м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/8073/14 15.07.14
За позовом Публічного акціонерного
товариства "Ватутінський
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Еліт"
про стягнення 256 642,50 грн.
Суддя Бондаренко Г.П.
Від позивача Добровольська
С.А.(дов.№151 від 23.04.2014)
Від відповідача не з'явився
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 15.07.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Публічне акціонерне товариство
"Ватутінський хлібокомбінат" (далі за
текстом - позивач) звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім "Еліт" (далі за текстом - відповідач)
про стягнення 256 642,50 грн. за
дистриб'юторським договором № ВД 21-17-13
від 11.06.2013, з яких 189 547,00 грн. сума
основного боргу, 17 672,91 грн. відсотки за
користування чужими коштами, 11 513,19 грн.
пеня, 37 909,40 грн. штрафу, а також позивач
просить покласти на відповідача витати
по оплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.05.2014 позовну заяву прийнято
до розгляду, порушено провадження у
справі № 910/8073/14, розгляд справи
призначено на 03.06.2014.

Ухвалою суду від 03.06.2014 року розгляд
справи було відкладено на 01.07.2014 року у
зв'язку з неявкою відповідача в судове
засідання, не виконанням відповідачем
вимог ухвали суду від 06.05.2014 року,
задоволенням клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи,
необхідністю надання сторонами
додаткових пояснень по справі. Крім
того, в порядяку ст. 22 ГПК України в
судовому засіданні було прийнято
подану позивачем заяву про зменьшення
позовних вимог, відповідно до якої
позивач просить суд стягнути з
відповідача на його користь 189 547, 00 грн.
основної заборгованості, 15 008, 15 грн.
відсотків за користування чужими
грошовими коштами, 12151, 63 грн. пені та 37
909, 40 грн. штрафу, в подальшому розгляд
позовних вимог здійснюється судом з
врахування поданої заяви.

Ухвалою суду від 01.07.2014 року строк
розгляду справи було продовжено на 15
днів, розгляд справи перенесено на
15.07.2014, у зв'язку з неявкою відповідача в
судове засідання, не виконанням
відповідачем вимог ухвали суду від
03.06.2014 року, необхідністю надання
сторонами додаткових пояснень по
справі. Подана представником позивача
в судовому засіданні заява про
уточнення позовних вимог, відповідно
до якої просить стягнути з відповідача
189 547, 00 грн. основної заборгованості, 12
151, 63 грн. пені, 17 034, 47 грн. 20 % річних за
користування чужими грошовими коштами,
37 909, 40 грн. штрафу, була розцінена судом,
як заява про зменшення позовних вимог,
та прийнята судом в порядку ст. 22 ГПК
України, в подальшому розгляд позовних
вимог проходить з урахуванням поданої
заяви про зменшення позовних вимог від
26.06.14 року за № 2022.

04.07.2014 через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва
позивачем подана заява про уточнення
позовних вимог, відповідно до якої
позивач просить суд стягнути з
відповідача 189 547, 00 грн. основного
боргу, 17 034, 47 грн. 20 % за користування
чужими грошовими коштами, 12 151, 63 грн.
пені та 37 909, 40 грн. штрафу.

15.07.2014 через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва
представником позивача було подано
заперечення на відзив відповідача від
10.06.2014, в якій заперечується проти
наведених відповідачем аргументів.

В судове засідання 15.07.2014 представник
відповідача не з'явився, про причини
відсутності суд не повідомив, про час
та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином. Вимоги
ухвали суду від 03.06.2014 виконав частково.

Подана позивачем 04.07.2014 заява про
уточнення позовних вимог розцінена
судом, як заява про зменшення позовних
вимог та прийнята судом в порядку ст. 22
ГПК України, в подальшому розгляд
позовних вимог здійснюється з
врахуванням поданої заяви.

Представником позивача в судовому
засіданні було надано усні пояснення
щодо обставин справи, позовні вимоги
підтримані в повному обсязі.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним
виконанням відповідачем умов договору
дистрибуції № ВД 21-17-3 від 11.06.2013 року в
частині оплати отриманої продукції.

Відповідач проти позову заперечує, з
тих підстав, що видаткові накладні,
якими позивач підтверджує свої позовні
вимоги не містять прізвищ та підписів
осіб, які передали товар, осіб які
прийняли товар та реквізитів
довіреностей, за якими особи
отримували товар, що на думку
відповідача, свідчить про відсутність
поставок за такими накладними. Крім
того, відповідач зазначає про
відсутність у нього товарно -
транспортних накладних та супровідних
документів щодо якості на поставлений
товар, що також, на думку відповідача,
свідчить про відсутність поставки.
Також, відповідач вказує, що в позовній
заяві позивач не зазначає, що йому
заподіяні які-небудь збитки, а розмір
штрафних санкцій нарахованих
позивачем є надмірно великим та таким,
що не відповідає передбаченим п.6 ч.1 ст.3
ЦК України принципам справедливості,
добросовісності та розумності.

Враховуючи те, що не з'явлення
представника відповідача не
перешкоджає розгляду справи по суті, а
матеріали справи є достатніми для
вирішення спору в даному судовому
засіданні, відповідач не скористався
своїм процесуальним правом на
направлення представника для участі в
судове засідання, суд вважає за можливе
розглянути позов у відсутності
представника відповідача, за наявними
у справі матеріалами згідно з вимогами
статті 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Також суд зазначає, що у відповідності
до п. 3.13. постанови Пленуму Вищого
Господарського суду України № 18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
зазначено: неподання або несвоєчасне
подання стороною у справі, іншим
учасником судового процесу доказів з
неповажних причин, спрямоване на
затягування судового процесу, має
розцінюватися господарським судом як
зловживання процесуальними правами. У
разі неподання учасником судового
процесу з неповажних причин або без
повідомлення причин матеріалів та
інших доказів, витребуваних
господарським судом, останній може
здійснити розгляд справи за наявними в
ній матеріалами та доказами або, з
огляду на обставини конкретної справи,
залишити позов без розгляду на
підставі пункту 5 частини першої статті
81 ГПК. У наведених випадках відповідні
докази не повинні прийматися в
подальшому й судом апеляційної
інстанції.

Розглянувши подані матеріали,
заслухавши пояснення повноважного
представника позивача всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

11 червня 2013 року між позивачем, в якості
постачальника за умовами договору, та
відповідачем, в якості дистриб'ютора за
умовами договору, було укладено
дистриб'юторський договір № ВД 21-17-13
(далі за текстом - договір), відповідно
до п.1.1. якого позивач (постачальник)
зобов'язується передати у власність
відповідача (дистриб'ютора)
кондитерську продукцію в асортименті,
погодженому сторонами в специфікації,
в кількості та в терміни погоджені
сторонами в замовленні, а відповідач
зобов'язується приймати і оплачувати
її на умовах, встановлених договором та
додатками до нього.

Відповідно до умов договору (п.3.4.),
продукція постачається на склад
дистриб'ютора, адреса якого
визначається сторонами в додатку до
договору та вказується дистриб'ютором
в замовленні.

Датою поставки продукції за договором
(п.3.10) визначено дату підписання
накладної представниками обох сторін,
що підтверджує факт прийняття
продукції від позивача та є основою для
проведення розрахунків.

Згідно п. 5.2 договору повноваження
представників сторін можуть
підтверджуватися довіреностями.
Дистриб'ютор підписанням договору
гарантує, що особа, яка приймає
продукцію від постачальника в пункті
передачі визначеному відповідно до п.
3.4 договору є уповноваженою особою
дистриб'ютора на приймання продукції
від постачальника.

Пунктом 5.4 договору сторони погодили,
що у випадку втрати печатки (штампу), а
також заміни матеріально
відповідальних осіб, уповноважених
дистриб'ютором приймати продукцію у
постачальника, дистриб'ютор
зобов'язаний до моменту поставки
продукції повідомити про вказані
обставини постачальника та надати нову
редакцію переліку
матеріально-відповідальних осіб,
уповноважених приймати
товарно-матеріальні цінності, зразки
їх підписів, зразки печатки (штампів), в
іншому випадку дистриб'ютор не має
права посилатися на відсутність
повноважень у осіб та недійсність
втраченого штампу (печатки), зазначених
в переліку наданому постачальнику, і
повністю відповідає за всі можливі
ризики чи збитки, спричинені та
пов'язані з вказаними обставинами.

У відповідності до п.7.7 договору
вартість одиниці продукції, яка
поставляється за договором,
узгоджується в специфікації, яка
підписується відповідно до п.1.2.
договору та є його невід'ємною
частиною, а також фіксується в
накладних, податкових накладних, які
видаються на кожну партію продукції,
що поставляється дистриб'ютору за
договором.

Договором встановлено (п.7.3), що
дистриб'ютор зобов'язаний оплатити
отриману продукцію по ціні що
зазначена в накладних на передачу
продукції протягом 21 календарного дня
з моменту поставки продукції. Також цим
пунктом договору визначено, що у
випадку не оплати дистриб'ютором
продукції протягом встановленого
терміну, вважається, що дистриб'ютор
користується грошовими коштами
постачальника. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
становить 20% річних від ціни
несвоєчасно сплаченої продукції за
кожен день користування грошовими
коштами.

Датою оплати, згідно п. 7.4 договору, є
дата надходження від дистриб'ютора
грошей на розрахунковий рахунок або в
касу постачальника.

Відповідно п.10.2 договору у випадку
невиконання термінів оплати,
передбачених договором, дистриб'ютор
зобов'язаний сплатити постачальнику
неустойку у вигляді пені в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
вартості несвоєчасно оплаченої партії
продукції за кожний день прострочення
платежу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення. У разі прострочення
оплати за отриманий товар більш як на 60
календарних днів дистриб'ютор сплачує
постачальнику штраф в розмірі 20% від
несплаченої суми.

За матеріалами справи встановлено, що
позивач, на виконання зобов'язання за
договором в період з 15.07.2013 по 07.10.2013
року відвантажив відповідачу
продукцію на загальну суму 319 936,35
грн. відповідно до видаткових
накладних № 345 від 15.07.2013 року на суму 27
293,79 грн., № 456 від 21.07.2013 року на суму 6
882,21 грн., № 455 від 21.07.2013 року на суму 1
024,43 грн., №563 від 29.07.2013 року на суму 20
043,26 грн., № 562 від 29.07.2013 року на суму 1
758,61 грн., № 700 від 05.08.2013 року на суму 11
707,39 грн., № 704 від 05.08.2013 року на суму 3
691,95 грн., № 833 від 10.08.2013 року на суму 15
893,46 грн., № 846 від 11.08.2013 року на суму 5
207,85 грн., №1050 від 19.08.2013 року на суму 29
610,94 грн., №1238 від 25.08.2013 року на суму 27
237,63 грн., № 345 від 15.07.2013 року на суму 27
293,79 грн., №1262 від 25.08.2013 року на суму 3
796,60 грн., №1480 від 31.08.2013 року на суму 3
982,80 грн., №1481 від 31.08.2013 року на суму 31
112,85 грн., №1708 від 09.09.2013 року на суму 2
352,90 грн., №1709 від 09.09.2013 року на суму 20
735,22 грн., №1981 від 16.09.2013 року на суму 3
652,20 грн., №1982 від 16.09.2013 року на суму 13
517,20 грн., №2255 від 23.09.2013 року на суму 2
771,35 грн., №2256 від 23.09.2013 року на суму 14
018,66 грн., №2637 від 30.09.2013 року на суму 1975,74
грн., №2638 від 30.09.2013 року на суму 26 774,77
грн., №3844 від 07.10.2013 року на суму 42 248,89
грн., №3856 від 07.10.2013 року на суму 2 645,65
грн.

На підтвердження зазначеного позивач
надав суду вказані видаткові накладні,
а також товарно-транспортні накладні,
на яких міститься підпис представника
відповідача, який прийняв продукцію та
штамп відповідача «Для документів», із
зазначенням найменування відповідача,
його ідентифікаційного коду та номеру
штампу. Також, позивачем було надано
податкові накладні.

Як на те посилається позивач,
відповідачем було проведено лише
часткову оплату за поставлену
продукцію на суму 113202,93 грн. та
здійснено часткове повернення товару
на загальну суму 17 186,42 грн. (копії
накладних на повернення та виписок з
рахунку містяться в матеріалах справи).
За розрахунком позивача
заборгованість відповідача перед ним
за поставлений товар станом на момент
розгляду справи складає 189 547, 00 грн.

Із матеріалів позовної заяви
вбачається, що на адресу відповідача
позивачем направлялася претензія № 2
Вих. № 17 від 22.01.2014, в якій було
запропоновано погасити заборгованість
протягом 7 календарних днів і
попереджено про звернення до
господарського суду у разі невиконання
вимог претензії.

Відповідач заперечує будь-яку поставку
товару на склад покупця, і зазначає в
своєму відзиві, що за даними
бухгалтерського обліку відповідача у
нього відсутня заборгованість перед
позивачем.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Дистриб'юторський договір № ВД 21-17-13
від 11.06.13 є договором поставки, а відтак
у відповідній частині між сторонами
виникли правовідносини, які підпадають
під правове регулювання Глави 54
Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України
регулює відносини, що виникають із
договору поставки. Так, за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки, у тому числі договору
поставки товару для державних потреб.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, сторони погодили
оплату отриманої продукції по ціні що
зазначена в накладних на передачу
продукції протягом 21 календарного дня
з моменту поставки продукції.
Позивачем у відповідності до вимог
чинного законодавства та умов договору
було поставлено продукцію відповідачу
на загальну суму 319 936,35 грн. згідно
накладних, копії яких містяться в
матеріалах справи.

Позивачем умови договору виконані в
повному обсязі, у відповідності до
вимог чинного законодавства та умов
договору.

Поставлена продукція, як вбачається із
матеріалів справи, була оплачена
відповідачем лише частково, на суму 113
202 ,93 грн. та було здійснено повернення
продукції на загальну суму 17 186,42 грн.
Отже, заборгованість відповідача перед
позивачем на момент вирішення спору
складає 189 547, 00 грн. (319 936,35 - 113 202 ,93 - 17
186,42 ).

Відповідачем, в свою чергу, жодних
претензій у строки визначені
договором, щодо невідповідності
поставки умовам договору не заявлялось
та доказів іншого суду не надано;
доказів оплати поставленої по
видатковим накладним продукції в
повному обсязі в матеріали справи не
надано, факт отримання такої продукції
заперечується, з підстав відсутності в
накладних прізвищ осіб, що приймали
товар від імені відповідача та
відсутності довіреностей, які свідчать
про уповноваження відповідачем осіб на
прийняття від його імені товару у
позивача.

При цьому, судом встановлено, що при
укладанні договору відповідач,
підписанням договору, гарантував, що
особа, яка приймає продукцію від
постачальника в пункті передачі
визначеному відповідно до п. 3.4
договору є уповноваженою особою
дистриб'ютора на приймання продукції
від постачальника.

Враховуючи відповідні положення
договору та факт часткової оплати
відповідачем отриманого товару, а
також факт повернення частини товару,
суд дійшов висновку, що твердження
відповідача стосовно відсутності
факту поставки товару спростовані
матеріалами справи.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Доказів на підтвердження сплати
заборгованості у розмірі 189 547,00 грн.
відповідачем суду не надано. Факт
наявності боргу у відповідача перед
позивачем за договором в сумі 189547,00
грн. належним чином доведений,
документально підтверджений, строк
оплати товару, у відповідності до п.7.3.
договору є таким, що настав.

Доводи відповідача щодо того, що
поставка товару не була погоджена
сторонами, оскільки видаткові накладні
не містять змісту господарської
операції, прізвищ осіб, які передали та
прийняли продукцію та реквізитів
довіреності за якою особи отримали
продукцію відхиляються судом, оскільки
судом встановлено часткове виконання
відповідачем його зобов'язань по
оплаті поставленого товару та часткове
повернення поставленого товару, що
свідчить про прийняття ним
поставленого товару.

Крім того суд зазначає, що згідно листа
Міністерства фінансів України від
29.08.2005 № 31-04200-30/23-7454/6784 довіреність на
отримання цінностей, яка відповідно до
пункту 8 Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
№ 99 від 16.05.1996, видається на строк не
більше 10 днів і є первинним документом,
що фіксує рішення уповноваженої особи
(керівника) підприємства про
уповноваження конкретної фізичної
особи одержати для підприємства
визначені перелік та кількість
цінностей. Отже, довіреність не є
документом, що підтверджує факт
здійснення господарської операції -
передачі товару.

Відпуск матеріальних цінностей без
довіреності може свідчити про
порушення ведення бухгалтерського
обліку і тягнути за собою
відповідальність, передбачену
Кодексом України про адміністративні
правопорушення, але не може
спростувати факт передачі (поставки)
товарів. Аналогічна правова позиція
викладена у постанові Вищого
господарського суду від 29.10.2009 у справі
№ 31/178.

Отже, позовні вимоги в частині
стягнення основного боргу у розмірі
189547,00 грн. є обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню.

Позивачем, також, заявлено вимогу про
стягнення з відповідача 12 151, 63 грн. пені
в розмірі подвійної облікової ставки
НБУ за кожний день прострочки,
відповідно до п. 10.2. договору за період
прострочення з 16.09.2013 по 27.04.2014,
розрахованої по кожній накладній
окремо.

У відповідності до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений
ст. 231 Господарського кодексу України.
Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу
України, штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період за який сплачується
пеня.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню сума пені в розмірі
12 151,63 грн. у відповідності до п. 10.2.
договору, оскільки судом встановлено
порушення відповідачем строків
виконання грошового зобов'язання.
Позовні вимоги в цій частині
задовольняються судом із розрахунку
позивача, так як за розрахунком суду,
здійсненого з метою перевірки
розрахунку позивача, сума пені за
визначений позивачем період складає 12
471,99 грн. - суму більшу ніж визначено
позивачем, і при цьому суд позбавлений
можливості виходити за межі заявлених
позовних вимог.

Стосовно заявлених позовних вимог в
частині стягнення 20% річних від ціни
несвоєчасно оплаченої продукції за
кожен день користування чужими коштами
у відповідності до п.7.3 договору суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 692 ЦК України у
разі прострочення оплати товару
продавець має право вимагати оплати
товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Згідно п. 7.3 договору у випадку не
оплати дистриб'ютором продукції
протягом встановленого терміну (21
календарного дня), вважається, що
дистриб'ютор користується грошовими
коштами постачальника. Розмір
процентів за користування чужими
грошовими коштами становить 20% річних
від ціни несвоєчасно сплаченої
продукції за кожен день користування
грошовими коштами.

Таким чином, позовні вимоги в частині
стягненню з позивача 20% річних за
користування чужими коштами за кожен
день просрочки оплати ґрунтуються на
законі та договорі, є доведеними
позивачем, адже судом встановлено, що
відповідачем порушено строк оплати
поставленого товару.

В заяві про уточнення позовних вимог
міститься розрахунок 20% річних за
користування чужими коштами згідно
п.7.3.договору при перевірці якого судом
встановлено, що сума річних за
користування чужими коштами за
вказаний позивачем період складає 21
411,59 грн. Але, оскільки суд при вирішенні
спорів не може виходити за межі
заявлених позовних вимог, позовні
вимоги в цій частині задовольняються
судом у відповідності з розрахунком
позивача, і стягненню підлягає з
відповідача на користь позивача 17 034, 47
грн. 20 % річних за користування чужими
грошовими коштами.

Позивачем, також, заявлено вимогу щодо
стягнення з відповідача 20% штрафу за
прострочення оплати у відповідності до
п.10.2 договору в розмірі 37 909,40грн.

Відповідно до п. 10.2 договору у разі
прострочення оплати за отриманий товар
більш як на 60 календарних днів
дистриб'ютор сплачує постачальнику
штраф в розмірі 20% від несплаченої суми.

У відповідності до ст. 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

У відповідності до ч. 4 ст. 231 ГК України,
у разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

У відповідності до п. 57 Положенням про
поставку товарів народного вжитку, яке
затверджене постановою Ради Міністрів
СРСР від 25.07.1988 року №888 (далі по тексту -
Положення), за безпідставну відмову від
акцепту платіжної вимоги (повністю чи
частково), а також за ухилення від
оплати продукції при інших формах
розрахунків покупець (платник) сплачує
постачальнику штраф у розмірі 5
відсотків суми, від уплати якої він
відмовився чи ухилився.

Постановою Верховної Ради України "Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
СРСР"№1545-ХІІ від 12.09.1991р. встановлено,
що до прийняття відповідних актів
законодавства України на території
республіки застосовуються акти
законодавства Союзу РСР з питань, які
не врегульовані законодавством
України, за умови, що вони не суперечать
Конституції і законам України.

У відповідності до п. 6 постанови
Пленуму Верховного суду України "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя" зазначено, що
закони та інші нормативні акти,
прийняті до набуття чинності
Конституцією, є чинними в частині, що не
суперечить їй (ст. 1 розділу XV
Конституції). У зв'язку з цим при
розгляді справи суд може на підставі
Постанови Верховної Ради України від 12
вересня 1991 р. "Про порядок тимчасової
дії на території України окремих актів
законодавства СРСР" застосувати
нормативні акти колишнього Союзу РСР,
які не суперечать Конституції і
законам України.

З огляду на вищевикладене та на те, що
розмір штрафу за несвоєчасну оплату
поставленого товару встановлено
законодавством, а саме п. 66 Положення,
враховуючи прострочення відповідачем
грошового зобов'язання щодо оплати
поставленого товару, суд задовольняє
вимогу про стягнення з відповідача
штрафу у розмірі 5% за прострочення
оплати продукції, що становить 9 477,35
грн. (189 547,00* 5 %).

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства "Ватутінський
хлібокомбінат" підлягають задоволенню
частково.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на відповідача
пропорційно задоволених вимог.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
ст. ст. 4, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Еліт"
(01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд.
115-А; ; в порядку
визначеному Законом України "Про
виконавче провадження") на користь
Публічного акціонерного товариства
"Ватутінський хлібокомбінат" (20250,
Черкаська обл., м. Ватутіне, вул.
Транспортна, буд. 33, ) 189
547 (сто вісімдесят дев'ять тисяч п'ятсот
сорок сім) гривень 00 коп. основного
боргу, 12 151 (дванадцять тисяч сто
п'ятдесят одну) гривень 63 коп. пені, 17 034
(сімнадцять тисяч тридцять чотири)
гривні 47 коп. відсотків за користування
чужими коштами, 9 477 (дев'ять тисяч
чотириста сімдесят сім) гривень 35 коп.
штрафу та судовий збір у розмірі 4564
(чотири тисячі п'ятсот шістдесят
чотири) гривні 22 коп.

3. В задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.07.2014 року

Суддя
Бондаренко
Г.П.