м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/7041/14 29.07.14
За позовом Публічного
акціонерного товариства
"Полтаваобленерго" до Публічного
акціонерного товариства Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
про визнання
договору недійсним Головуючий
суддя Стасюк С.В.
Суддя Нечай О.В.
Суддя
Представники сторін:
від позивача Токарь Є.А. (дов № 01-11/4195
від 03.04.2014 року)від відповідача Халіна
А.О. (дов. № 14-106 від 18.04.2014 року)
Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 29 липня 2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Публічне акціонерне товариство
"Полтаваобленерго" (надалі по тексту -
позивач) звернулось до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Публічного акціонерного товариства
Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (надалі по тексту -
відповідач) про визнання недійсним
договору купівлі - продажу природного
газу № 73/13-ПР від 28.12.2012 року, а також
просить суд покласти на відповідача
судові витрати.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.04.2014 року порушено
провадження у справі № 910/7041/14, розгляд
справи призначено на 20.05.2014 року.
19.05.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшов відзив на позов.
20.05.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи.
Представник позивача в судове
засідання 20.05.2014 року не з'явився,
вимоги ухвали суду від 16.04.2014 року не
виконав, про дату та час слухання
справи повідомлявся належним чином
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення.
У судовому засіданні 20.05.2014 року
представник відповідача не заперечив
проти поданого клопотання про
відкладення розгляду справи.
Суд, розглянувши подане позивачем
клопотання про відкладення розгляду
справи дійшов висновку про його
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 20.05.2014 року розгляд справи
було відкладено на 12.06.2014 року, у зв'язку
з неявкою позивача, поданим
клопотанням позивача про відкладення
розгляду справи та необхідністю
подання додаткових доказів у справі.
11.06.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшли додаткові документи
по справі.
У судовому засіданні 12.06.2014 року
представник позивача подав клопотання
про продовження строків розгляду
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.06.2014 року розгляд справи
було відкладено на 26.06.2014 року, у зв'язку
з необхідністю подання додаткових
доказів у справі.
23.06.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшли додаткові документи
по справі.
У судовому засіданні 26.06.2014 року
представник позивача подав заяву про
зміну предмету позову відповідно до
якої просить суд визнати недійсним
договір купівлі - продажу природного
газу № 73/13-ПР від 28.12.2012 року в частині
наступного положення пункту 7.2.: "за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
У відповідності до статті 22
Господарського процесуального кодексу
України, позивач вправі до прийняття
рішення по справі збільшити розмір
позовних вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу, в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог. До
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.

Подана позивачем заява про зміну
предмету позову прийнята судом до
розгляду, позовні вимоги розглядаються
з урахуванням заяви поданої в судовому
засіданні 26.06.2014 року.

Відповідно до статті 46 Господарського
процесуального кодексу України справи
у місцевих господарських судах
розглядаються суддею одноособово.
Будь-яку справу, що відноситься до
підсудності цього суд, залежно від
категорії і складності справи, може
бути розглянуто колегіально у складі
трьох суддів.

Суд дослідивши матеріали справи,
враховуючи категорію спору та те, що
спір між сторонами відноситься до
складного і для вирішення якого
виникла необхідність введення до
складу суду додатково ще двох суддів,
вирішив здійснювати розгляд справи
№ 910/7041/14 колегіально у складі
трьох суддів.

Розпорядженням від 26.06.2014 року
заступник Голови Господарського суду
міста Києва розпорядився розглянути
справу № 910/7041/14 колегіально у складі:
головуючий суддя Стасюк С.В., суддя
Нечай О.В., суддя Спичак О.М.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 26.06.2014 року колегія суддів у
складі: головуючий суддя Стасюк С.В.,
суддя Нечай О.В., суддя Спичак О.М.
прийняли справу № 910/7041/14
до свого провадження, розгляд справи
призначено на 10.07.2014 року

09.07.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшли письмові пояснення.

Розпорядженням заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
10.07.2014 року справу № 910/7041/14 передано на
розгляд колегії суддів у складі:
головуючий суддя
Гулевець О.В., Нечай О.В., суддя Спичак
О.М. у зв'язку з перебуванням судді
Стасюка С.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.07.2014 року колегія суддів у
складі: головуючий суддя Гулевець О.В.,
Нечай О.В., суддя Спичак О.М. прийняла
справу до свого провадження, розгляд
справи призначено на 29.07.2014 року.

Розпорядженням заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
29.07.2014 року справу № 910/7041/14 передано на
розгляд колегії суддів у складі:
головуючий суддя
Стасюк С.В., Нечай О.В., суддя Спичак О.М.
у зв'язку з виходом судді Стасюка С.В. з
відпустки.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.07.2014 року колегія суддів у
складі: головуючий суддя Стасюк С.В.,
Нечай О.В., суддя Спичак О.М. прийняла
спрааву до свого провадження.

У судовому засіданні 29.07.2014 року
представник позивач підтримав позовні
вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 29.07.2014 року надав усні
пояснення по суті спору, в яких
заперечив проти задоволення позову, з
підстав наведених у відзиві на позов.

Розглянувши подані сторонами
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (продавець) та Публічним
акціонерним товариством
"Полтаваобленерго"(покупець) було
укладено договір № 73/13-ПР на купівлю -
продаж природного газу (надалі по
тексту - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору
продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у 2013 року році
природний газ, ввезений на митну
територію України ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України",
а покупець зобов'язується прийняти та
оплатити цей природний газ (надалі -
газ), на умовах цього Договору.

Газ, що продається за цим Договором,
використовується покупцем виключно
для власних потреб. Покупець є кінцевим
споживачем (пункт 1.2. Договору).

Згідно з пунктом 2.1. Договору продавець
передає покупцеві з 01 січня 2013 року по 31
грудня 2013 року газ обсягом до 325 041
тис.куб.м., у тому числі по місяцях
кварталів.

У відповідності до пункту 3.3. Договору
приймання - передачі газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання - передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця.

Згідно з пунктом 5.2. Договору ціна за 1000
куб.м. газу становить 3 509,00 грн. з
урахуванням збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ -
2%;

- податок на додану вартість за ставкою
-20%.

Крім того, тариф на транспортування
природного газу магістральними та
розподільними трубопроводами -305,60 грн.,
крім того, ПДВ - 20% - 61,12 грн., всього з ПДВ
- 366,72 грн.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 3
884,78 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ -
4 661,74 грн.

Відповідно до пункту 6.1. Договору
оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 30
(тридцяти) відсоткової попередньої
оплати вартості планових обсягів
поставки природного газу за 5 (п'ять)
днів до початку здійснення поставки.
Решта 70 (сімдесят) відсотків вартості
планових обсягів поставки природного
газу сплачується покупцем протягом
місяця поставки газу.

Пунктом 7.2. Договору сторони погодили,
що у разі невиконання покупцем умов
пункту 6.1. цього Договору продавець має
право не здійснювати поставку газу
покупцю або обмежити поставку
пропорційно до кількості несплачених
обсягів з наступною поставкою цих
обсягів при умові їх оплати та
наявності технічної можливості. У разі
невиконання покупцем пункту 6.1. умов
цього Договору він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
продавцю крім суми заборгованості пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

За твердженням позивача, умови пункту
7.2. Договору, який встановлює подвійну
відповідальність позивача за
несвоєчасну оплату поставленого
природного газу у вигляді пені
розміром подвійної облікової ставки
НБУ та штрафу у розмірі 7 % від суми
простроченого платежу у випадку
прострочення оплати понад 30 днів,
суперечать чинному законодавству,
оскільки як вважає позивач на нього
покладена відповідальність, яка
застосовується лише за невиконання
негрошових зобов'язань, а зі змісту
оспорюваного Договору зобов'язання
позивача є грошовими.

Крім того, як зазначав позивач, Законом
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" можливість одночасного
нарахування штрафу та пені не
передбачена, водночас, на думку
позивача, така відповідальність носить
неконституційних характер та
суперечить частині 1 статті 61
Конституції України, за приписами якої
ніхто не може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідач заперечив проти
задоволення позову, посилаючись на те,
що Договір відповідає усім вимогам
чинного законодавства, а тому відсутні
підстави для визнання його недійсним.

Позиція відповідача, викладена у
відзиві на позовну заяву, полягає також
у тому, що суб'єкти господарських
відносин при укладенні договору
наділені законодавством правом
забезпечення виконання господарських
зобов'язань встановленням договірної
штрафної санкції, яка не суперечить
вимогам законодавства.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити Цивільному кодексу,
іншим законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 204 Цивільного
кодексу України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Предметом спору у даній справі є вимога
Публічного акціонерного товариства
"Полтаваобленерго" про визнання
недійсним договору на купівлю - продаж
природного газу № 73/13-ПР від 28.12.2012 року,
з посиланням, зокрема, на приписи
статті 231 Господарського кодексу
України, вказуючи на те, що умови пункту
7.2 Договору суперечать статті 61
Конституції України та Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" щодо
встановлення подвійної
відповідальності у вигляді
одночасного нарахування пені та
штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи,
пунктом 7.2. Договору сторони погодили,
що у разі невиконання покупцем умов
пункту 6.1. цього договору продавець має
право не здійснювати поставку газу
покупцю або обмежити поставку
пропорційно до кількості несплачених
обсягів з наступною поставкою цих
обсягів при умові їх оплати та
наявності технічної можливості. Уразі
невиконання покупцем пункту 6.1. умов
цього Договору він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
продавцю крім суми заборгованості пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених Господарським кодексом
України, іншими законами та договором
(частина друга статті 193, частина перша
статті 216 та частина перша статті 218
Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217
Господарського кодексу України є
штрафні санкції, до яких віднесено
штраф та пеню (частина перша статті 230
вказаного Кодексу).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231
Господарського кодексу України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено частиною третьою статті 549
Цивільного кодексу України, частиною
шостою статті 231 Господарського
кодексу України, статтями 1, 3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231
Господарського кодексу України,
відповідно до якої у разі якщо порушено
господарське зобов'язання, в якому хоча
б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах, зокрема, за порушення
строків виконання зобов'язання
стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка
вартості товарів (робіт, послуг), з яких
допущено прострочення виконання за
кожний день прострочення, а за
прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Націонерна акціонерна компанія
"НАфтогаз України" відповідно до статті
12 Статуту є господарською структурою,
яка здійснює управління об'єктами
державної власності, зокрема,
корпоративними правами, що належать
державі в статутному (уставному)
капіталі господарських товариств і
передані до статутного капіталу
Компанії.

При цьому, в інших випадках порушення
виконання господарських зобов'язань,
чинне законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 Цивільного
кодексу України, коли сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності. У межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій.

Вказана позиція викладена, зокрема, у
постанові Верховного Суду України від
27.042012 року у справі № 06/5026/1052/2011,
постановах Вищого господарського суду
України від 11.06.2014 року у справі №
910/19085/13, від 09.07.2014 року у справі
№ 910/19084/13 та від 10.06.2014 року у
справі № 910/19082/13.

В статті 627 Цивільного кодексу України
закріплено що, відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет, умови, що визначені законом як
істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, сторони при
укладенні спірного договору були
вільні у виборі контрагентів та
визначенні умов договору, на свій
розсуд приймали даний правочин на
певних встановлених умовах, узгодили
ці умови і підписали договір на купівлю
- продаж природного газу № 73/13-ПР від
28.12.2012 року, а відтак можна зробити
висновок, що всі умови спірного
Договору суттєві та з моменту його
укладення стають однаково
обов'язковими для виконання сторонами.
В свою чергу у суду відсутні підстави
вважати, що при укладенні Договору,
волевиявлення позивача не було вільним
і не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, правочин був здійснений за
волевиявленням обох сторін, і в даному
випадку, усі твердження позивача
свідчать про незгоду з раніше
досягнутими домовленостями по
Договору, що не може бути підставою
визнання договору недійсним, а згідно
зі статтею 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Окрім того, в матеріалах справи
містяться акти приймання-передачі
природного газу до оспорюваного
Договору, які свідчать про схвалення та
виконання сторонами даного Договору.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Суд приходить до висновку, що позивач
не довів та не надав суду жодних
доказів, які підтверджують, що в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) були недодержані вимоги,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України, тобто не
довів підстави, в силу яких положення
пункту 7.2.: "за прострочення понад 30
(тридцять) днів додатково сплатити
штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від
суми простроченого платежу" має бути
визнаний недійсним. Більше того, судом
встановлено та враховано, що спірний
правочин спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, не містить положень,
які б суперечили вимогам чинного
законодавства або інтересам сторін, а
волевиявлення сторін правочину є
вільне і відповідає їхній внутрішній
волі, що відповідає загальним вимогам,
встановленим статтею 203 Цивільного
кодексу України, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Враховуючи вищенаведене, позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства "Полтаваобленерго" до
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" про визнання
договору на купівлю - продаж природного
газу № 73/13-ПР від 28.12.2012 року, недійсним
в частині наступного положення пункту
7.2.: "за прострочення понад 30 (тридцять)
днів додатково сплатити штраф у
розмірі 7 (семи) відсотків від суми
простроченого платежу", задоволенню не
підлягають.

Витрати з судового збору покладаються
на позивача, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись статтями 4, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства
"Полтаваобленерго" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 30.07.2014 року

Головуючий суддя
Стасюк С.В.

Суддя
Нечай
О.В.

Суддя
Спичак О.М.