі, притому і як самостійний
захід відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею. В
останньому випадку не йдеться про
притягнення до відповідальності
одного виду за одне й те саме
правопорушення двічі, тому що
відповідальність настає лише один раз -
у вигляді сплати неустойки, яка включає
в себе і пеню, і штраф як лише форми її
сплати.

Пунктом 5.2 договору сторони узгодили,
що у випадку порушення строків оплати
поставленого товару відповідач
сплачує позивачу штраф в розмірі 30% від
вартості поставленого та не
оплаченого товару незалежно від
штрафної санкції, передбаченої п. 5.1
Договору.

Отже, стягнення штрафу у разі
неналежного виконання взятих на себе
зобов'язань передбачено умовами
укладеного сторонами договору та
узгоджується з приписами чинного
законодавства.

Таким чином, обґрунтованим, на думку
колегії суддів, є стягнення з
відповідача штрафу в розмірі 11400 грн.

В апеляційній скарзі відповідач
зазначає, що судом першої інстанції не
було враховано положення ч.6 ст.232 ГК
України та стягнуто суму пені за весь
час прострочення.

З цього приводу колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до п.2.5 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року №14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» даним приписом
передбачено не позовну давність, а
період часу, за який нараховується пеня
і який не повинен перевищувати шести
місяців від дня, коли відповідне
зобов'язання мало бути виконане;
законом або укладеним сторонами
договором може бути передбачено більшу
або меншу тривалість цього періоду.

Додатковою угодою №1 від 30.09.2009 року
сторони доповнили договір поставки
пунктом 5.4., в якому узгодили, що
відповідно до п.6 ст.232 ГК України
нарахування пені за прострочку
виконання зобов'язань, передбачену п.5.1
договору, припиняється через три роки з
дня, коли зобов'язання повинно було
бути виконано.

Таким чином, в укладеному договорі
сторони встановили період часу, за який
стягується пеня, тривалістю в три роки.

З урахуванням викладеного, доводи
відповідача є необґрунтованими та не
приймаються до уваги колегією суддів.

Відповідача в апеляційній скарзі
посилається на те, що до вимог про
стягнення неустойки суд першої
інстанції повинен був застосовується
позовну давність в один рік, відповідно
до вимог п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, а не три
роки.

Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, до вимог
про стягнення неустойки (штрафу, пені)
застосовується позовна давність в один
рік.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Відповідно до п.3.3 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року № «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів», умова про збільшення позовної
давності може бути вміщена як в
укладеному сторонами договорі
купівлі-продажу, поставки, надання
послуг тощо, так і в окремому документі
або в листах, телеграмах,
телефонограмах та інших документах,
якими обмінювалися сторони і які
повинні однозначно свідчити про
досягнення згоди сторін щодо
збільшення строку позовної давності.

Додатковою угодою №1 від 30.09.2009 року
сторони узгодили, що строк позовної
давності при стягненні основного боргу
та штрафних санкцій за договором
поставки встановлюється тривалістю в
три роки.

Таким чином, сторони дійшли згоди щодо
збільшення строку позовної давності,
виклавши дану умову в додатковій угоді
до договору поставки.

Отже, доводи відповідача про
необхідність застосування скороченого
строку позовної давності є
безпідставними та спростовуються
матеріалами справи.

Крім того, частиною третьою статті 267 ЦК
України передбачена можливість
застосування позовної давності, у тому
числі й спеціальної, лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення судом. У суді апеляційної
інстанції заявити про сплив позовної
давності може сторона у спорі, яка
доведе неможливість подання
відповідної заяви в суді першої
інстанції. Відповідачем не було подано
в суді першої інстанції заяви про
застосування строку позовної давності.
За таких обставин у місцевого суду не
було підстав застосовувати ст. 258 ЦК
України.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків господарського
суду Харківської області.

На підставі викладеного колегія суддів
дійшла висновку, що рішення
господарського суду Харківської
області від 19.05.2014 року у справі №
922/1407/14 прийняте при належному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи та у відповідності до норм
матеріального і процесуального права і
підстави для його скасування відсутні,
в зв'язку з чим, апеляційна скарга
відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, п. 1 статті 103,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 19.05.2014 року у
справі № 922/1407/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її підписання і може бути оскаржена
протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови по справі №
922/1407/14 підписано 14.07.2014 року

Головуючий суддя
Сіверін В.І.

Суддя
Медуниця О.Є.

Суддя
Терещенко О.І.