ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

25 червня 2014 року Справа № 915/1437/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого:Кочерової Н.О.,суддів:Вовка
І.В., Губенко Н.М., Дунаєвської Н.Г.,
Черкащенка М.М.,

розглянувши заявупублічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль"про перегляд Верховним
Судом УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 17.02.2014у
справі№ 915/1437/13за позовомтовариства з
додатковою відповідальністю
Будівельна фірма "Житлобуд-Ніко"до
публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль"провизнання
недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою
відповідальністю Будівельна фірма
"Житлобуд-Ніко" звернулося до
господарського суду Миколаївської
області з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" про визнання недійсним
договору іпотеки від 10.12.2007, укладеного
відкритим акціонерним товариством
"Райффайзен Банк Аваль" та закритим
акціонерним товариством
"Житлобуд-Ніко", посвідченого 10.12.2007
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_7

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 16.09.2013 у
справі №915/1437/13 у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 07.11.2013 рішення
місцевого суду скасовано; прийнято
нове рішення, яким позов задоволено;
визнано недійсним договір іпотеки від
10.12.2007.

Постановою Вищого господарського суду
України від 17.02.2014 у справі

№915/1437/13 постанову суду апеляційної
інстанції від 07.11.2013 залишено без змін.

Публічне акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" звернулось із
заявою про перегляд Верховним Судом
України постанови Вищого
господарського суду України від 17.02.2014
у справі №915/1437/13, в якій просить
скасувати зазначену постанову та
постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 07.11.2013.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 10.12.2013
у справі №910/7209/13, від 21.07.2010 у справі
№10/19-10, мотивовано неоднаковим
застосуванням Вищим господарським
судом України одних і тих самих норм
матеріального права щодо застосування
позовної давності, а саме положень
частини першої статті 261 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
внаслідок чого, як стверджує заявник,
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

Розглянувши доводи заяви та додані до
неї постанови Вищого господарського
суду України, колегія суддів вважає, що
справа підлягає допуску до провадження
Верховного Суду України з огляду на
таке.

Відповідно до пункту 1 статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана на підставі
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Звертаючись з даною заявою, заявник
доводить наявність неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції положень частини першої
статті 261 Цивільного кодексу України
щодо визначення моменту початку
перебігу строку позовної давності, з
якого особа має вважатись такою, що
довідалася про порушення свого права.

У постанові від 17.02.2014 у справі №915/1437/13,
про перегляд якої подано заяву, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками апеляційного суду щодо
наявності підстав для задоволення
позову про визнання недійсним договору
іпотеки від 10.12.2007 укладеного позивачем
та відповідачем, оскільки спірний
договір іпотеки не відповідає вимогам
статей 5, 18 Закону України "Про іпотеку",
частині 1 статті 203, статті 215 ЦК України.
При цьому суд касаційної інстанції
визнав обґрунтованими висновки суду
апеляційної інстанції про те, що позов
подано позивачем у межах встановленого
статтею 257 ЦК України трирічного строку
позовної давності, з огляду на те, що,
оскільки, позивач дізнався про
порушення свого права після ухвалення
Верховним Судом України постанови від
17.04.2013 у справі №6-8цс13 то перебіг
позовної давності обчислюється не з
моменту вчинення правочину, а
відповідно до частини першої статті 261
ЦК України - від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права, тому строк
позовної давності потрібно
обраховувати саме з дня ухвалення
Верховним Судом України постанови від
17.04.2013 у справі №6-8цс13.

Водночас у постанові від 10.12.2013 у справі
№910/7209/13 Вищий господарський суд
України за подібних обставин справи та
однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин,
враховуючи те, що порушення сторонами
вимог статей 5, 16 Закону України "Про
іпотеку" було допущено саме в момент
укладення спірних іпотечних договорів
і сторони повинні були знати про те, що
в силу положень зазначеного Закону
майнові права на об'єкт незавершеного
будівництва не могли бути предметом
іпотеки, дійшов протилежного правового
висновку, а саме, погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо відсутності підстав для визнання
недійсними договорів іпотеки
укладених 26.11.2007 у зв'язку з пропуском
строку позовної давності. При цьому суд
касаційної інстанції визнав
обґрунтованими висновки судів
попередніх інстанцій про те, що
встановлений частиною першою статті 261
ЦК України перебіг позовної давності з
визнання недійсними іпотечних
договорів почався від дати їх
укладення 26.11.2007 і сплив 27.11.2010, в той час
як з відповідними позовами позивач та
третя особа звернулися до суду у 2013
році, тобто з пропуском встановлено
статтею 257 ЦК України трирічного строку
позовної давності.

У постанові від 21.07.2010 у справі №10/19-10
суд касаційної інстанції, дійшов
висновку про відсутність підстав для
визнання недійсними договорів
укладених 19.04.2006, оскільки спірні
договори містять всі суттєві умови, їх
форма відповідає вимогам діючого на
час їх укладення законодавства,
письмова згода власника нерухомості на
передачу в іпотеку отримана. Крім того
судом враховано, що у позивача виникло
право на звернення до суду із вказаним
позовом наступного дня після укладення
спірних договорів, тому в силу положень
статті 261 ЦК України строк виникнення у
позивача права на звернення до суду і
час звернення позивача з позовом
свідчать про сплив трирічного строку
позовної давності встановленої
статтею 257 ЦК України, причини пропуску
якого не визнані судом поважними.

З огляду на наведене Вищий
господарський суд України дійшов
висновку, що зі змісту доданих до заяви
судових рішень Вищого господарського
суду України вбачається неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалені різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах, що
є підставою для допуску даної справи до
провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

У Х В А Л И В :

Допустити справу №915/1437/13 до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддяН. Кочерова Судді:І.
Вовк Н. Губенко Н. Дунаєвська М.
Черкащенко