ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"31" липня 2014 р.
Справа № 918/855/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Качура А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Управління капітального
будівництва виконавчого комітету
Рівненської міської ради (м. Рівне, вул.
Лермонтова, 6)

до відповідача: Приватного
акціонерного товариства "Рівнебуд" (м.
Рівне, вул. Степана Бандери 41)

про стягнення в сумі 13 855 грн. 95 коп.

Представники:

від позивача : Ремовський С.В.
(довіреність від 19.11.2013 року)

від відповідача : Протопович А.Р.
(довіреність від 21.05.2014 року)

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського
процесуального кодексу України
(далі-ГПК України) роз'яснені

Відводи з підстав, передбачених
статтею 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено
відповідно до статті 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Управління капітального
будівництва виконавчого комітету
Рівненської міської ради звернувся до
господарського суду Рівненської
області з позовом до Приватного
акціонерного товариства "Рівнебуд" про
стягнення і в сумі 13855 грн. 95 коп., з
яких: 12 321,50 грн. сума основної
заборгованості, 882,25 грн. витрати від
інфляції, 652,20 грн. проценти за
користування коштами.

26.06.2014 року відповідачем подано до суду
відзив на позовну заяву, відповідно до
якого відповідач зазначає, що ПАТ
"Рівнебуд" не укладало з позивачем
договору купівлі-продажу, відповідачем
згідно видаткових накладних були
отримані від позивача
товарно-матеріальні цінності
загальною вартістю 160001,21 грн., однак ПАТ
"Рівнебуд" відмовилося від частини
вказаних в накладних
товарно-матеріальних цінностях у
зв'язку з тим, що житловий комплекс
"Золота підкова" був переданий іншій
будівельній організації для
закінчення виконання робіт.

Надалі відповідач звертався до
позивача з приводу повернення вказаних
цінностей, проте звернення відповідача
були залишені без відповіді та
задоволення.

Також з відзиву відповідача вказує, що
ПАТ "Рівнебуд" отримало вказане майно
(товарно-матеріальні цінності)
відповідно до договору зберігання.

17.07.2014 року позивачем подано до суду
пояснення по справі.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав зазначених в позовній заяві.

В судовому засіданні представник
відповідача позовні вимоги не визнав з
підстав висвітлених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши наявні в матеріалах
справи та досліджені в судовому
засіданні докази, на основі діючого
законодавства, суд прийшов до
наступних висновків.

Як встановлено судом з матеріалів
справи, 29 серпня 2012 року Управління
капітального будівництва Рівненського
міськвиконкому (позивач, постачальник)
передало а Приватне акціонерне
товариство "Рівнебуд" (відповідач,
одержувач) отримало товарно-
матеріальні цінності на загальну суму
19065,50 грн., що підтверджується
видатковою накладною №УКБ-000006 від 29
серпня 2012 року. Вказані матеріальні
цінності представником відповідача
були отримані на підставі довіреності
№124 від 20 серпня 2012 року.

15 квітня 2013 року Приватне акціонерне
товариство "Рівнебуд" повернуло
Управлінню капітального будівництва
виконавчого комітету Рівненської
міської ради матеріальні цінності, а
саме провід АППВ 3х4 вартістю 6744,00 грн.
Вказані обставини підтверджуються
видатковою накладною №РН-0000005 від 15
квітня 2013 року.

Вказані обставини сторонами не
заперечуються.

02.06.2014 року Управління капітального
будівництва виконавчого комітету
Рівненської міської ради звернулось з
вимогою до Приватного акціонерного
товариства "Рівнебуд" оплатити
вартість отриманих
товарно-матеріальних цінностей згідно
видаткової накладної №УКБ-000006 від
29.08.2012 року в розмірі 12 321,50 грн., вказана
вимога відповідачем була залишена без
відповіді та задоволення.

Дослідивши матеріали справи, зокрема
видаткову накладну №УКБ-000006 від 29
серпня 2012 року суд прийшов до висновку,
що товарно-матеріальні цінності,
зазначені в накладній були передані
відповідачу на умовах
продажу/поставки.

Так, у відповідності до частини 1 статті
181 Господарського кодексу України (далі
- ГК України), господарський договір за
загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Відповідно до частини 1 статті 639
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) договір може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом.

Статтею 627 ЦК України визначено, що
відповідно до статті 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених ст.атті 11
Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

За змістом частини 2 статті 530 ЦК
України, якщо строк (термін) виконання
боржником обов'язку не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 526 ЦК України та
статтею 193 ГК України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

У відповідності до статті 629 ЦК України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до статті 655 ЦК Українии, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За змістом статті 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до статті 692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Таким чином матеріалами справи
підтверджується факт поставки
відповідачу товарно-матеріальних
цінностей на суму 19065,50 грн., та
повернення товару на суму 6744,00 грн., з
огляду на що поставленим та
неоплаченим залишається товар на
загальну суму 12321,50 грн., доказів
повернення вказаного товару чи оплати
відповідач суду не надав, відтак суд
приходить до висновку що станом на час
розгляду справи за відповідачем перед
позивачем рахується заборгованість в
сумі 12321,50 грн.

Відповідно до статті 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Позивач за період прострочення з 31.06.2012
року по 05.06.2014 року нарахував
відповідачу інфляційні втрати в сумі
882,25 грн. та 652,20 грн. 3% річних, наданий
позивачем розрахунок судом перевірено
визнано законним та обґрунтованим.

Щодо тверджень відповідача про
укладення з позивачем договору
зберігання суд зауважує наступне.

Так, відповідач посилається на
положення частини 1, 2 статті 690 ЦК
України, згідно з якими якщо покупець
(одержувач) відмовився від прийняття
товару, переданого продавцем, він
зобов'язаний забезпечити схоронність
цього товару, негайно повідомивши про
це продавця.

Продавець зобов'язаний забрати
(вивезти) товар, не прийнятий покупцем
(одержувачем), або розпорядитися ним в
розумний строк.

Проте у видатковій накладній, згідно
якої було передано спірні матеріальні
цінності, вказано сторонами правочину
"постачальник" та "одержувач", тоді як за
договором в розумінні статті 936 ЦК
України, сторонами правочину є
"зберігач" та "поклажодавець". Разом з
тим відповідачем не надано суду
доказів негайного повідомлення
відповідача про факт неприйняття
товару, як того вимагає стаття 690 ЦК
України. Натомість відповідачем надано
суду в якості доказу звернення з таким
повідомлення лист, що датується 05.06.2014
р. в якому відповідач пропонує позивачу
повернути матеріальні цінності які
взагалі не передавались відповідачу за
видатковою накладною №УКБ-000006. Доказів
укладення договору зберігання
відповідач суду не надав.

Відповідач прийняв товар згідно
видаткової накладної №УКБ-000006,
будь-які заперечення до поставленого
товару чи оформлення видаткових
документів не висловив.

Крім того, суд зазначає, що видаткова
накладна, яка була надана позивачем
оформлена відповідно до вимог Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україниі" та
Положення "Про документальне
забезпечення записів бухгалтерського
обліку" затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від
24.05.1995 року № 88 щодо зазначення
обов'язкових в ній реквізитів, а саме:
найменування підприємства, установи,
від імені яких складений документ;
назву документа (форми); дату і місце
складення документа; зміст та обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції (у натуральному
таабо вартісному виразі); посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші данні,
що дають змогу ідентифікувати особу,
яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

Підписання покупцем (відповідачем)
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україниі" і яка відповідає вимогам,
зокрема статті 9 названого Закону і
Положенню про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар як на основі договору поставки.

У відповідності до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі статтею 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

З огляду на зазначене суд вважає, що
позовні вимоги про стягнення з
Приватного акціонерного товариства
"Рівнебуд" на користь Управління
капітального будівництва виконавчого
комітету Рівненської міської ради
12321,50 грн. суми основної заборгованості,
882,25 грн. витрати від інфляції, 652,20 грн. 3
% проценти річних є доведеними,
обґрунтованими, відповідачем не
спростовані, а відтак підлягають
задоволенню, судові витрати відповідно
до положень статті 49 ГПК України
покладаються на відповідача в повному
обсязі.

Водночас, в платіжному документі про
сплату судового збору (платіжне
доручення №338 від 05 червня 2014 року)
зазначено, що позивач за подання до
господарського суду позову сплатив
судовий збір в сумі 1881,81 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про судовий збір" судовий збір - збір,
що справляється на всій території
України за подання заяв, скарг до суду,
а також за видачу судами документів і
включається до складу судових витрат.

За приписами статті 3 цього Закону
судовий збір справляється, серед
іншого, за подання до суду позовної
заяви та іншої заяви, передбаченої
процесуальним законодавством.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про
судовий збір" судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду, - у відсотковому
співвідношенні до ціни позову та у
фіксованому розмірі.

Підпунктами 1, 2 пункту 2 частини 2 статті
4 Закону України "Про судовий збір"
передбачено, що за подання до
господарського суду позовної заяви
майнового характеру сплачується
судовий збір у розмірі 2 відсотків від
ціни позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат, за подання позовної
заяви немайнового характеру - один
розмір мінімальної заробітної плати

Відповідно до статті 8 Закону України
"Про Державний бюджет України на 2014 рік"
станом на 27.03.2014 року мінімальна
заробітна плата встановлена у розмірі
1218,00 грн.

Таким чином, розмір судового збору за
розгляд позовних заяв майнового
характеру в господарському суді,
поданих до суду у 2014 році, становить не
менше 1827 грн. та не більше 73080 грн., а за
розгляд позовних заяв немайнового
характеру - 1218,00 грн.

Як передбачено статтею 7 Закону
України "про судовий збір" сплачена
сума судового збору повертається за
ухвалою суду в разі зменшення розміру
позовних вимог або внесення судового
збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом.

За таких обставин суд вважає за
необхідне повернути позивачу з
Державного бюджету України надміру
сплачений судовий збір в сумі 54,81 грн.,
сплачений згідно наявного в матеріалах
справи платіжного доручення №338 від 05
червня 2014 року

Керуючись статтями 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Рівнебуд" (33014, м. Рівне, вул.
Степана Бандери, 41, ) на
користь Управління капітального
будівництва виконавчого комітету
Рівненської міської ради (33028, м. Рівне,
вул. Лермонтова, 6, ) 12 321,50
грн. суми основної заборгованості, 882,25
грн. втрати від інфляції, 652,20 грн. 3 %
проценти річних та 1 827,00 грн. витрат по
сплаті судового збору.

3. Ухвалою суду повернути позивачу
надміру сплачений судовий збір в сумі
54,81 грн.

4. Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

повне рішення складено 31.07.2014 року

Суддя
Качур А.М.