КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2014 р. Справа№ 910/5002/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Агрикової О.В.

при секретарі:
Мельниченко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Рудаков Р.Є. ( за
довіреністю № 775/14 від 14.02.2014 року)

від відповідача: Самойленко А.О. ( за
довіреністю №23-05/01 від 23.05.2014 року)

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інжинірингова
компанія "Нова Лайт"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 29.04.2014р.

у справі № 910/5002/14 (Суддя: Бондаренко
Г.П.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім ІЕК.УКР"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інжинірингова
компанія "Нова Лайт"

про стягнення 166 775, 98 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року позивач звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до відповідача про
стягнення 166775,98 грн. за договором
поставки № ТД - 33 від 05.11.2012 року, з яких
134363,12 грн. основного боргу, 13942,02 грн. 36 %
річних за користування чужими
грошовими коштами, 5034,53 грн. пені, 13436,31
грн. 10% штрафу

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 29.04.2014р. у справі № 910/5002/14
провадження у справі в частині
стягнення з відповідача основної
заборгованості за договором в розмірі
29000, 00 грн. припинено. Позовні вимоги в
іншій частині задоволено частково:
стягнуто з ТОВ "Інжинірингова Компанія
"Нова Лайт" на користь ТОВ "Торговий дім
ІЕК.УКР" 105 363 грн. 12 коп. основного
боргу, 5034 грн. 53 коп. пені, 13942 грн. 02
коп. 36 % відсотків річних, 6718 грн. 16 коп.
штрафу. В задоволенні інших позовних
вимог відмовлено.

Обґрунтовуючи рішення, суд першої
інстанції зазначив, що відповідачем
неналежним чином були виконані
зобов'язання за договором поставки №ТД
- 33 від 05.11.2012 року, в частині оплати
поставленого товару. Отже, за неналежне
виконання умов договору, відповідно до
умов останнього, з відповідача
підлягає стягненню штраф, пеня та 36%
річних.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач ТОВ "Інжинірингова компанія
"Нова Лайт" звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просив
рішення господарського суду міста
Києва № 910/5002/14 від 29.04.2014 року частково
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволені позовних вимог в
частині стягнення штрафу, пені та 36%
річних відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги вказав на те, що судом першої
інстанції безпідставно було стягнуто
пеню, у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, яка не передбачена
Договором. Також, суд першої інстанції
зменшивши розмір штрафу з 10% до 5% при
цьому не зменшив розмір відсотків з 36%
до 5%, що свідчить про вибірковість
застосовуваних правових норм. Крім
того, апелянт зазначає, що судом першої
інстанції були порушені норми
процесуального права, а саме судом було
винесено рішення за відсутності
повноваженого представника
відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.06.2014 року
було прийнято до розгляду апеляційну
скаргу товариство з обмеженою
відповідальністю "Інжинірингова
компанія "Нова Лайт" та призначено
розгляд справи № 910/5002/14 на 25.06.2014 р. у
складі колегії суддів: головуючий
суддя Руденко М.А., суддів: Агрикової
О.В., Скрипки І.М.

13.06.2014 року через відділ
документального забезпечення суду від
представника позивача надійшов відзив
на апеляційну скаргу.

В подальшому розгляд справи
відкладався.

Розпорядженням Заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду Андрієнко В.В. від
22.07.2014 року, у зв'язку з перебуванням
судді Скрипка І.М. у відпустці, змінено
склад колегії суддів, та призначено
новий склад колегії: головуючий суддя
Руденко М.А., судді Агрикова О.В.,
Пономаренко Є.Ю.

В судовому засіданні 22.07.2014 року
представник відповідача підтримав
вимоги своєї апеляційної скарги,
просив її задовольнити.

Представник позивача вказав на те, що
рішення суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим, підстави
для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників
сторін, вивчивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши письмові докази, долучені
до матеріалів справи, виходячи з вимог
чинного законодавства, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно ст. 101 Господарського
процесуального кодексу апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
05.11.2012 року між сторонами укладено
договір поставки № ТД - 33 (а.с. 10).

За умовами зазначеного договору,
постачальник зобов'язується передати у
власність, а покупець зобов'язується
прийняти і вчасно оплатити
електротехнічну та іншу продукцію на
умовах даного договору (п.1.1. договору).
Відповідач сплачує кожну поставлену
партію товару у сумі, зазначеній у
накладній, не пізніше 45 календарних
днів з моменту виписки накладної.( п. 4.4.
договору).

Відповідно до п. 6.3. договору, у разі не
оплати товару після спливу строку,
зазначеного у п. 4.4. договору,
відповідач сплачує на користь позивача
пеню у розмірі 0,1% від суми боргу за
кожен день прострочення оплати товару.
У разі прострочення оплати товару
більш 30 календарних днів з моменту
спливу граничного строку, зазначеного
у п. 4.4. договору відповідач додатково
зобов'язаний сплатити на користь
позивача штраф у розмірі 10% від
загальної суми такої простроченої
заборгованості.

Згідно п. 6.4. договору, у разі не оплати
товару після спливу граничного строку,
встановленого п. 4.4. договору,
відповідач зобов'язаний сплатити
позивачу проценти, у розмірі 36% річних
від суми простроченої заборгованості,
за користування чужими грошовими
коштами за весь період існування
простроченої заборгованості.

В подальшому, 24.12.2012 року сторони
уклали додаткову угоду № 1 до договору
(а.с.16), якою продовжено строк дії
договору до 31.12.2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, та
було встановлено судом першої
інстанції, на виконання умов договору
позивач поставив відповідачу товар, що
підтверджується видатковими
накладними, рахунками фактури та
довіреностями, які містяться в
матеріалах справи (а.с.17-97). В порушення
умов Договору, відповідач виконав
зобов'язання, щодо оплати отриманого
товару лише частково у сумі 52 310 грн. 17
коп. (23 310, 17 грн. до подання позову до
суду та 29 000, 00 після порушення
провадження у справі) за видатковою
накладною № ТДУ-00007217 від 30.09.2013р., що
підтверджується матеріалами справи
(банківськими виписками) (а.с. 129-138).
Таким чином, на момент винесення
рішення судом першої інстанції,
відповідач мав заборгованість перед
позивачем 105 363 грн. 12 коп.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції прийшов до
висновку про те, що провадження, щодо
стягнення з відповідача основної
заборгованості за договором в розмірі
29 000, 00 грн. підлягає припиненню,
відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України,
інші позовні вимоги, в частині
стягнення 105 363, 12 грн. основної
заборгованості, 5034, 53 грн. пені, 6718,16
грн. штрафу та 13 942, 02 грн. 36 % річних за
користування чужими грошовими коштами
підлягають задоволенню, оскільки
матеріалами справи підтверджено
наявність прострочення виконання умов
договору.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
зважаючи на наступне.

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання, які мають ознаки
договору поставки, згідно якого в силу
вимог ст. 712 ЦК України, продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки
є консенсуальним, двостороннім і
оплатним. Як консенсуальний договір
він вважається укладеним з моменту
досягнення сторонами згоди щодо всіх
істотних умов. Двосторонній характер
договору поставки зумовлює взаємне
виникнення у кожної сторони прав та
обов'язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно вимог ст. ст. 662-664 ЦК України
постачальник зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором.
Обов'язок продавця вважається
виконаним у момент вручення товару
покупцеві, якщо договором
встановлений обов'язок продавця
доставити товар.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

За ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Місцевий господарський суд правомірно,
посилаючись на норми ст.ст. 174, 193 ГК
України, ст. ст. 11, 509, 526, 626, 629 ЦК України
зазначив, що підставою виникнення
зобов'язання є договір укладений між
сторонами, зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до вимог закону, умов
договору. Статтею 525 ЦК України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ст. 530 цього Кодексу якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було вірно встановлено судом першої
інстанції, позивачем у відповідності
до вимог чинного законодавства та умов
договору поставлено відповідачу товар
на суму 157 673, 29 грн. При укладанні
договору сторони погодили, що покупець
оплачує кожну поставлену партію товару
в сумі вказаній в накладній, не пізніше
45 календарних днів з моменту виписки
видаткової накладної. Станом на момент
складення та підписання позову
заборгованість складала 134 363, 12 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що
на час винесення рішення
заборгованість відповідача складає 105
363,12 грн. ( 134 363,12 коп. - 29 000 грн. сплачених
під час слухання справи (а.с. 139). При
цьому, часткова оплата поставленого
товару, здійснена відповідачем з
порушенням строків оплати
встановлених договором.

Згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору. Згідно п. 4.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
господарський суд припиняє
провадження у справі, у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами, у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи, погоджується з висновком суду
першої інстанції про припинення
провадження у справі в частині
стягнення 29 000 грн., оскільки
відповідачем сплачено зазначену
частину основного боргу за договором
за поставлений товар, отже, спір між
сторонами в цій частині відсутній.

Факт наявності боргу у відповідача
перед позивачем за договором в сумі 105
363, 12 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, строк
оплати товару, у відповідності до п. 4.4.
договору є таким, що настав, а тому
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача 105 363, 12 грн. основного
боргу правомірно було задоволено судом
першої інстанції.

Стосовно посилання скаржника, в
апеляційній скарзі на те, що судом
першої інстанції було безпідставно
стягнуть штрафні санкції, колегія
суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ст. 230 ГК України,
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому, розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 зазначеної статті
передбачено, що штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Згідно до ст. 549 ЦК України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до умов договору поставки, а
саме пункту 6.3. договору, сторони
погодили, що у разі не оплати товару
після спливу строку, зазначеного у п. 4.4.
договору відповідач сплачує на користь
позивача пеню у розмірі 0,1% від суми
боргу за кожен день прострочення
оплати товару.

Таким чином, колегія суддів,
перевіривши розрахунок позивача,
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що у відповідності до п. 6.3.
договору та норм чинного
законодавства, позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача пені в розмірі 5034, 53 грн., за
загальний період прострочення з 15.11.2013
року по 20.03.2014 року, підлягають
задоволенню.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування
чужими грошовими коштами боржник
зобов'язаний сплачувати проценти, якщо
інше не встановлено договором між
фізичними особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме з пункту 6.4. договору, та
встановлено судом першої інстанції,
сторони погодили зобов'язання
відповідача сплачувати, у разі не
оплати товару після спливу граничного
строку, встановленого п. 4.4. договору,
проценти у розмірі 36% річних від суми
простроченої заборгованості, за
користування чужими грошовими коштами
за весь період існування простроченої
заборгованості.

Колегія суддів перевіривши розрахунок
позивача, погоджується з висновком
суду першої інстанції, що стягненню
підлягає з відповідача на користь
позивача 13 942, 02 грн. 36 % річних за
користування чужими грошовими коштами,
оскільки зазначене передбачено
відповідно до п. 6.4. договору поставки №
ТД-33 від 05 листопада 2012 року. Договір
поставки підписаний повноважними
представниками сторін та його умови не
оскаржені.

Також, відповідно до п. 6.3. договору у
разі прострочення оплати товару більш
30 календарних днів з моменту спливу
граничного строку, зазначеного у п. 4.4.
договору відповідач додатково
зобов'язаний сплатити на користь
позивача штраф у розмірі 10% від
загальної суми такої простроченої
заборгованості.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України, у
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

Пунктом 3 статті 83 ГПК України
передбачено, що господарський суд,
приймаючи рішення, має право зменшити у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що за
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання, щодо оплати поставленого
товару, правомірно були задоволені
вимоги про стягнення з відповідача
штрафу у зменшеному розмірі 5% за
прострочення оплати товару, що
становить 6 718, 16 грн.

Стосовно посилання, апелянта на те, що
судом першої інстанції були порушені
норми процесуального права, а саме
судом було винесено рішення за
відсутності повноваженого
представника відповідача.

Колегія суддів, вважає доводи апелянта
необґрунтованими з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, суд
першої інстанції належним чином
повідомляв відповідача про час та
місце розгляду справи, про, що свідчить
поштове повідомлення про вручення
ухвали. Відповідач в свою чергу в
апеляційній скарзі зазначає, що суд
першої інстанції приймаючи рішення без
участі представника відповідача,
унеможливило скористатись останнім
своїми процесуальними правами, які
наведені у статті 22 ГПК України.

У відповідності до п. 3.9.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Крім того, статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Таким чином, наведені відповідачем
обставини в обґрунтування причин
неявки представника у судове
засідання, не можуть бути визнані
поважними.

Відносно доводів представника
відповідача про те, що одночасно не
можуть стягуватись штрафні санкції та
36 відсотків річних, колегія суддів
вважає їх необґрунтованими, зважаючи
на наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це
покладення на правопорушника
основаних на законі невигідних
правових наслідків, які полягають у
позбавленні його певних прав або в
заміні невиконання обов'язку новим, або
у приєднанні до невиконаного обов'язку
нового додаткового.
Покладення на боржника нових
додаткових обов'язків як заходу
цивільно-правової відповідальності
має місце, зокрема, у випадку стягнення
неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України). У той самий час, згідно із
ст. 536 ЦК України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.
Включення процентів, які передбачено
ст. 536 Цивільного кодексу, до глави
«Виконання зобов'язання» свідчить про
те, що вони не належать ні до пені (ст. 549
Цивільного кодексу, глава
«Забезпечення виконання зобов'язань»),
ні до процентів як виду
цивільно-правової відповідальності
(ст. 625 Цивільного кодексу, глава
«Правові наслідки порушення
зобов'язань. Відповідальність за
порушення зобов'язання»).

На відміну від процентів, які є платою
за користування чужими грошима,
неустойка є засобом забезпечення
виконання зобов'язання і одночасно
способом цивільно-правової
відповідальності.

Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536,
549 ЦК України дає підстави для висновку
про те, що проценти та неустойка є
різними правовими інститутами,
обмеження можливості одночасного
застосування яких законом не
встановлена.

Зазначене також підтверджується
висновками Верховного суду України в
постановах від 20.12.2010 № 10/25, від 04.07.2011 №
13/210/10, від 12.09.2011 № 6/433-42/183, від 14.11.2011 №
12/207, від 23.01.2012 № 37/64).

Відносно доводів представника
відповідача про те, що частина товару
була повернута (а.с. 204-229) колегія суддів
зазначає, що припинити провадження на
підставі ч.1 ст. 80 ГПК України в цій
частині неможливе, оскільки колегія
суддів переглядає законність судового
рішення на час розгляду в суді першої
інстанції , а обставини на які
посилається відповідач виникли після
розгляду справи судом першої
інстанції, а саме товар повернуто 06
червня 2014 року (а.с. 204-229).

Отже, доводи апелянта є
необґрунтованими та не підтвердженні
належними та допустимими доказами, а
тому вимоги скаржника задоволенню не
підлягають враховуючи вищевикладені
обставини.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Дослідивши матеріали наявні у справі,
апеляційний суд робить висновок, що суд
першої інстанції дав належну оцінку
доказам по справі та виніс законне
обґрунтоване рішення, яке відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що скаржник не довів
обґрунтованість своєї апеляційної
скарги, докази на підтвердження своїх
вимог суду не надав, апеляційний суд
погоджується із рішенням
господарського суду міста Києва від
29.04.2014 року у справі № 910/5002/14, отже
підстав для його скасування або зміни
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інжинірингова компанія "Нова Лайт" на
рішення господарського суду міста
Києва від 29.04.2014 року у справі № 910/5002/14
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 29.04.2014 року у справі № 910/5002/14
залишити без змін.

Матеріали справи № 910/5002/14 повернути
до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через суд
апеляційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Головуючий суддя
М.А. Руденко

Судді
Є.Ю. Пономаренко

О.В. Агрикова