КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2014 р. Справа№ 910/3080/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі Царук І. О.

за участю представників:

від позивача Трикоз Г. В. -
представник за довіреністю № 82 від
01..01.2014

від відповідача Всеволодський М.
О. - представник за довіреністю від
21.03.2014

від прокуратури: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Першого
заступника прокурора
Дніпропетровської області в інтересах
держави в особі Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця»

на рішення Господарського
суду міста Києва від 22.04.2014

у справі № 910/3080/14 (суддя
Борисенко І. І.)

за позовом Першого
заступника прокурора
Дніпропетровської області в інтересах
держави в особі Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця»

до Приватного
акціонерного товариства «Інформаційні
комп'ютерні системи»

про визнання правочину
недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним
договору № ПР/ІОЦ-131314/НЮ від 24.09.2013,
укладеного між позивачем та
відповідачем, в частині перерахування
грошових коштів з податку на додану
вартість на загальну суму 132 983,30 грн. як
такого, що суперечить підпункту 26-1
підрозділу 2 розділу ХХ Податкового
кодексу України, та зобов'язання
відповідача перерахувати позивачу
грошові кошти в сумі 132 983,30 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 22.04.2014, повний текст якого
підписаний 30.04.2014, у справі № 910/3080/14 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що:

- Податковий кодекс є законом
публічно-правової направленості, який
не містить цивільно-правових норм, які
б встановлювали недійсність правочину
у випадку нарахування ПДВ за
операціями з постачання програмної
продукції, а відтак, посилання позивача
на нарахування ПДВ як на підставу
визнання правочину недійсним, є
неправомірним, оскільки, по-перше, така
підстава не визначена податковим
кодексом, а по-друге, норма, яка
встановлює таку підставу, якби вона і
мала місце, має бути за змістом
цивільно-правовою нормою;

- виходячи зі змісту підпункту 26-1
підрозділу 2 розділу ХХ Податкового
кодексу України, від сплати ПДВ
звільняються операції з постачання
результату комп'ютерного
програмування у вигляді комп'ютерної
програми як об'єкта права
інтелектуальної власності
(авторського права), тобто законодавець
визначає, що внаслідок здійснення
операції між контрагентами має
відбутись передача невиключних
майнових прав інтелектуальної
власності (по іншому отримати право на
використання об'єктом права
інтелектуальної власності неможливо),
а в інших випадках операція має
оподатковуватись ПДВ, в той час як у
спірному випадку відбувалась передача
примірників комп'ютерної програми, які
є об'єктами права власності (речового
права) і не є програмною продукцією, а
саме: не є об'єктами права
інтелектуальної власності, отже,
операції з їх постачання є об'єктом ПДВ;

- за змістом Податкового кодексу
України, суб'єкт індустрії програмної
продукції має право застосовувати
особливості оподаткування, якщо він
відповідає певним критеріям,
визначеним у п. 1.4 п. 15 підрозділу 10
розділу XX Податкового кодексу України,
зареєстрований як суб'єкт, який
застосовує особливості оподаткування.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
перший заступник прокурора
Дніпропетровської області в інтересах
держави в особі Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця» звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського
міста Києва від 22.04.2014 у справі № 910/3080/14
та винести нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі перший заступник
прокурора Дніпропетровської області
посилається на ті саме обставини, що й
при звернення до суду з даним позовом, а
саме на невідповідність спірного
договору в частині перерахування
грошових коштів з податку на додану
вартість підпункту 26-1 підрозділу 2
розділу ХХ Податкового кодексу
України.

Ухвалою від 26.06.2014 колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Пашкіна С. А., Чорна Л. В. відновлено
строк подання апеляційної скарги,
апеляційну скаргу першого заступника
прокурора Дніпропетровської області
прийнято до розгляду та порушене
апеляційне провадження.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 10.07.2014,
враховуючи перебування судді Чорної Л.
В. у відпустці, вирішено здійснити
розгляд справи № 910/3080/14 у складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Баранець О. М., Пашкіна С. А.

Під час розгляду справи прокурор
апеляційну скаргу підтримав у повному
обсязі, представники позивача та
відповідача проти задоволення
апеляційної скарги заперечили та
просили залишити її без задоволення, а
оспорюване рішення суду першої
інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної
скарги, матеріали справи, заслухавши
пояснення представників стороні та
прокурора, з урахуванням правил ст. ст.
99, 101 Господарського процесуального
кодексу України, згідно з якими
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила таке.

24.09.2013 позивач як замовник та
відповідач як постачальник уклали
договір № ПР/ІОЦ-131314/НЮ (далі Договір),
відповідно до умов якого відповідач
зобов'язався поставити позивачу товар:
Код 016-2010-58.29.1 Програмне забезпечення
системне на фізичних носіях (носії
інформації з записом програмного
забезпечення Microsoft, Orion) (далі Товар),
відповідно до Специфікації (Додаток 1
до Договору), а відповідач зобов'язався
прийняти Товар та своєчасно здійснити
його оплату відповідно до умов
Договору.

Згідно з п. 1.3 Договору найменування
Товару: носії інформації з записом
програмного забезпечення Microsoft, Orion
зазначене в Специфікації (Додаток 1 до
Договору).

Відповідно до п. 4.1 Договору ціни на
Товар, що охоплюється Договором,
визначаються конкурсними торгами та
зазначені в Специфікації (Додаток 1 до
Договору).

Згідно з п. 4.2 Договору загальна сума
Договору складає 797 899,80 грн., у тому
числі ПДВ 20% 132 983,30 грн. та зазначається
у звіті про результати здійснення
процедури торгів.

На виконання умов Договору сторонами
підписано Специфікацію (Додаток 1 до
Договору), якою визначено найменування
Товару, що постачається, його
кількість та вартість, а також
загальну суму договору, яка складає 797
899, 80 грн., у тому числі ПДВ 20% у сумі 132 983,
30 грн.

Сторонами не заперечується той факт, що
умови Договору виконані ними у повному
обсязі - спірний Товар відповідачем
позивачу поставлений і позивачем
повністю оплачений. Вказані обставини,
зокрема, підтверджуються наявними в
матеріалах справи належним чином
засвідченими копіями накладних, актів
прийому-передачі, платіжних доручень
та виписки з банківського рахунку
позивача (а.с. 17-20, 23-25).

Звертаючись до суду з даним позовом,
перший заступник прокурора
Дніпропетровської області
посилається на те, що спірний Договір в
частині перерахування грошових коштів
зі сплати ПДВ в сумі 132 983,30 грн.
суперечить приписами підпункту 26-1
підрозділу 2 розділу ХХ Податкового
кодексу України, яким встановлено, що
тимчасово, з 1 січня 2013 року до 1 січня 2023
року, звільняються від оподаткування
податком на додану вартість операції з
постачання програмної продукції.

Колегія суддів зауважує першому
заступнику прокурора
Дніпропетровської області на тому, що,
звертаючись до суду з позовом про
визнання частини договору недійсним,
він має чітко встановити, який саме
пункт/ти, підпункт/ти або статтю/ті
оспорюваного договору він просить
визнати недійсним, чого ним в даному
випадку зроблено не було.

Як слідує з наданих позивачем
письмових пояснень (а.с. 107-111), він не
підтримав заявлений першим
заступником прокурора
Дніпропетровської області позов, проте
згідно з ч. 6 ст. 29 ГПК України навіть
відмова позивача від позову, поданого
прокурором в інтересах держави, не
позбавляє прокурора права
підтримувати позов і вимагати
вирішення спору по суті.

З огляду на приписи п. 6 ст. 29 ГПК України
та враховуючи фактичне підтримання
першим заступником прокурора
Дніпропетровської області позовних
вимог, колегія суддів погоджується із
судом першої інстанції щодо
необхідності вирішення спору по суті.

Суд першої інстанції відмовив у
задоволенні заявлених позовних вимог
повністю, з чим колегія судів
погоджується, з огляду на наступні
обставини.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Позивач, звертаючись з вимогою про
визнання недійсним Договору в частині
сплати ПДВ, зазначає, що даний пункт не
відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, та
не спрямована на реальне настання
визначених нею наслідків, зокрема на п.
26-1 підрозділу 2 розділу ХХ ПК України,
згідно з яким тимчасово, з 1 січня 2013
року до 1 січня 2023 року, звільняються
від оподаткування податком на додану
вартість операції з постачання
програмної продукції.

Для цілей цього пункту до програмної
продукції відносяться:

- результат комп'ютерного
програмування у вигляді операційної
системи, системної, прикладної,
розважальної та/або навчальної
комп'ютерної програми (їх компонентів),
а також у вигляді інтернет-сайтів
та/або онлайн-сервісів;

- криптографічні засоби захисту
інформації.

Пунктом 16 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 07.04.2008
№ 01-8/211 «Про деякі питання практики
застосування норм Цивільного та
Господарського кодексів України»
встановлено, що в судовій практиці
часто виникають спори про визнання
договорів недійсними з підстав їх
суперечності актам законодавства, яке
не є цивільним (антимонопольного,
податкового тощо), в зв'язку з чим
виникає питання щодо правомірності
визнання судом недійсними правочинів у
зазначених випадках на підставі норм
ЦК України.

Поняття правочину є цивільно-правовим
поняттям. Тому і норми про недійсність
тих чи інших правочинів є
цивільно-правовими. Разом з тим закони
часто містять норми, які відносяться до
різних галузей права. Зокрема закон
публічно-правової направленості може
містити окремі цивільно-правові норми.
Тому, якщо такий закон містить норми,
які встановлюють умови недійсності
правочину, то такі норми підлягають
застосуванню.

Податковий кодекс України є законом
публічно-правової направленості і не
містить цивільно-правових норм, які б
встановлювали недійсність договору у
випадку нарахування ПДВ за операціями
з постачання програмної продукції.

За таких обставин, посилання прокурора
на нарахування ПДВ як на підставу
визнання Договору недійсним є
неправомірним, оскільки така підстава
не передбачена податковим кодексом, а
норма, що встановлювала б таку
підставу, має бути за змістом
цивільно-правовою.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог першого
заступника прокурора
Дніпропетровської області про
визнання недійсним договору №
ПР/ІОЦ-131314/НЮ від 24.09.2013, укладеного між
позивачем та відповідачем, в частині
перерахування грошових коштів з
податку на додану вартість на загальну
суму 132 983,30 грн. як такого, що суперечить
підпункту 26-1 підрозділу 2 розділу ХХ
Податкового кодексу України. Рішення
суду першої інстанції в цій частині
залишається без змін.

З огляду на відмову у задоволенні
позовних вимог про визнання недійсним
Договору, задоволенню не підлягають й
позовні вимоги про зобов'язання
відповідача перерахувати позивачу
грошові кошти в сумі 132 983,30 грн.,
оскільки вказані позовні вимоги є
наслідком задоволення позовних вимог
про визнання Договору недійсним в
частині, а відтак, за відсутності
підстав для такого, також не можуть
бути задоволенні, з огляду на що суд
першої інстанції правомірно відмовив і
у задоволенні позовних вимог про
зобов'язання відповідача перерахувати
позивачу грошові кошти в сумі 132 983,30
грн. Рішення суду першої інстанції в
цій частині залишається без змін.

Водночас колегія суддів зауважує
першому заступника прокурора
Дніпропетровської області на
наступному.

Як вбачається з наявних в матеріалах
справи наданих позивачем: податкової
декларації з ПДВ з розшифровкою
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів
(Додаток 5) та реєстром отриманих
податкових накладних (а.с.112-117) та
наданих відповідачем: податкової
декларації з ПДВ з розшифровкою
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів
(Додаток 5) та податкової накладної № 1150
від 26.09.2013 (а.с.94-104), за результатами
операції з поставки Товару за
Договором відповідачем у документах
податкового обліку відображені
податкові зобов'язання з ПДВ в сумі 132
983,30 грн., а у позивача виникло право на
податковий кредит з ПДВ в розмірі 132 983,30
грн., тобто зобов'язання позивача з ПДВ
зменшені на вказану суму, а відтак, як
вірно вказує позивач у письмових
поясненнях від 26.03.2014 № 2/1242 (а.с.107-111),
відсутні підстави вважати, що від
спірної операції мають місце втрати
бюджету України та втрати позивача на
суму ПДВ в розмірі 132 983,30 грн.

Водночас порядок нарахування, сплати і
повернення з державного бюджету сум
податкових зобов'язань регулюється
спеціальними нормами податкового
законодавства, згідно з якими органами,
уповноваженими здійснювати заходи з
такого повернення шляхом підготовки
висновку, є виключно податкові органи,
а відтак, звернення з вимогами про
стягнення спірного податку на додану
вартість саме до відповідача як особи,
яка перерахувала суму ПДВ до
державного бюджету України з метою
виконання податкових зобов'язань по
цьому податку, не ґрунтується на
вимогах закону.

Слід зазначити і про те, що відповідно
до приписів чинного законодавства
спори, пов'язані із поверненням з
державного бюджету України сум
надмірно сплаченого податку на додану
вартість, не підлягають розгляду у
господарських судах, а відтак
заступник прокурора Дніпропетровської
області не позбавлений права, у
встановленому чинним законодавством
порядку, звернутися до
адміністративного суду з відповідним
позовом.

Також колегія суддів звертає увагу
першого заступника прокурора
Дніпропетровської області на те, що
Узагальнююча податкова консультація
щодо особливостей оподаткування
податком на додану вартість операцій з
постачання програмної продукції,
затверджена наказом Міністерства
доходів і зборів України від 07.10.2013 № 536,
на яку, серед іншого, посилається
прокурор як на підставу для
задоволення позовних вимог не є актом
цивільного законодавства, та на те, що
згідно з листом ДПС № 4670/6/15-33-15 від
26.03.2013 «Щодо ПДВ-пільги з програмної
продукці», операції з постачання
товарів (дисків, комп'ютерів) з
записаним/встановленим на них
розтиражованим програмним
забезпеченням не можуть розглядатися
як постачання програмної продукції
(результат комп'ютерної програми).
Тобто вказані документи за своїм
змістом суперечать один одному, в той
час як жодних з них не відізваний.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна
скарга першого заступника прокурора
Дніпропетровської області задоволенню
не підлягає, рішення Господарського
суду міста Києва від 22.04.2014 у справі №
910/3080/14 відповідає чинному
законодавству, фактичним обставинам і
матеріалам справи, підстав для його
скасування не вбачається.

Щодо витрат по сплаті судового збору
слід зазначити таке.

Статтею 4 Закону України «Про судовий
збір» в редакції, чинній на дату
звернення з апеляційною скаргою,
встановлені ставки судового збору в
таких розмірах:

- за подання до господарського суду
позовної заяви майнового характеру 2
відсотки ціни позову, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат;

- за подання до господарського суду
позовної заяви немайнового характеру 1
розмір мінімальної заробітної плати;

- за подання до господарського суду
апеляційної скарги на рішення суду 50
відсотків ставки, що підлягає сплаті
при поданні позовної заяви, а у разі
подання позовної заяви майнового
характеру - 50 відсотків ставки,
обчисленої виходячи з оспорюваної
суми;

- за подання апеляційної скарги на
ухвалу суду 0,5 розміру мінімальної
заробітної плати.

З урахуванням зазначених приписів
закону, мінімального розміру
заробітної плати та того, що предметом
розгляду у даній справі є як немайнова
(визнання частини договору недійсним),
так і майнова (зобов'язання
перерахувати грошові кошти в сумі 132
983,30 грн.) вимоги, відповідно до
підпункту 4 п. 2 ст. 4 Закону України «Про
судовий збір»:

- при звернення до суду з позовом
судовий збір мав бути сплачений в сумі 3
877,67 грн., з яких 2 659,57 грн. становить
судовий збір за майнову вимогу, а 1 218
грн. - за немайнову;

- при зверненні до суду з апеляційної
скаргою судовий збір мав бути
сплачений в сумі 1 938,83 грн., з яких 1 329,83
грн. становить судовий збір за майнову
вимогу, а 609 грн. - за немайнову.

Таким чином, загальна сума судового
збору за розгляд цієї справи судом
першої та апеляційної інстанцій
становить 5 816,50 грн. (3 877,67+1 938,83)

Відповідно до п. 4.6 постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 7
від 21.02.2013 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»,
приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору; у
разі ж повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягується з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України "Про судовий збір",
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК
України всі судові витрати по справі, в
тому числі і за подачу апеляційної
скарги, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу першого заступника
прокурора Дніпропетровської області в
інтересах держави в особі Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця» на рішення Господарського
суду міста Києва від 22.04.2014 у справі №
910/3080/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 22.04.2014 у справі № 910/3080/14
залишити без змін.

3. Стягнути з Державного підприємства
«Придніпровська залізниця» (49602, м.
Дніпропетровськ, проспект Карла
Маркса, 108, ідентифікаційний код 01073828) в
доход Державного бюджету України
витрати по сплаті судового збору за
подачу позовної заяви в сумі 3 877 (три
тисячі вісімсот сімдесят сім) грн. 67
коп. та за подачу апеляційної скарги в
сумі 1 938 (одна тисяча дев'ятсот тридцять
вісім) грн. 83 коп.

4. Видачу наказів на виконання цієї
постанови доручити Господарському
суду міста Києва.

5. Повернути до Господарського суду
міста Києва матеріали справи № 910/3080/14.

Повний текст постанови складено:
24.07.2014

Головуючий суддя
Н.Ф. Калатай

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна