ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2014 р.Справа № 916/1982/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Н.В.
Комендатенко

за участю представників:

від позивача - Веселов А.В.,

від відповідача - Кіташевський
Д.А., Овчинников О.В., Лунгул Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
„Форпост-Оберіг" до Державного
підприємства „Одеська залізниця" про
визнання недійсними положень п. 5.2.3
договору на охорону № ОД/БМЕС-14-84-НЮ від
27.02.2014 р., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Форпост-Оберіг"
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовною заявою до
Державного підприємства „Одеська
залізниця" про визнання недійсними
положень п. 5.2.3 договору на охорону №
ОД/БМЕС-14-84-НЮ від 27.02.2014 р., посилаючись
на наступне.

27 лютого 2014 року між позивачем
(виконавець) та ДП „Одеська залізниця"
в особі Служби будівельно-монтажних
робіт і цивільних споруд (замовник) за
наслідками проведення конкурсних
державних закупівель у порядку,
передбаченому Законом України „Про
здійснення державних закупівель" (у
редакції закону 663-VІІ від 24.10.2013 р. були
укладені договори на охорону №
ОД/БМЕС-14-84НЮ, які за ствердженнями
позивача, за своїми основними умовами
відповідають вимогам ст. 40 вказаного
Закону.

Відповідно до пункту. 1.1 вказаного
договору позивач зобов'язується
забезпечити охорону територій та
об'єктів підпорядкованих структурних
підрозділів служби будівель-монтажних
робіт і цивільних Одеської залізниці.

Відповідно до розділу 11 Договору
„Термін дії договору" у відповідності
зі змістом пропозиції конкурсних
торгів, тобто відповідно до припису ч. 5
ст. 40 Закону договір набирає чинності з
моменту підписання та діє до 31.12.2014
року. При цьому позивач починає
виконувати свої зобов'язання тобто
надавати послуги охорони з 01.03.2014 року
(п. 3.2 договору).

Як вказує позивач, на виконання
зобов'язань згідно з договором ТОВ
„Форпост-Оберіг" з 01.03.2014 р. по
теперішній час належним чином виконує
свої договірні зобов'язання, про що
свідчить відсутність зауважень та/або
вимог щодо дострокового розірвання
договору зі сторони відповідача на
підставі порушень виконавцем порядку
несення служби по охороні об'єктів ДП
„Одеська залізниця".

Однак, 05.05.2014 р. та 06.05.2014 р. ТОВ
„Форпост-Оберіг" отримано листи за вих.
№ БМЕС-8/1245 від 28.04.2014 року та за вих.
№БМЕС-8/1262 від 05.05.2014 року, відповідно до
яких начальник Служби
будівельно-монтажних робіт і цивільних
споруд ДП „Одеська залізниця"
С.Б.Маковський, який діє на підставі
довіреності від 02.01.2014 р.№ 103,
посилаючись на п. 5.2.3 договору, припиняє
дію договору з 1.06.2014 р. (чи то з 07.06.3024 р.)
у зв'язку з припиненням необхідності в
користуванні у подальшому послугами
охорони.

За змістом п. 5.2.3. розділу 5 „Права
сторін" договору, у випадку припинення
необхідності в користуванні
послугами виконавця замовник має право
достроково припинити дію договору
шляхом письмового повідомлення про це
виконавця не менш ніж за один місяць.

Позивач вважає вказане положення
договору таким, що суперечить вимогам
закону. у зв'язку з чим таке положення
може бути визнано судом недійсним.
Зокрема, позивач посилається на те, що
діючим законодавством України не
передбачено такий спосіб припинення
зобов'язань, передбачених договором, як
припинення дії договору. На думку
позивача, така істотна умова договору
як строк дії договору, укладеного в
результаті перемоги у конкурсі
державних закупівель послуг охорони,
не може змінюватись.

Наразі позивач наголошує, що п. 5.2.3
договору суперечить пункту 4.2.1 цього ж
договору, згідно із яким відповідач
зобов'язався прийняти послуги
виконавця щодо охорони у встановлений
сторонами час дії договору.

Крім того, позивач вважає, що договором
передбачені вичерпні випадки, коли
сторони можуть в односторонньому
порядку розірвати договір, а п. 5.2.3.
цього договору не відноситься до цих
випадків.

Таким чином, позивач вважає, що
наявність п.5.2.3. у договорі порушує
законні права та інтереси останнього,
оскільки надає право ДП „Одеська
залізниця" без пояснення будь-яких
об'єктивних причин відмовитися від
виконання зобов'язань передбачених
договором від 27.02.2014 року. Вказані
обставини обумовлюють необхідність
захисту у судовому порядку порушеного
ДП „Одеська залізниця" права
„Форпост-Оберіг" на належне виконання
зобов'язань.

Разом з позовною заявою позивачем було
подано заяву про забезпечення позову
(а.с. 8-9), в якій позивач просив суд вжити
заходи до забезпечення позову та
заборонити відповідачу вчиняти
будь-які дії щодо припинення дії
договору на охорону № ОД/БМЕС-14-84НЮ від
27.02.2014 року, в тому числі: зняття
існуючої охорони, перешкоджання її
діяльності на охоронюваних об'єктах,
вчинення неправомірних провокаційних
дій щодо персоналу охорони до
вирішення справи по суті.

В обґрунтування своєї заяви позивач
зазначив, що відповідно до постанови КМ
України №999 від 03.11.2010р. „Про
визначення критеріїв віднесення
об'єктів державної власності до таких,
що мають стратегічне значення для
економіки і безпеки держави ДП "Одеська
залізниця" є державним об'єктом
стратегічного значення з особливим
режимом безпеки для забезпечення якого
залучено значну кількість фахівців,
охоронних і воєнізованих структур, яке
станом на теперішній час є
функціонуючим підприємством, яке не
оголошене банкрутом та не ліквідоване.
Затверджений фінансовий план ДП
"Одеська залізниця" на 2014 рік та велика
кількість обґрунтувань відповідних
структурних підрозділів залізниці,
підтверджує необхідність залучення
охоронних структур до охорони об'єктів
ДП "Одеська залізниця", в тому числі й
недержавних охоронних. Охорона
об'єктів ДП "Одеська залізниця"
приватними охоронними структурами
надала можливість в декілька разів
зменшити злочинну діяльність на
території охоронюваних об'єктів та
зменшити витрати на утримання відомчої
охорони. Проведення відкритих торгів
на закупівлю послуг охорони в 2014 році
підтверджує нагальну необхідність
охорони таких об'єктів. Так, позивач
вказує, що незважаючи на вказане,
начальник служби будівельно-монтажних
робіт і цивільних споруд, визначив, що
припинилася необхідність в
користуванні у подальшому послугами
охорони. Таке рішення керівником
служби прийнято, незважаючи на складну
політичну ситуацію на південному сході
та півдні нашої країни, на факти
вандалізму та злочинних нападів в
основному, на об'єкти, які перебувають у
державній власності, які стратегічно
важливими для життєзабезпечення
країни та населення. Державою були
визнано за необхідне навіть проведення
відкритих торгів з метою визначення
господарюючого суб'єкта, який би
професійно та надійно зміг би вжити
заходів до забезпеченості цілісності
та недоторканості державного майна.
Обставинами, які вказують на ризик
утруднення або унеможливлення
виконання рішення господарського суду
в майбутньому є вірогідне знищення або
суттєве пошкодження охоронюваного
державного майна у випадку зняття
охорони з охоронюваних об'єктів, які
охороняються за зазначеними
договорами.

З огляду на вказане позивач вважає, що
існує необхідність у застосуванні
судом такого заходу забезпечення
позову відповідно до ст. 66, 67 ГПК
України як заборона відповідачу
вчиняти дії щодо припинення договору
на охорону № ОД/БМЕС-14-84НЮ від 27.02.2014
року.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 30.05.2014 р. позовну заяву ТОВ
„Форпост-Оберіг" прийнято до розгляду
та порушено провадження у справі №
916/1982/14, при цьому розгляд справи
призначено в засіданні суду.

Вищевказана заява позивача про вжиття
заходів забезпечення позову судом
залишена без задоволення з огляду на
таке.

Відповідно до статті 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

За статтею 67 Господарського
процесуального кодексу України позов
забезпечується: накладанням арешту на
майно або грошові суми, що належать
відповідачу; забороною відповідачеві
вчиняти певні дії; забороною іншим
особам вчиняти дії, що стосуються
предмета спору; зупиненням стягнення
на підставі виконавчого документа або
іншого документа, за яким стягнення
здійснюється у безспірному порядку.

Відповідно до п.1 Постанови пленуму
Вищого господарського суду України
„Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову" від 26.12.2011 р. № 16 особа, яка
подала заяву про забезпечення позову,
повинна обґрунтувати причини
звернення із заявою про забезпечення
позову; з цією метою та з урахуванням
загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК
України, обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

Так, у вирішенні питання про
забезпечення позову господарський суд
має здійснити оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним
заходом до забезпечення позову і
предметом позовної вимоги, зокрема, чи
спроможний такий захід забезпечити
фактичне виконання судового рішення в
разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або
невиконання рішення господарського
суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із
вжиттям таких заходів прав та
охоронюваних законом інтересів осіб,
що не є учасниками даного судового
процесу.

При цьому заходи до забезпечення
позову повинні бути співмірними із
заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає
співвідношення господарським судом
негативних наслідків від вжиття
заходів до забезпечення позову з тими
негативними наслідками, які можуть
настати в результаті невжиття цих
заходів, з урахуванням відповідності
права чи законного інтересу, за
захистом яких заявник звертається до
суду, вартості майна, на яке він заявляє
клопотання накласти арешт, чи майнових
наслідків заборони відповідачу
здійснювати певні дії.

Проаналізувавши зміст наведених
позивачем в своїй заяві заходів
забезпечення позову у співвідношенні з
позовними вимогами, суд вважає, що
незастосування таких заходів
забезпечення не утруднить виконання
або невиконання рішення
господарського суду про визнання
недійсним спірного пункту договору.
Більш того, обґрунтування заяви про
забезпечення позову зводиться
позивачем до необхідності
застосування таких заходів, що
направлено в інтересах держави та
відповідача, хоча позивач не
уповноважувався на представництво
інтересів цих суб'єктів.

До того ж позивач в порушення приписів
ст. 33 ГПК України не надав суду
будь-яких доказів, які б підтверджували
його доводи щодо перешкоджання йому у
вчиненні дій, на які вказує позивач у
заяві про забезпечення позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав, передбачених ст.ст. 66, 67 ГПК
України для застосування зазначених
позивачем заходів забезпечення позову
в даному випадку та відповідно про
відсутність підстав для задоволення
поданої позивачем заяви.

У судовому засіданні 03.07.2014 р.
представником позивача були подані
уточнення до позовної заяви (а.с. 197-202), в
яких позивач просив суд визнати
недійсними положення п. 5.2.3 договору на
охорону № ОД/БМЕС-14-84-НЮ від 27.02.2014 р. та
односторонній правочин ДП „Одеська
залізниця" щодо одностороннього
розірвання з 07.06.2014 року договору на
охорону №ОД/БМЕС-14-84НЮ від 27.02.2014 року,
укладеного між ДП „Одеська залізниця"
та ТОВ „Форпост-Оберіг". Так, подання
вказаних уточнень позивач обґрунтовує
необхідністю зміни предмету та підстав
заявленого позову.

Як зазначено в п. 3.11 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року N 18 „Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", Господарським
процесуальним кодексом України,
зокрема статтею 22, не передбачено права
позивача на подання заяв (клопотань)
про "доповнення" або "уточнення"
позовних вимог, або заявлення
"додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в
разі надходження до господарського
суду однієї із зазначених заяв
(клопотань) останній, виходячи з її
змісту, а також змісту раніше поданої
позовної заяви та конкретних обставин
справи, повинен розцінювати її як:
подання іншого (ще одного) позову, чи
збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи об'єднання позовних
вимог, чи зміну предмета або підстав
позову. У будь-якому з таких випадків
позивачем має бути додержано правил
вчинення відповідної процесуальної
дії, а недотримання ним таких правил
тягне за собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
постанові. Збільшено (чи зменшено) може
бути лише розмір вимог майнового
характеру.

Крім того, згідно п. 3.12 вищевказаної
Постанови Пленуму ВГСУ, право позивача
на зміну предмета або підстави позову
може бути реалізоване лише до початку
розгляду господарським судом справи по
суті та лише у суді першої інстанції
шляхом подання до суду відповідної
письмової заяви, яка за формою і
змістом має узгоджуватися із статтею 54
ГПК з доданням до неї документів,
зазначених у статті 57 названого
Кодексу. Одночасна зміна і предмета, і
підстав позову не допускається.

Враховуючи вищенаведені положення
Постанови Пленуму ВГСУ, вищевказані
уточнення позовних вимог судом
залишено без розгляду з огляду на
невідповідність вчиненої позивачем
процесуальної дії правилам, визначеним
в ст.ст. 54, 57 ГПК України.

Відповідач проти позову заперечує з
підстав, зазначених у відзиві на
позовну заяву (а.с. 192-194), вказуючи при
цьому на безпідставність позовних
вимог, оскільки відповідно ст. ст. 67, 179
Господарського кодексу України ст. 627
Цивільного кодексу України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору (зобов'язань), що не суперечать
законодавству України, з урахуванням
вимог актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Наразі
відповідач зазначає, що ним виконано
умови та порядок розірвання договору
та завчасно повідомлено позивача про
припинення дії договору, до того ж
право на розірвання договору про
надання послуг, у тому числі шляхом
односторонньої відмови від договору,
встановлено статтею 907 Цивільного
кодексу України.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши та дослідивши всі
письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

ТОВ "Форпост-Оберіг" здійснює
господарську діяльність у галузі
надання послуг з охорони власності та
громадян на підставі ліцензії серії АГ
№ 505077, виданої Міністерством
внутрішніх справ України 08.12.2010 р.

27.02.2014 року між ДП "Одеська залізниця"
(замовник) та ТОВ "Форпост-Оберіг"
(виконавець) був укладений договір на
охорону (реєстр. № ОД/БМЕС-14-84-НЮ),
відповідно до якого відповідач як
замовник доручає, а позивач як
виконавець зобов'язується в термін з
01.03.2014 року по 31.12.2014 року забезпечити
охорону території та об'єктів
підпорядкованих структурних
підрозділів служби
будівельно-монтажних робіт і цивільних
споруд Одеської залізниці, відповідно
до переліку об'єктів, що підлягають
охороні (додаток № 1 до договору).

Вказаний договір було укладено за
наслідками проведення конкурсних
державних закупівель у порядку
передбаченому Законом України „Про
здійснення державних закупівель" (у
редакції закону № 663-VII від 24.10.2013 р.).

Відповідно до розділу 11 Договору
„Термін дії договору" цей договір
набирає чинності з моменту підписання
та діє до 31.12.2014 року.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію або утриматися від певної
дії, а кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За правилами статті 14 Цивільного
кодексу України цивільні обов'язки
виконуються у межах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 Цивільного кодексу України).

Так, вищевказаний договір №
ОД/БМЕС-14-84-НЮ від 27.02.2014 р. є підставою
для виникнення у сторін за цим
договором зобов'язань відповідно до
ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України (ст.ст. 173, 174 ГК
України) і згідно ст. 629 ЦК України є
обов'язковим для виконання його
сторонами.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Також в силу ст. 902 ЦК України
виконавець повинен надати послугу
особисто. У випадках, встановлених
договором, виконавець має право
покласти виконання договору про
надання послуг на іншу особу,
залишаючись відповідальним в повному
обсязі перед замовником за порушення
договору.

Як вбачається з наявних в матеріалах
справи копій актів надання послуг,
позивачем за вказаним договором
надавались послуги з охорони території
та об'єктів відповідача з березня 2014
року по 30.04.2014 р.

Проте, ДП „Одеська залізниця" було
направлено на адресу позивача лист від
28.04.2014 №ОД/БМЕС-8/1245 та від 05.05.2014 р. №
БМЕС-8/1262, відповідно до яких начальник
Служби будівельно-монтажних робіт і
цивільних споруд ДП „Одеська
залізниця" С.Б.Маковський, який діяв на
підставі довіреності від 02.01.2014 р. № 103,
у зв'язку з припиненням необхідності в
користуванні у подальшому послугами
охорони, згідно п. 5.2.3 договору
повідомив про дострокове припинення
дії договорів від 27.02.2014 р. (у т.ч.
спірного договору № ОД/БМЕС-14-84-НЮ), з
07.06.2014 р.

Так, за змістом п. 5.2.3. розділу 5 „Права
сторін" договору, у випадку припинення
необхідності в користуванні
послугами виконавця замовник має право
достроково припинити дію договору,
письмово повідомивши про це виконавця
не менш ніж за 30 календарних днів.

Як стверджує позивач, вказані
положення п. 5.2.3 договору є такими, що
суперечать вимогам закону, у зв'язку з
чим підлягають визнання судом
недійсним.

Однак, наведені позивачем у позовній
заяві доводи про невідповідність
змісту п.п. 5.2.3 п. 5.2 договору №
ОД/БМЕС-14-84-НЮ від 27.02.2014 р. нормам ч. 5 ст.
40 Закону України "Про здійснення
державних закупівель", ч. 3 ст. 180, ст. 188
Господарського кодексу України,
статтям 627, 631, 651, 652 Цивільного кодексу
України суд вважає безпідставними з
огляду на наступне.

Згідно ч. 5 ст. 40 Закону України "Про
здійснення державних закупівель" (в
редакції, що діяла на момент укладення
договору № ОД/БМЕС-14-84-НЮ від 27.02.2014
року) умови договору про закупівлю не
повинні відрізнятися від змісту
пропозиції конкурсних торгів або
цінової пропозиції (у тому числі ціни
за одиницю товару) переможця процедури
закупівлі.

Істотні умови договору про закупівлю
не можуть змінюватися після його
підписання до виконання зобов'язань
сторонами у повному обсязі, крім окремо
визначених випадків. Тобто, вказаною
нормою встановлено, по-перше, заборону
на зміну умовами договору про
закупівлю змісту пропозиції
конкурсних торгів або цінової
пропозиції, а, по-друге, заборону на
зміну істотних умов після підписання
договору.

Проте, як вбачається з наявної в
матеріалах справи документації
конкурсних торгів на закупівлю спірних
послуг, істотні умови договору містять
визначення предмету договору, умови та
порядок розрахунків, ціни на послуги,
права та обов'язки сторін, місце
надання послуг. При цьому вказані умови
повністю збігаються з умовами пунктів
1.1, 3.1, 3.3 договору № ОД/БМЕС-14-84-НЮ від
27.02.2014 року.

Разом з тим позивач не надав суду
доказів, що в його пропозиції
конкурсних торгів було визначено інший
порядок припинення дії договору ніж
той, що визначено спірним договором.

Також умова договору, яка наділяє
відповідача - ДП "Одеська залізниця" як
замовника послуг правом на дострокове
припинення дії договору цілком
узгоджується з положеннями чинного
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Проте, як передбачено ч. 1 ст. 651 ЦК
України зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору (ч. 2). У разі
односторонньої відмови від договору у
повному обсязі або частково, якщо право
на таку відмову встановлено договором
або законом, договір є відповідно
розірваним або зміненим (ч. 3).

Частиною першою ст. 907 Цивільного
кодексу України встановлено, що
договір про надання послуг може бути
розірваний, у тому числі шляхом
односторонньої відмови від договору, в
порядку та на підставах, встановлених
цим Кодексом, іншим законом або за
домовленістю сторін. Порядок і
наслідки розірвання договору про
надання послуг визначаються
домовленістю сторін або законом.

Наведені норми ЦК, які є
диспозитивними, встановлюють право
сторін передбачити у договорі
можливість односторонньої відмови від
зобов'язання.

При цьому, зазначені норми
кореспондуються із приписами частин
першої та другої статті 598 Цивільного
кодексу України, що встановлюють
можливість припинення зобов'язання на
підставах та у випадках, встановлених
договором або законом, зокрема, й на
вимогу однієї із сторін.

Відповідно до статті 6 вказаного
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Отже, сторони договору № ОД/БМЕС-14-84-НЮ
від 27.02.2014 року були в праві передбачити
в ньому умови щодо дострокового
припинення його дії (розірвання,
припинення зобов'язання) у випадку
припинення необхідності в
користуванні послугами позивача,
шляхом письмового повідомлення про це
виконавця не менше ніж за 30 календарних
днів, тобто шляхом односторонньої
відмови відповідача від договору.

Відтак, суд вважає безпідставними
посилання позивача на неможливість у
даному випадку розірвання договору в
односторонньому порядку, а також на
відсутність такого способу припинення
зобов'язань, як припинення дії
договору, та на не віднесення вказаної
умови до вичерпних випадків
одностороннього розірвання
встановлених цим договором.

При цьому умова про одностороннє
дострокове припинення, передбачена у
підпункті 5.2.3 пункту 5.2 Договору від
27.02.2014р., не суперечить пункту 4.2.1 цього
ж договору, який встановлює обов'язок
відповідача прийняти послуги
виконавця щодо охорони у встановлений
сторонами час дії договору, оскільки
цей обов'язок припиняється разом із
договором.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Так, під час розгляду справи позивачем
не було надано належних та припустимих
доказів, які б свідчили про наявність
підстав для визнання недійсним
положення п.5.2.3. договору на охорону №
ОД/БМЕС-14-84НЮ від 27.02.2014 р, укладеного
між ТОВ „Форпост-Оберіг" та ДП "Одеська
залізниця".

Відтак, оцінюючи надані докази в
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги ТОВ „Форпост-Оберіг" є
необґрунтованими, не відповідають
вимогам чинного законодавства та
фактичним обставинам і матеріалам
справи, у зв'язку з чим задоволенню не
підлягають.

У зв'язку з тим, що рішення відбулось не
на користь позивача, відповідно до
ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору,
понесені позивачем при подачі позову
та за подання заяву про забезпечення
позову, відносяться за рахунок
позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України,

суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Форпост-Оберіг" до Державного
підприємства „Одеська залізниця" про
визнання недійсними положень п. 5.2.3
договору на охорону № ОД/БМЕС-14-84-НЮ від
27.02.2014 р. відмовити.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 28.07.2014 р.

Суддя
Петров В.С.