ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 р.
Справа № 923/29/14

Господарський суд Херсонської області
у складі судді Литвинової В.В. при
секретарі Короткій Ю.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ред Ноуз", м.
Севастополь АР крим

до: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
м. Нова Каховка

про стягнення 49 866 грн. 90 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - не прибув;

від відповідача - не прибув.

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ред Ноуз" (позивач)
звернулося до господарського суду
Херсонської області з позовною заявою
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
(відповідач) про стягнення 49 866, 90 грн. на
підставі договору купівлі-продажу № 2
від 01.10 2013 р.

Позивач наполягає на задоволенні
позовних вимог, в судове засідання не
прибув, просить розглянути справу за
його відсутності.

Відповідач витребувані судом
документи не надав, у судові засідання
не з'являвся, хоч був належним чином
повідомлений про час та місце їх
проведення, про що свідчить
відповідний штамп суду з відміткою про
відправку документу на звороті
примірника всіх ухвал суду, який
містить вихідний реєстраційний номер,
загальну кількість відправлених
примірників ухвали, дату відправки,
підпис працівника суду, яким вона
здійснена.

Ухвала про порушення провадження у
справі від 15.01.2014 р., направлена
відповідачеві за адресою, вказаною в
позовній заяві, повернулась до суду з
відміткою поштового відділення "За
закінченням терміну зберігання".

Статтею 18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців" передбачено, якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін.

Як слідує з матеріалів справи, а саме з
витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців станом на 27.01.2014 р., місцем
реєстрації відповідача є АДРЕСА_1. Така
ж адреса вказана позивачем і у позовній
заяві.

У пункті 4 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 02.06.06 р.
(з відповідними змінами) № 01-8/1228 "Про
деякі питання практики застосування
норм Господарського процесуального
кодексу України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" вказано, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій.

Тому відповідні процесуальні
документи надсилались згідно з
поштовими реквізитами учасників
судового процесу, наявними в
матеріалах справи, а також згідно
відомостей, що містяться у довідці з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців,
станом на час розгляду справи.

Враховуючи викладене, господарський
суд вважає, що відповідача було
належним чином повідомлено про місце,
дату та час проведення судового
засідання, проте, своїм правом приймати
участь у судовому засіданні останній
не скористався. Про поважні причини
неявки в судове засідання відповідача
суд не повідомлений. Клопотань про
відкладення розгляду справи від
відповідача не надходило.

З огляду на вищевказане, відповідно до
ст. 75 ГПК України справа розглядається
за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до наказу № 01.02-02/2 від 03.02.14
р. про внесення змін до облікових даних
та особових документів судді
Людоговської В.В., прізвище
"Людоговська" змінено на прізвище
"Литвинова".

Дослідивши матеріали справи, суд -

в с т а н о в и в:

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ред Ноуз» (позивач)
та Фізичною особою-підприємцем
АДРЕСА_1 (відповідач) укладено договір
купівлі-продажу №2 від 01.10.2013 р. (далі -
Договір), за умовами якого позивач
зобов'язується передати, а відповідач
прийняти та оплатити товар на умовах
договору.

Договір підписаний сторонами без
зауважень, скріплений печаткою.
Протягом дії Договору в нього не
вносилися зміни та доповнення.

Із огляду на зазначений Договір суд
дійшов висновку, що за своєю правовою
природою він є договором поставки,
правовідносини, які витікають із нього,
регулюються ст. 264-271 ГК України.

Вищевказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань.

Так, ст.173 ГК України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
Законами України, в силу якого один
суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому
числі боржник) зобов'язаний вчинити
певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Однією з підстав виникнення
господарського зобов'язання, згідно
ст.174 ГК України, є господарський
договір.

Відповідно до ч.1 ст.175 ГК України,
майново-господарські зобов'язання, які
є одним із видів господарських
зобов'язань, - це цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
корить другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України, що визначено ст.175 ГК України.

В силу п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України.

За змістом ст.712 ЦК України та ст.265 ГК
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій
діяльності або в інших цілях, не
пов'язаних з особистим, сімейним,
домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог законодавства, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У відповідності до п.1 ст.530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач свої договірні зобов'язання
щодо поставки виконав в повному обсязі,
що підтверджено накладною №О-00141 від
31.10.2013 р. на суму 25442,30 грн., наданою до
матеріалів справи.

Відповідно до пункту 3.1. Договору
розрахунок за продукцію здійснюється
покупцем протягом 3 календарних днів з
моменту отримання товару.

Судом встановлено, що відповідач свої
грошові зобов'язання не виконав,
заборгованість перед позивачем на день
розгляду справи становить 25442,30 грн., що
підтверджено матеріалами справи.

Таким чином, позовна вимога про
стягнення з відповідача 25442,30 грн.
основного боргу за Договором заявлена
обґрунтовано та підлягає задоволенню.

Відповідач не надав належних та
допустимих доказів на підтвердження
виконання належним чином своїх
зобов'язань щодо добровільної сплати
основного боргу.

Відповідно до п.4.2. Договору у випадку
прострочення оплати вартості товару
покупець сплачує пеню у розмірі до 5
днів прострочення - 1%, понад 5 днів - 2% за
кожний день прострочення платежу, але
не більше 70% від суми боргу, а також
сплачує штраф в розмірі 50% в рік від
суми боргу.

Позивач нарахував та просить стягнути
з відповідача 24424,60 грн. пені за період з
03.11.2013р. по 23.12.2013 р.

Згідно частини 1 статті 230 ГК України
пеня й штраф є господарськими
штрафними санкціями, які учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 4 ст.231 Господарського кодексу
України встановлено, що у разі, якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено у відсотковому відношенні
до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів.

Пункт 6 ст.231 Господарського кодексу
України визначає, що штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України за весь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Згідно з частиною другою статті 551 ЦК
України, якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства. Розмір неустойки,
встановлений законом, може бути
збільшений у договорі. При цьому,
незалежно від способу та бази
визначення розміру неустойки
договором, вона не може перевищувати
той розмір, який встановлено законом,
як граничний.

Тобто відповідно до вимог чинного
законодавства сторони в договорі
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд, тому встановлена сторонами у
договорі відповідальність за
прострочення виконання зобов'язання у
більшому розмірі не суперечить
матеріальному праву України та
відповідно не тягне за собою правових
наслідків у вигляді визнання угоди
недійсною.

За змістом статті 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"№543/96-ВР
від 22.11.96. передбачено, що розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу, та не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ від
суми боргу. Відповідно до п.49
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України №01-8/211 від
07.04.08р. - положення цього закону не
встановлюють обмежень щодо визначення
розміру пені, а передбачають обмеження
розміру пені, що підлягає стягненню.

Враховуючи вищевикладене, - суд не
погоджується з розрахунками пені,
викладеними позивачем.

Суд за допомогою калькулятора
підрахунку заборгованості та штрафних
санкцій системи «Ліга» (з врахуванням
Порядку проведення підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій,
затвердженого листом Верховного суду
України від 03.04.97р. №62-97р «Рекомендації
відносно порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових
справ») перевірив розрахунки пені та,
враховуючи вищевикладене, дійшов
висновку, що позовні вимоги щодо
стягнення пені підлягають задоволенню
частково в сумі 435,27 грн. за період з
04.11.2013 р. по 23.12.2013 р..

З огляду на неявку представника
відповідача, суд зазначає, що в силу
статті 22 Господарського
процесуального кодексу України
сторони мають право брати участь в
господарських засіданнях. Сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Відповідно до ст.28 ГПК України справи
юридичних осіб в господарському суді
ведуть їх органи, що діють в межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами, через
свого представника. Керівники
підприємств та організацій, інші особи,
повноваження яких визначені
законодавством або установчими
документами, подають господарському
суду документи, що посвідчують їх
посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть
бути також інші особи, повноваження
яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства, організації.
Довіреність видається за підписом
керівника або іншої уповноваженої ним
особи та посвідчується печаткою
підприємства, організації.

Відповідно до ст.77 ГПК України
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 ГПК
України, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

Суд зауважує, що відкладення на
підставі ст.77 ГПК України розгляду
справи у разі нез'явлення представника
сторони за викликом господарського
суду є правом, а не обов'язком суду, і
використовується ним, якщо причини
неявки є поважними та обґрунтованими,
та неявка представника сторони
перешкоджає вирішенню спору в даному
судовому засіданні.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст.32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

В силу ст.34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. За приписами статті 43 ГПК
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що
наявних у справі матеріалів достатньо
для розгляду справи та ухвалення
законного рішення.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Позивачу на підставі ст..49 ГПК України
відшкодовуються судові витрати за
рахунок відповідача пропорційно
розміру задоволених позовних вимог з
урахуванням п.4.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 р. №7.

Суд звертає увагу сторін, що позивачем
при зверненні до суду зайво сплачений
судовий збір в розмірі 120,33 грн., який
підлягає поверненню (оригінал
платіжного доручення №2891 від 23.12.2013 р.
на суму 997,33 грн. знаходиться в
матеріалах справи).

На підставі вищевикладених норм права
та керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 ГПК
України, - суд

в и р і ш и в:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, р/р НОМЕР_2 АТ
«Ощадбанк Росії», МФО 320627, ІПН НОМЕР_1)
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ред Ноуз» (99040,
м.Севастополь, вул..Індустріальна, б.16,
) 25442,30 грн. боргу, 435,27
грн.. пені, в рахунок відшкодування
витрат по сплаті судового збору 948,03
грн. В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

3.Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю «Ред Ноуз» (99040,
м.Севастополь, вул..Індустріальна, б.16,
) судовий збір в сумі 120
грн. (сто двадцять ) грн. 33 коп.,
сплачений згідно платіжного доручення
№2891 від 23.12.2013 р. на суму 997,33 грн.
Оригінал квитанції знаходиться в
матеріалах справи № 923/29/14.

4.Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 19.02.2014 р.

Суддя
В.В.Литвинова