м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/10046/14 30.07.14

За первісним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі
ЛІЗИНГ»

до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Еліт»

про стягнення 45568,26
грн.

За зустрічним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Еліт»

до Товариства з
обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі
ЛІЗИНГ»

про визнання недійсним
окремого положення договору
(зустрічний позов по справі № 910/10046/14)

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача за первісним позовом
(відповідача за зустрічним) не
з'явилися

від відповідача за первісним позовом
(позивача за зустрічним) Бабанли К.М. -
представник за довіреністю № 01/03-10/01
від 01.12.13.

В судовому засіданні 30.07.14, в порядку ч. 1
ст. 85 ГПК України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВіЕйБі ЛІЗИНГ" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еліт" про стягнення
45568,26 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовую
тим, що 15.07.2011 між сторонами був
укладений договір фінансового лізингу
№ 110715-103/ФЛ-Ю-А, відповідно до умов якого
позивач передав в платне користування
відповідачу предмет лізингу, а
відповідач прийняв майно та
зобов'язався своєчасно сплачувати
лізингові платежі. Однак в порушення
умов договору, відповідач неналежно
виконував зобов'язання в частині
сплати лізингових платежів, в
результаті чого у останнього виникла
заборгованість з березня 2014 по квітень
2014 у розмірі 25300,60 грн. Крім того,
позивачем нараховані штрафні санкції
за неналежне виконання договірних
зобов'язань у вигляді пені - 471,38 грн., 3%
річних - 80,41 грн., інфляційних втрат - 422,27
грн. та штрафу за неподання відомостей
про стан та місцезнаходження майна -
19293,60 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 27.05.2014 порушено провадження у
справі № 910/10046/14 за вказаною позовною
заявою та призначено розгляд справи в
судовому засіданні 18.06.2014.

У судове засідання, призначене на
18.06.2014, з'явився представник позивача,
який надав документи на виконання
вимог ухвали суду, що були долучені
судом до матеріалів справи.

18.06.2014 через канцелярію господарського
суду надійшло клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи у
зв'язку з неможливістю забезпечити
явку представника в судове засідання.
Представник позивача проти
відкладення розгляду справи
заперечував.

Суд задовольнив клопотання
представника відповідача та відклав
розгляд справи на 02.07.14.

У судовому засіданні 02.07.14 представник
відповідача заявив клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
подачею відповідачем зустрічної
позовної заяви. Крім того, відповідач
надав відзив на позов, в якому проти
позовних вимог заперечує повністю.
Відповідач зазначає, що прострочення
із сплати лізингових платежів за 32 та 33
періоди лізингу дійсно мало місце,
однак, оскільки договір фінансового
лізингу вже є розірваним з ініціативи
позивача, то предмет лізингу вже не
може та не буде переданий у власність
відповідачу. З огляду на це, у
відповідача, на його думку, виникає
право вимагати від позивача повернення
попередньої оплати - суми коштів
внесених на користь позивача в рахунок
відшкодування (компенсації) частини
вартості предмета лізингу та
недоплачувати ту частину коштів, які ще
не були внесені в рахунок
відшкодування частини вартості
предмета лізингу. Відповідач зазначає,
що згідно «Графіку сплати лізингових
платежів» в складі лізингових платежів
32 та 33 періодів лізингу кошти, які
вносяться як відшкодування
(компенсація) частини вартості
предмета лізингу, в сумі складають 18
756,50 грн., тому на цю суму підлягають
зменшенню позовні вимоги позивача про
стягнення простроченої заборгованості
за лізинговими платежами. Заперечуючи
проти вимог позивача про стягнення
штрафу за неподання відомостей про
стан та місцезнаходження майна,
відповідач зазначив, що вказані звіти
заповнювались відповідальними
працівниками відповідача та
передавались позивачу засобами
електронної пошти.

Суд задовольнив клопотання
представника відповідача та оголосив
перерву в судовому засіданні до 23.07.14.

22.07.14 через загальний відділ
діловодства ТОВ «Еліт» подало
зустрічну позовну заяву до ТОВ «ВіЕйБі
Лізинг» про визнання недійсним
окремого положення договору. В
обґрунтування позовної заяви позивач
за зустрічним позовом зазначає, що 15.07.11
між сторонами було укладено договір
фінансового лізингу № 110715-103/ФЛ-Ю-А,
відповідно до п.6.7 якого у випадку
вилучення предмета лізингу, припинення
або розірвання договору, з причин,
зазначених у даному договорі та/або
законодавстві України, усі раніше
сплачені лізингоодержувачем лізингові
платежі поверненню не підлягають.
Позивач за зустрічним позовом вважає,
що вказане положення договору
суперечить ч.2 ст. 693, ч.2 ст. 806 ЦК України,
ст..ст. 7, 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг», моральним засадам
суспільства та принципу
справедливості. Враховуючи викладене,
на підставі ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК
України, відповідач просить визнати
недійсним положення п.6.7 спірного
договору фінансового лізингу.

Ухвалою суду від 22.07.14 прийнято для
спільного розгляду з первісним позовом
зустрічну позовну заяву Товариства з
обмеженою відповідальністю "Еліт" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» про
визнання недійсним окремого положення
договору та призначено до розгляду
спільно з первісним позовом на 23.07.14.

У судове засідання 23.07.14 представники
сторін з'явились, представник позивача
за первісним позовом надав заперечення
на відзив на позовну заяву, відповідно
до яких зазначив, що в п.6.6.4 спірного
договору фінансового лізингу
встановлено, що вилучення предмета
лізингу, припинення або розірвання
договору не звільняє
лізингоодержувача від сплати всіх
нарахованих та несплачених платежів, в
т.ч. викупного платежу, передбачених
договором. Крім того, відповідно до ч.4
ст. 653 ЦК України, сторони не мають права
вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Стосовно вимоги про стягнення
штрафу за неподання відомостей про
стан та місцезнаходження майна,
позивач за первісним позовом зазначив,
що ним була допущена технічна описка в
тексті позовної заяви, оскільки
насправді жодного разу з моменту
укладення договору фінансового
лізингу звіт в установленій формі
відповідачем не надавався. Враховуючи
викладене, позивачем за первісним
позовом здійснено розрахунок штрафу за
2, 3, 4 квартали 2013 року та за 1 квартал 2014
року.

У судовому засіданні 23.07.14 суд заслухав
пояснення представників сторін по
первісному та зустрічному позову та
оголосив перерву в судовому засіданні
до 30.07.14.

28.07.14 через канцелярію суду позивач за
первісним позовом (відповідач за
зустрічним) подав клопотання про
розгляд справи без участі його
представника.

У судове засідання 30.07.14 з'явився
представник відповідача за первісним
позовом (позивача за зустрічним) проти
клопотання позивача за первісним
позовом не заперечував та надав
пояснення по суті спору.

У судових засіданнях згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України здійснювалась фіксація
судового процесу за допомогою
технічних засобів.

Судом заслухані пояснення
представників сторін, досліджені
надані суду докази та матеріали. В
результаті дослідження наданих суду
доказів та матеріалів, суд встановив:

15 липня 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ВіЕйБі
Лізинг" (далі - позивач за первісним
позовом, відповідач за зустрічним
позовом, лізингодавець) та Товариством
з обмеженою відповідальністю «Еліт»
(далі - відповідач за первісним позовом,
позивач за зустрічним позовом,
лізингоодержувач) було укладено
договір фінансового лізингу №
110715-103/ФЛ-Ю-А (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору
лізингодавець набуває у свою власність
і передає на умовах фінансового
лізингу у платне володіння та
користування предмет лізингу (далі -
Предмет лізингу), найменування, марка,
модель, комплектація, рік випуску, ціна
одиниці, кількість і загальна вартість
якого на момент укладення договору
наведені в додатку "Специфікація", а
лізингоодержувач зобов'язується
прийняти предмет лізингу та сплачувати
лізингові платежі на умовах цього
договору. По закінченню строку лізингу
до лізингоодержувача переходить право
власності на предмет лізингу згідно
умов цього договору (за виключенням
випадків, передбачених договором
та/або законодавством).

Строк користування лізингоодержувачем
предметом лізингу складається з
періодів (місяців) лізингу зазначених в
додатку "Графік сплати лізингових
платежів"(далі - Графік) до договору та
починається з дати підписання
сторонами акту прийняття-передачі
предмета лізингу, але в будь-якому
випадку не може бути менше одного року
(п. 1.2. договору).

Згідно додатку до договору
(Специфікація) предметом лізингу є:
Автобус БАЗ А 148.2 2011 року випуску
вартістю 482 340,00 грн., який був переданий
лізингоодержувачу 27.07.11 на підставі
відповідного акту прийому-передачі.

Позивач за первісним позовом вважає, що
відповідачем не було у повному обсязі
сплачено лізингові платежі, в зв'язку з
чим у відповідача виникла
заборгованість перед позивачем в
розмірі 45 568,26 грн., в тому числі
прострочена заборгованість за
лізинговими платежами за 32 та 33 періоди
лізингу, пеня в розмірі 471,38 грн., штраф
за неподання відомостей про стан та
місцезнаходження майна в розмірі 19293,60
грн., інфляційні втрати в розмірі 422,27
грн. та 3% річних в сумі 80,41 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача за первісним позовом
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Частина 1 статті 175 Господарського
кодексу України встановлює, що майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 292
Господарського кодексу України лізинг
- це господарська діяльність,
спрямована на інвестування власних чи
залучених фінансових коштів, яка
полягає в наданні за договором лізингу
однією стороною (лізингодавцем) у
виключне користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів. Залежно від
особливостей здійснення лізингових
операцій лізинг може бути двох видів -
фінансовий чи оперативний. За формою
здійснення лізинг може бути зворотним,
пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом
лізингу може бути нерухоме і рухоме
майно, призначене для використання як
основні фонди, не заборонене законом до
вільного обігу на ринку і щодо якого
немає обмежень про передачу його в
лізинг.

Виходячи з положень ст. ст. 1, 2 Закону
України "Про фінансовий лізинг"та ст. 806
Цивільного кодексу України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачу) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.
Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до п. 3.3. договору приймання
лізингоодержувачем предмета лізингу в
лізинг оформлюється шляхом складання
акту.

Автобус, що є предметом фінансового
лізингу передано лізингоодержувачу
27.07.2011, що підтверджується підписаним
та скріпленим печатками обох сторін
актом прийому-передачі.

Згідно п. 1 ст. 16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором.

Відповідно до п. 2.1. договору усі
платежі за договором лізингоодержувач
зобов'язаний здійснювати в
національній валюті України (гривнях)
відповідно до Графіку та Загальних
умов шляхом перерахування грошових
коштів на поточний рахунок
лізингодавця. Лізингові платежів
включають:

- платежі по відшкодуванню
(компенсації) частини вартості
предмета лізингу;

- винагороду (комісію) лізингодавцю за
отриманий у лізинг предмет лізингу, з
врахуванням коригування, вказаного у
пунктах 2.7.-2.9., 3.4. Загальних умов.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що всі
чергові платежі, відповідно до Графіку
та Загальних умов, лізингоодержувач
сплачує у число сплати в кінці кожного
періоду лізингу з урахуванням положень
пунктів 2.7.-2.9. Загальних умов, починаючи
з наступного календарного місяця за
календарним місяцем, в якому був
підписаний акт. Якщо строк сплати
будь-якого лізингового платежу
припадає на неробочий (вихідний,
святковий або ін.) день, то
лізингоодержувач зобов'язаний
сплатити такий платіж не пізніше
останнього робочого дня, який передує
такому вихідному (святковому та ін.)
дню.

Відповідно до п. 2.7. договору у разі,
якщо на момент нарахування лізингового
платежу розмір винагороди у складі
такого лізингового платежу буде
становити суму, що перевищує подвійну
облікову ставку НБУ, встановлену на
день нарахування винагороди за період,
який минув з дня нарахування
попереднього лізингового платежу за
цим договором, розраховану від
остаточної загальної вартості
предмета лізингу, то сума такого
перевищення є об'єктом оподаткування
податком на додану вартість (ПДВ), при
цьому розмір винагороди збільшується
на суму ПДВ, нараховану на такий об'єкт
оподаткування.

Згідно п. 2.8. договору у разі, якщо
лізингоодержувач прострочить сплату
лізингових платежів, більше ніж на 10
(десять) календарних днів, на підставі
статей 536,625 Цивільного кодексу України
сторони погодили, що розмір винагороди,
на вимогу лізингодавця, збільшується
на суму, яка визначається шляхом
нарахування 15 (п'ятнадцяти) відсотків
річних за методом "факт/360"на фактичний
залишок заборгованості по сплаті
лізингових платежів в частині
відшкодування (компенсації) частини
вартості предмета лізингу, протягом
всього періоду існування простроченої
заборгованості. Сума такого збільшення
винагороди за цим договором підлягає
сплаті в складі кожного лізингового
платежу згідно Графіку, протягом
всього періоду існування простроченої
заборгованості.

Пункт 2.9. договору містить випадки в
разі настання яких протягом дії
договору може збільшуватись розмір
лізингових платежів вказаний у
Графіку.

При цьому в п. 2.9.6. договору сторони
відзначили, що підписуючи цей договір
вони розуміють та підтверджують про
досягнення згоди про право
лізингодавця у випадках, вказаних у п.
2.9. договору, самостійно та у
односторонньому порядку здійснити
збільшення розмірів лізингових
платежів за договором. Зазначене право
погоджене сторонами під час укладення
договору. Лізингоодержувач надає свою
згоду на те, що у випадках збільшення
розміру лізингових платежів не
потребується підписання сторонами
будь-яких договорів про внесення змін
до договору, додаткових угоди до
договору і т. п. Розмір лізингових
платежів вважається збільшеним з дати,
що буде вказана у відповідному
повідомленні лізингодавця, але не
раніше ніж 5 (п'ять) робочих днів з
моменту відправлення лізингодавцем
цього повідомлення лізингоодержувачу.
Лізингодавець одночасно з
направленням повідомлення про
збільшення розміру лізингових
платежів надсилає лізингоодержувачу
скориговану ним у односторонньому
порядку нову редакцію Графіку, який є
достатньою підставою для подальшої
сплати лізингоодержувачем збільшених
лізингових платежів. Лізингоодержувач
зобов'язаний продовжувати сплату
лізингових платежів на підставі
зазначеної нової редакції Графіку,
надісланої лізингодавцем.

Відповідно до п. 2.11. договору
лізингодавець здійснює погашення
заборгованості перед лізингодавцем у
наступному порядку:

- сплата нарахованих штрафних санкцій
за порушення лізингоодержувачем
обов'язків за цим договором;

- сплата комісії за адміністрування
простроченої заборгованості;

- сплата простроченої заборгованості з
нарахованої винагороди;

- сплата суми поточної заборгованості з
нарахованої винагороди;

- сплата простроченої заборгованості з
відшкодуванням частини вартості
предмета лізингу;

- сплата поточної заборгованості з
відшкодуванням частини вартості
предмет а лізингу.

У випадку перерахування
лізингоодержувачем платежів за цим
договором у порушення вищевказаної
черговості, лізингодавець має право
самостійно перерозподілити отримані
від лізингоодержувача кошти, у
відповідності з черговістю, викладеною
в цьому пункті, шляхом проведення
відповідних бухгалтерських проводок, а
лізингоодержувач підтверджує свою
згоду на це підписуючи цей договір.

З урахуванням положень п. 2.4. договору
відповідач за первісним позовом
зобов'язаний сплачувати чергові
лізингові платежі 27 числа кожного
місяця.

Пунктом 6.6. договору сторони
передбачили, що лізингодавець має
право у односторонньому порядку
відмовитись від договору (розірвати
договір) та вилучити предмет лізингу у
випадках передбачених пунктами 6.1.1. -
6.1.4. договору.

Так, згідно п. 6.1.1. договору договір може
бути розірваний якщо лізингоодержувач
не сплатив лізинговий платіж (частково
або в повному обсязі) та прострочення
сплати становить більше 30 (тридцяти)
календарних днів з дня настання строку
платежу, встановленого в договорі.

Позивач, в зв'язку з наявністю
прострочення по сплаті лізингових
платежів понад 30 днів 21.05.2014 направив
відповідачу повідомлення № 906
(повторно № 968 від 29.05.14) про розірвання
(відмову від) договору та висунув
вимогу невідкладно повернути предмет
лізингу.

Частиною 2 ст. 7 Закону України "Про
фінансовий лізинг" передбачено, що
лізингодавець має право відмовитися
від договору лізингу та вимагати
повернення предмета лізингу від
лізингоодержувача у безспірному
порядку на підставі виконавчого напису
нотаріуса, якщо лізингоодержувач не
сплатив лізинговий платіж частково або
у повному обсязі та прострочення
сплати становить більше 30 днів.

Згідно п. 6.10. договору сторони погодили,
зміна або припинення договору
відбувається, зокрема в наслідок
вчинення лізингодавцем часткової або
повної відмови від договору у випадках,
передбачених Загальними умовами та/або
чинним законодавством, та/або у
випадках настання відкладальних
обставин, передбачених п. 6.1.1. - 6.1.7.
Загальних умов та наявності (вчинення)
лізингодавцем відповідного
волевиявлення (одностороннього
правочину).

21.05.2014 позивач надіслав відповідачу
повідомлення № 906 про розірвання
(відмову) від договору, отримання якого
визнається відповідачем за первісним
позовом, а отже договір є припиненим
(розірваним).

Згідно п. 6.6.4. договору розірвання
договору не звільняє
лізингоодержувача від сплати всіх
нарахованих та несплачених платежів (в
тому числі викупного платежу),
передбачених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушення зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що
відповідач в порушення умов договору
належним чином не виконав свої
зобов'язання, наслідок чого у
останнього утворилася заборгованість
зі сплати чергових лізингових платежів
за 32 та 33 періоди лізингу в загальному
розмірі 25300,60 грн.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Пункт 2 частини 2 ст. 11 Закону України
"Про фінансовий лізинг" встановлює, що
лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі.

Таким чином, позовні вимоги позивача
про стягнення з відповідача 25300,60 грн.
основного боргу обґрунтовані та
підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу
України визначає що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те,
що відповідач, в порушення умов
договору, у визначений строк сплату
платежів не провів, а отже є таким, що
прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено що, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу
України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері
господарювання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України визначено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання, або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
встановлено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом зокрема сплата неустойки.

Згідно п. 7.1.1. договору за порушення
обов'язку з своєчасної сплати платежів,
передбачених даним договором та/або
чинним законодавством України
-лізингодавець сплачує пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка
діяла в період прострочки, від
простроченої заборгованості за
платежами за кожен день прострочки.
Сторони домовились, що нарахування
даної пені припиняється через
дванадцять місяців, від дня коли сплата
мала відбутися.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського
кодексу України платник грошових
коштів сплачує на користь одержувача
цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

При цьому, стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
встановлює, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони
визначили відповідальність за
порушення зобов'язання щодо внесення
платежів.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу
України встановлено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
зокрема неустойкою.

Суд приходить до висновку про
задоволення вимог позивача щодо
стягнення з відповідача пені в розмірі
471,38 грн. (за обґрунтованим розрахунком
позивача за первісним позовом).

В зв'язку з тим, що відповідач за
первісним позовом припустився
прострочення по сплаті лізингових
платежів, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути на свою користь 3% річних в
розмірі 80,41 грн. та інфляційні втрати в
розмірі 422,27 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд приходить до висновку про
задоволення вимог позивача щодо
стягнення з відповідача 3% річних в
розмірі 80,41 грн. та інфляційних втрат в
розмірі 422,27 грн. (за обґрунтованими
розрахунками позивача).

Відповідно до п.5.2.1 пункту 5.2 Загальних
умов договору, лізингоодержувач
зобов'язаний щоквартально (не пізніше 10
календарних днів з моменту закінчення
відповідного звітного кварталу)
письмово інформувати Лізингодавця про
стан та адресу базування предмета
лізингу шляхом направлення
лізингодавцю звіту у формі
встановленою Додатком «Довідка» до
договору.

Пунктом 7.1.3 Загальних умов договору
передбачено, що за ненадання при
інспектуванні для огляду або при
повернені (вилучені) предмета лізингу
технічної документації, отриманої
лізингоодержувачем разом з предметом
лізингу, порушення умов пунктів 2.17.,
4.1.2., 5.2., 10.2. Загальних умов -
лізингоодержувач сплачує штраф у
розмірі 1 (один) відсоток Остаточної
загальної вартості предмета лізингу,
за кожен та будь-який випадок із
зазначених порушень. Сторони погодили,
що даний штраф є визначеною грошовою
сумою, яка не змінюється (після
встановлення остаточної загальної
вартості предмету лізингу) протягом
строку дії договору, та для зручності
сторін визначається як 1 (один) відсоток
від розміру остаточної загальної
вартості предмета лізингу.

Відповідно до п. 10.9 Загальних умов звіт,
передбачений п.5.2.1 договору
направляється цінним листом з описом
вкладення, і відповідно, достатнім
доказом направлення звіту є
розрахунковий документ (касовий чек) та
опис вкладення.

Відповідачем за первісним позовом не
спростовано, що звіт в установлений
формі по договору протягом 3-х
кварталів 2013 року та одного кварталу 2014
року. лізингодавцю надано не було.

На підставі пп. п.5.2.1, 7.1.3 Загальних умов
до договору, позивачем нараховано
19293,60 грн. штрафу за неподання
відомостей про стан та
місцезнаходження майна - предмету
лізингу, виходячи з розрахунку: 482340,00
грн. остаточної загальної вартості
предмета лізингу згідно акту
прийому-передачі майна * 4% = 19293,60 грн.
Враховуючи викладене, вимога про
стягнення штрафу в розмірі 19293,60 грн.
підлягає задоволенню.

Стосовно вимог за зустрічним позовом
суд зазначає наступне.

Позивач за зустрічним позовом просить
суд визнати недійсними положення
пункту 6.7. Загальних умов, яким
передбачено, що у випадку вилучення
Предмета лізингу, припинення або
розірвання Договору, з причин
зазначених у даному Договорі та/або
законодавстві України, усі раніше
сплачені Лізингоодержувачем лізингові
платежі поверненню не підлягають, як
такі, що суперечать ч.2 ст. 693, ч.2 ст. 806 ЦК
України, ст..ст. 7, 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг», моральним засадам
суспільства та принципу
справедливості.

Вирішуючи спір про визнання договору
або його частини недійсним,
господарський суд має встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання договору (його
частини) недійсним і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону, додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними
правочину і настання відповідних
наслідків встановлені ст. 215, 216
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3,
5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до
яких, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу
України, зміст правочину становить
визначену на розсуд сторін правочину і
погоджену ними домовленість,
спрямовану на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; сторони є вільними в
укладенні договору, виборі
контрагента, визначенні умов договору
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
передбачено право сторін укласти
договір, який не передбачено актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право відступити в договорі від
положень актів цивільного
законодавства та врегулювати свої
відносини на власний розсуд; сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або суті
правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину
актам законодавства як підстава його
недійсності, повинна ґрунтуватися на
повно та достовірно встановлених
судами обставинах справи про порушення
певним правочином (чи його частиною)
імперативного припису законодавства
чи укладення певного правочину
всупереч змісту чи суті правовідносин
сторін; саме по собі відступлення
сторонами від положення законодавства,
регулювання їх іншим чином, не свідчить
про суперечність змісту правочину
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Укладений між сторонами договір є
підставою для виникнення у сторін
господарських зобов'язань відповідно
до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509
ЦК України) і згідно до ст. 629 ЦК України
є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. ст. 1, 11, 16 Закону
України "Про фінансовий лізинг"
фінансовим лізингом є вид
цивільно-правових відносин, що
виникають з договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі). Лізингоодержувач
зобов'язаний своєчасно сплачувати
лізингові платежі. Сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. Лізингові
платежі можуть включати: суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

В ст. 627 ЦК України закріплено, що
відповідно до ст.6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Сторони у договорі та додатках до
нього, добровільно встановили порядок
визначення розміру лізингових
платежів, умови та випадки зміни
лізингових платежів. В свою чергу,
підстави вважати, що при укладенні
договору та додатків до нього
волевиявлення позивача за зустрічним
позовом не було вільним і не
відповідало його внутрішній волі -
відсутні.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 525
Цивільного кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України встановлено,
що зміна або розірвання Договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Аналогічні положення передбачені ч. 1
ст. 188 Господарського кодексу України.

Отже підписавши договір та погодившись
з його умовами, позивач за зустрічним
позовом безпідставно та
необґрунтовано посилається на
невідповідність способу встановлення
розміру лізингових платежів вимогам
чинного законодавства.

За таких обставин, суд прийшов до
висновку, що відповідач за зустрічним
позовом при укладенні договору
керувався виключно нормами чинного
законодавства України.

Крім того, суд зазначає, що позивач за
зустрічним позовом помилково
посилається на норми ч.1 ст. 7 Закону
України «Про фінансовий лізинг»,
оскільки ч. І даної статті передбачено,
що «Лізингоодержувач має право
відмовитися від договору лізингу в
односторонньому порядку, письмово
повідомивши про це лізингодавця, у разі
якщо прострочення передачі предмета
лізингу становить більше 30 днів, за
умови, що договором лізингу не
передбачено іншого строку.
Лізингоодержувач має право вимагати
відшкодування збитків, у тому числі
повернення платежів, що були сплачені
лізингодавцю до такої відмови». Таким
чином, вказана норма регулює відносини
у випадку відмови лізингоодержувача
від договору фінансового лізингу в
односторонньому порядку та надає
останньому право вимагати від
лізингодавця повернення сплачених
лізингових платежів лише в тому разі,
коли лізингодавець передав
лізингоодержувачу предмет лізингу зі
строком прострочення понад 30 днів.

Відповідно до ч. 4 статті 653 ЦК України
сторони не мають права вимагати
повернення того, то було виконане ними
за зобов'язанням до моменту зміни або
розірвання договору якщо інше не
встановлено договором або законом.

Суд зазначає, що визначені сторонами у
спірному Договорі фінансового лізингу
умови щодо порядок визначення та
розрахунку лізингових платежів (в тому
числі такої їх частини як
відшкодування вартості предмету
лізингу) відповідають як загальним
засадам цивільного законодавства щодо
свободи договору, так і положенням щодо
вільного встановлення у договорі ціни
як його умови.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" зазначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" зміст правочину
не може суперечити Цивільному кодексу
України, іншим законам України, які
приймаються відповідно до Конституції
України та Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Позивач за зустрічним позовом не надав
до суду доказів, які б підтверджували
той факт, що спірне положення договору
фінансового лізингу суперечить нормам
Цивільного кодексу України, Закону
України «Про фінансовий лізинг», іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
не довів відсутність необхідного
обсягу цивільної дієздатності
будь-якої з осіб, яка вчинила спірний
правочин; відсутність вільного
волевиявлення та невідповідність його
внутрішній волі учасника спірного
правочину; не спрямованість будь-якої
зі сторін на реальне настання правових
наслідків, обумовлених спірним
правочином.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання спірного положення
договору недійсним відсутні.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача за зустрічним
позовом, який мав довести наявність тих
обставин, на підставі яких він
звернувся до господарського суду з
позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, зустрічні
позовні вимоги є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 ГПК України
судовий збір за первісним позовом
покладається на відповідача за
первісним, судовий збір за зустрічним
позовом покладається на позивача за
зустрічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.
33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд м. Києва,-

В И Р І Ш И В:

1. Первісний позов задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Еліт» (01032 м. Київ,
вул. Саксаганського, 115-А,
ідентифікаційний код 32396857) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВіЕйБі Лізинг"(04119 м.
Київ, вул. Дегтярівська, 21-Т,
ідентифікаційний код 33880354) 25300
(двадцять п'ять тисяч триста) грн. 60 коп.
основного боргу, 471 (чотириста сімдесят
одну) грн. 38 коп. пені, 3% річних в сумі 80
(вісімдесят) грн.41 коп., інфляційні
втрати в сумі 422 (чотириста двадцять
дві) грн. 27 коп., 19 293 (дев'ятнадцять
тисяч двісті дев'яноста три) грн. 60 коп.
штрафу та 1827 (одну тисячу вісімсот
двадцять сім) грн. 00 коп. витрат по
сплаті судового збору.

3. В зустрічному позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної
сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 31.07.2014 р.

Суддя
Пукшин Л.Г.