м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
№ 35/449 16.07.14
За позовомПублічного акціонерного
товариства "Рівнеазот"до Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України"провизнання договору №06/09-2055
поставки природного газу від 23.12.2009
Головуюча суддя Літвінова М.Є.
Судді
Представники сторін:
від позивача: не з'явились;
від відповідача: Мандригеля Р.С. -
У судовому засіданні 16.07.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
"Рівнеазот" до Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" про
визнання договору №06/09-2055 поставки
природного газу від 23.12.2009 недійсним та
стягнення судових витрат.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.11.2011 порушено провадження у
справі №35/449, розгляд справи призначено
на 21.12.2011.

У відзиві на позов від 21.12.2011 відповідач
просив суд припинити провадження у
справі в порядку п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК
України, оскільки рішенням
господарського суду міста Києва №42/249
від 20.09.2011, яке набрало законної сили,
яким вирішено спір між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав та відмовлено в задоволенні
позову про визнання договору поставки
природного газу від 23.12.2009 №06/09-2055
недійсним.

Однак, в задоволенні цього клопотання
суд відмовив, враховуючи, що підставою
для звернення до суду (у справі №42/249)
стало недодержання сторонами згоди з
усіх істотних умов Договору -
відсутність у Договорі посилань на
Міжнародні правила тлумачення
термінів "Інкотермс", що не відповідає
вимогам ст. 265 ГК України.

Підставою для звернення із даним
позовом стало вчинення правочину на
вкрай невигідних умовах, тобто в
порядку ст. 233 ЦК України.

Таким чином, з цього вбачається, що
підстави позову у справі №42/249 та у
справі №35/449 є різними, тому клопотання
відповідача судом визнано
необґрунтованим.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 21.12.2011, на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України, розгляд справи відкладено на
23.01.2012.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 23.01.2012 №35/449, на підставі ст.77
Господарського процесуального кодексу
України, розгляд справи відкладений на
06.02.2012.

Ухвалою від 06.02.2012, провадження у справі
зупинено на підставі п. 3 ч. 2 ст. 79
Господарського процесуального кодексу
України до завершення реорганізації
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України".

Ухвалою від 28.03.2014 провадження у справі
поновлено.

Розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
28.03.2014 справу №35/449 передано на розгляд
колегії суддів у наступному складі:
головуюча суддя Літвінова М.Є., суддя
Босий В.П., суддя Полякова К.В.

Ухвалою від 28.03.2014 справу прийнято до
провадження колегії суддів, розгляд
справи призначено на 28.04.2014.

У зв'язку з відпусткою судді Полякової
К.В. та судді Босий В.П., розпорядженням
в.о. Голови господарського суду міста
Києва від 28.04.2014 справу №35/449 передано
на розгляд колегії суддів у наступному
складі: головуюча суддя Літвінова М.Є.,
суддя Гавриловська І.О., суддя Головіна
К.І.

Ухвалою від 28.04.2014 справу прийнято до
провадження колегії суддів, розгляд
справи призначено на 28.04.2014.

Ухвалою від 28.04.2014, на підставі ст. 77 ГПК
України, розгляд справи відкладений на
26.05.2014.

У зв'язку з припиненням повноважень
судді Гавриловської І.О.,
розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
26.05.2014 справу №35/449 передано на розгляд
колегії суддів у наступному складі:
головуюча суддя Літвінова М.Є., суддя
Головіна К.І., суддя Цюкало Ю.В.

Ухвалою від 26.05.2014, в порядку статті 86
ГПК України, справу 35/449 прийнято до
провадження колегії суддів, розгляд
справи призначено на 26.05.2014.

В судовому засіданні 26.05.2014, на підставі
ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до
02.06.2014.

Розпорядженням в.о. Голови
господарського суду міста Києва від
02.06.2014, у зв'язку з перебуванням судді
Літвінової М.Є. на лікарняному, справу
№35/449 передано на розгляд колегії
суддів у складі: головуючий суддя Босий
В.П., суддя Головіна К.І., Цюкало Ю.В.

Ухвалою від 02.06.2014 справу №35/449 прийнято
до провадження колегії суддів, розгляд
справи призначено на 02.07.2014.

Розпорядженням в.о. Голови
господарського суду міста Києва від
16.06.2014, у зв'язку з виходом судді
Літвінової М.Є. з лікарняного,
враховуючи перебування судді
Головіної К.І. на лікарняному, справу
№35/449 передано в провадження колегії
суддів у складі: головуючий суддя
Літвінова М.Є., суддя Грєхова О.А.,
Цюкало Ю.В.

Ухвалою від 16.06.2014 справу №35/449 прийнято
до провадження колегії суддів у складі:
головуючий суддя Літвінова М.Є., суддя
Грєхова О.А., Цюкало Ю.В., розгляд справи
призначено на 02.07.2014.

Ухвалою від 02.07.2014, в порядку ст. 77 ГПК
України, розгляд справи відкладено на
16.07.2014.

В судові засідання 02.07.2014 та 16.07.2014
представник позивача не з'явився, про
дату та час розгляду справи
повідомлений належним чином, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштових відправлень, які
долучені до матеріалів справи.

У відзиві на позов від 02.07.2014 відповідач
заперечив проти задоволення позовних
вимог з тих підстав, що сторони дійшли
згоди щодо всіх істотних умов договору,
а тому договір є дійсним та
обов'язковим для виконання сторонами.

В судовому засіданні 16.07.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, господарський суд
міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

23.12.2009 між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз
України" (постачальник за договором,
відповідач) та ВАТ "Рівнеазот" (яке в
подальшому перейменоване на ПАТ
"Рівнеазот") (покупець за договором,
позивач) укладено договір №06/09-2055
поставки природного газу (далі
-Договір), з протоколами розбіжностей
від 23.12.2009 та від 18.06.2010, які погоджені в
редакції покупця.

За умовами цього Договору,
постачальник зобов'язується передати у
власність покупцю, а покупець -
прийняти від постачальника та оплатити
природний газ, в обсязі зазначеному в
статті 2 цього Договору.

До Договору сторони уклали додаткову
угоду №1 від 10.03.2010, додаткову угоду №2
від 31.05.2010, №3 від 01.06.2010, №4 від 06.07.2010, №5
від 05.08.2010, №6 від 08.09.2010, які наявні в
матеріалах справи.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем дійсності
договору - №06/09-2055 від 23.12.2009.

Підставою для недійсності Договору
позивачем визначається:

- укладення договору на вкрай
невигідних для ПАТ "Рівнеазот", таких ,
що суперечать вимогам чинного
законодавства умовах;

- підприємство опинилось в
ситуації, коли не мало іншого вибору як
погодитись на будь-які умови задля
відновлення постачання газу, а тому
волевиявлення щодо укладення
оспорюваного договору не можна вважати
вільним.

З посиланням на норми ст. 233 Цивільного
кодексу України, позивач просить суд
визнати спірний договір недійсним.

У відзиві на позов, відповідач
заперечив проти задоволення позовних
вимог та зазначив, що сторони дійшли
згоди щодо всіх істотних умов договору,
а тому спірний договір є дійсним та
обов'язковим для виконання.

Дослідивши матеріали справи суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 7 1 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року N 11 (далі - Постанова
№ 11) вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з абз. 5 п. 3.11 Постанови № 11
ознаками правочину, що підпадає під дію
статті 233 ЦК України, є вчинення особою
правочину на вкрай невигідних для себе
умовах (зокрема, реалізації за низьку
оплату майна, що має значну цінність),
під впливом тяжкої для неї обставини
(наприклад, під загрозою банкрутства) і
добровільно, тобто за відсутності
насильства, обману чи помилки, можливо,
навіть з ініціативи самого позивача.
Доведення того, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено або було б вчинено на інших
умовах, покладається на позивача.

Позивач у своїй позовній заяві
зазначає, що через відсутність
виробництва, прибутків і постійні
витрати (на обслуговування хімічного
технологічного обладнання, на
забезпечення безперебійного
діяльності очисних споруд, на виплату
заробітної плати, тощо), підприємство
опинилось в ситуації, коли не мало
іншого вибору як погодитись на будь-які
умови задля відновлення постачання
газу, а тому волевиявлення щодо
укладення договору з ДК "Газ Україна"
НАК "Нафтогаз Україна" на поставку
природного газу не можливо вважати
вільним. Крім того, позивач зазначив, що
починаючи з 2000 року порушено
провадження у справі про банкрутство
ВАТ "Рівнеазот".

Однак, суд зазначає, що матеріали
справи не містять жодного доказу на
підтвердження доводів позивача,
враховуючи, що положення статті 33 ГПК
України, передбачають, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання
недійсним договору, позивач має
довести наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 ГПК України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Лише посилання позивача в своїй
позовній заяві на те, що ним було
укладено спірний правочин під впливом
тяжкої обставини не є належним та
допустимим доказом на підтвердження
правової позиції позивача.

Крім того, слід зазначити, що згідно з
частинами 2, 3 статті 180 Господарського
кодексу України господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Таким чином, сторони дійшли згоди щодо
всіх істотних умов спірного договору.

Щодо умов Договору, на думку позивача,
відповідно до яких обов'язки виникають
лише у покупця, суд зазначає, що згідно
із ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Позивач підписавши спірний договір
погодився з усіма його умовами.

Таким чином, позивачем, всупереч нормам
чинного законодавства України, не було
доведено суду належними та допустимими
доказами факту укладення спірного
правочину на вкрай невигідних для ПАТ
"Рівнеазот" та під впливом тяжкої
обставини.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати
по сплаті судового збору покладаються
на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 17.07.2014.

Головуюча суддя
М.Є.
Літвінова

Судді

О.А. Грєхова

Ю.В.
Цюкало