ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2014 р.Справа № 922/2040/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства
"Завод імені В.О. Малишева", м.Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
м.Харків про стягнення 9549,34 гривень за
участю представників:

позивача - Луценко О.І. (довіреність
№30/16 від 14 січня 2014 року)

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

26 травня 2014 року позивач, державне
підприємство "Завод імені В.О.Малишева",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про стягнення з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, (відповідача)
суми заборгованості у розмірі 9549,34
гривень, у тому числі, 8655,68 гривень суми
основної заборгованості, 632,33 гривень
суми 3% річних та 261,33 гривень суми
інфляційних втрат. Заявлену вимогу
обґрунтував неналежним виконанням
відповідачем умов договору оренди
№902дп, укладеного між сторонами 01
червня 2002 року. Крім того, позивач
просив суд стягнути з відповідача 1827,00
гривень судового збору.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 29 травня 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 12 червня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 12 червня 2014
року було відкладено розгляд справи на
21 липня 2014 року.

21 липня 2014 року представник позивача
надав через канцелярію суду
супровідним листом (вх.№24947)
витребувані судом документи на
підтвердження заявлених позовних
вимог. Судом було досліджено надані
документи та долучено до матеріалів
справи.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні 21 липня 2014 року
підтримав заявлені позовні вимоги та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі.

Відповідач у відкрите судове засідання
21 липня 2014 року свого представника не
направив, відзив на позовну заяву та
витребувані судом документи не надав.
Про причини неявки суд не повідомив.
Про дату судового засідання був
повідомлений належним чином.

Вищий господарський суд України у п.4
Інформаційного листа № 01-8/1228 від 02
червня 2006 року "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" зазначив про те, що до
повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "у зв'язку з
закінченням терміну зберігання",
"адресат вибув", "адресат відсутній" і
тому подібне, з урахуванням конкретних
обставин справи можуть вважатися
належними доказами виконання
господарським судом обов'язку щодо
повідомлення учасників судового
процесу про вчинення відповідним судом
певних процесуальних дій.

Відповідно до п.3.6 Роз'яснення президії
Вищого арбітражного суду України
№02-5/289 від 18 вересня 1997 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України", особи, які беруть участь у
справі, вважаються повідомленими про
час і місце її розгляду судом, якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі надіслано за поштовою адресою,
зазначеною у позовній заяві.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами, в порядку ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, без участі відповідача.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, всебічно та повно дослідивши
матеріали справи та надані учасниками
судового процесу докази, заслухавши
пояснення представника позивача,
встановив наступне.

01 червня 2002 року між державним
підприємством "Завод імені
В.О.Малишева" (позивачем) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2
(відповідачем) було укладено договір
оренди №902дп. Даний договір було
підписано повноважними представниками
з обох сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов договору,
орендодавець (позивач) зобов'язався
передати, а орендар (відповідач)
прийняти в строкове платне
користування нерухоме майно -
нежитлові вбудовані приміщення площею
82 кв.м. на другому поверсі
двоповерхового будинку гуртожитку, які
знаходяться на балансі позивача і
розташовані за адресою: м.Харків,
пр.Московський, 122.

На виконання умов вказаного договору,
позивач передав, а відповідач прийняв в
строкове платне користування
вищевказані приміщення, що
підтверджується актом
приймання-передачі від 01 червня 2002
року, який є додатком №1 до основного
договору (а.с.16). Вказаний акт було
підписано уповноваженими
представниками сторін та скріплено
печатками підприємств.

Згідно із п.3.3 договору, орендна плата
перераховується орендарем орендодавцю
на розрахунковий рахунок щомісячно до
10 числа наступного місяця.

Згідно із п.5.10 договору, понад орендної
плати орендар перераховує орендодавцю
вартість орендних послуг, що надаються
в зв'язку з експлуатацією і утриманням
орендованих приміщень.

30 березня 2011 року між сторонами
укладено додаткову угоду №1 до
основного договору, згідно умов якої,
п.3.3 договору виключено, а п.3.2 договору
змінено і викладено у наступній
редакції:

- орендна плата встановлюється
відповідно до Методики розрахунку і
порядку використання плати за оренду
державного майна, затвердженої
постановою КМУ від 04 жовтня 1995 року №786;

- нарахування ПДВ на суму орендної
плати здійснюється у порядку,
встановленому законодавством;

- орендна плата за кожен наступний
місяць встановлюється шляхом
коригування орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції
поточного місяця;

- орендна плата починаючи з 01 квітня 2011
року самостійно перераховується
орендатором у державний бюджет і
балансоутримувачу щомісячно до 12
числа, наступного за звітним, у
відповідності з вимогами діючої
Методики, у співвідношенні: -
безпосередньо у державний бюджет на
рахунки, встановлені фінансовими
органами - у розмірі 70%; - на рахунок,
встановлений балансоутримувачем - у
розмірі 30%.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач виконав свої обов'язки за
договором, а саме, передав відповідачу
у користування на умовах оренди
вищезазначені приміщення.

Відповідач, в свою чергу, частково
здійснював орендну плату, у зв'язку з
чим, за період з серпня 2011 року по
січень 2012 року утворилась
заборгованість перед позивачем у
розмірі 8655,68 гривень. Факт виникнення
заборгованості підтверджується
рахунками-фактурами (а.с.18-23) за період
договірних правовідносин та наявними у
матеріалах справи актами приймання
робіт за спірним договором.

З метою досудового врегулювання спору,
позивач направив претензію (вих.№364а/11)
від 22 грудня 2005 року на адресу
відповідача про сплату виниклої
заборгованості, але відповіді не
отримав.

Суд, проаналізувавши обставини,
вказані у позовній заяві, дійшов
висновку про те, що позивач виконав
свої зобов'язання за спірним договором
належним чином та у повному обсязі.
Проте, відповідач, в свою чергу,
зобов'язання за спірним договором не
виконав, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість перед позивачем у
розмірі 8655,68 гривень, яка до цього часу
залишається непогашеною.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про часткове
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином,
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно із ч.1 ст.762 Цивільного кодексу
України, за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на
момент прийняття рішення по справі, у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази погашення відповідачем
заборгованості в добровільному
порядку, суд вважає заявлену вимогу
позивача щодо стягнення з відповідача
суми основної заборгованості у розмірі
8655,68 гривень нормативно та
документально обґрунтованою, та такою,
що підлягає задоволенню.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 261,33 гривень
суми інфляційних втрат та 632,33 гривень
суми 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд, перевіривши розрахунок позивача,
перевіривши період нарахування
останнім вказаних сум, дійшов висновку
про те, що даний розрахунок є невірний,
а тому, суд, перерахувавши заявлену до
стягнення позивачем суми 3% річних та
інфляційних втрат відповідно до норм
чинного законодавства України, вважає
за необхідне стягнути з відповідача
631,66 гривень 3% річних та 11,80 гривень
інфляційних втрат, в решті слід
відмовити.

Суд, вирішуючи питання розподілу
судових витрат, встановивши сторону, з
вини якої справу було доведено до суду,
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.599,
612, 625, 629, 762 Цивільного кодексу України,
ст.ст.179, 193 Господарського кодексу
України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (61140, АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1,
р/р НОМЕР_2 в ХОФ АКБ "Укрсоцбанк", МФО
351016) на користь державного
підприємства "Завод імені В.О. Малишева"
(61037, м.Харків, вул.Плеханівська, 126, , п/р №7439 у ПАТ "Пумб",
МФО 334851) 8655,68 гривень основної
заборгованості, 631,66 гривень суми 3%
річних, 11,80 гривень інфляційних втрат
та 1779,13 гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

В частині позову щодо стягнення 0,67
гривень суми 3% річних та 249,53 гривень
інфляційних втрат відмовити.

Повне рішення складено 25 липня 2014 року.

Суддя К.В. Аріт