ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

26 червня 2014 року Справа № 927/1215/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого:Волковицької Н.О.,
суддів:Бакуліної С.В., Грейц К.В.,
Добролюбової Т.В., Мачульського
Г.М.,розглянувши заяву Приватного
акціонерного товариства
"Кінотехпром"про перегляд Верховним
Судом УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 12.02.2014у
справі№ 927/1215/13за позовом Управління
комунального майна Чернігівської
обласної радидоПриватного
акціонерного товариства "Кінотехпром"

простягнення боргу та неустойки

ВСТАНОВИВ:

Управління комунального майна
Чернігівської обласної ради
звернулося до Господарського суду
Чернігівської області з позовом до
Приватного акціонерного товариства
"Кінотехпром" про стягнення
заборгованості з орендної плати,
неустойки за час прострочення
зобов'язання щодо повернення майна та
10% річних за порушення грошового
зобов'язання.

Рішенням господарського суду
Чернігівської області від 16.10.2013,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 18.12.2013, позов
задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду
України від 12.02.2014 у справі №927/1215/13
судові рішення попередніх інстанцій
залишено без змін.

Приватне акціонерне товариство
"Кінотехпром" звернулось із заявою про
перегляд Верховним Судом України
постанови Вищого господарського суду
України від 12.02.2014 у справі № 927/1215/13, в
якій просить постанову Вищого
господарського суду України від 12.02.2014
скасувати та прийняти нову постанову,
якою справу направити на новий розгляд
до суду касаційної інстанції.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 18.05.2010
у справі №31/351-09, від 20.07.2010 у справі
№11/29/10, від 01.02.2011 у справі №36/273
мотивовано неоднаковим застосуванням
норм матеріального права внаслідок
чого ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах,
зокрема стаття 547 та стаття 785 ЦК
України.

Згідно статті 547 ЦК України правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі. Згідно статті 785 ЦК України у
разі припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі; якщо наймач
не виконує обов'язку щодо повернення
речі, наймодавець має право вимагати
від наймача сплати неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за час прострочення.

Розглянувши доводи заяви та додані до
неї постанови Вищого господарського
суду України, останній вважає, що
справа підлягає допуску до провадження
Верховного Суду України з огляду на
таке.

Відповідно до пункту 1 статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана на підставі
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

У постанові від 12.02.2014 у справі № 927/1215/13,
про перегляд якої подано заяву, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
про наявність підстав для задоволення
позову щодо стягнення неустойки за
несвоєчасне повернення орендованого
майна після закінчення договору
оренди №18 та до моменту укладення
нового договору оренди відносно того ж
майна, оскільки оренді правовідносини
за договором №18 не є продовженими, а
припинились внаслідок закінчення
строку дії останнього і між сторонами
виникли нові правовідносини, тоді як
відповідач зобов'язаний був передати
орендне майно за актом
приймання-передачі.

Водночас у постанові від 18.05.2010 у справі
№31/351-09, суд касаційної інстанції
прийшов до протилежного висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позову про стягнення з відповідача
неустойки за користування орендованим
майном після закінчення попереднього
договору оренди та до моменту
укладення нового договору оренди
відносно того ж майна. При цьому, суд
касаційної інстанції виходив з того, що
оскільки відповідачем своєчасно
вчинено дії щодо укладення нового
договору оренди відносно того ж об'єкту
після закінчення попереднього
договору, відтак відсутня вина
відповідача в неповерненні спірного
майна.

У постанові від 01.02.2011 у справі №36/273,
суд касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
про відсутність підстав для стягнення
неустойки за користування об'єктом
оренди після закінчення строку дії
договору оренди. При цьому, суд
касаційної інстанції виходив з того, що
відповідачем своєчасно та в повному
обсязі виконано всі вимоги
законодавства з метою укладення нового
договору оренди, а тому відсутні умови
для застосування до відповідача
цивільно-правової відповідальності.

Крім того, у постанові від 12.02.2014 у
справі № 927/1215/13, про перегляд якої
подано заяву, суд касаційної інстанції,
погоджуючись з висновками судів
попередніх інстанції про стягнення
неустойки за прострочення повернення
орендованого майна, відхилив доводи
скаржника, про те що в порушення
положень статті 547 ЦК України сторонами
не вчинявся письмовий правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання у
вигляді неустойки, та зазначив, що
неустойка, передбачена частиною другою
статті 785 ЦК України, не є видом
забезпечення виконання зобов'язання у
розумінні статті 549 ЦК України та є
самостійною майновою відповідальністю
у сфері орендних правовідносин і
визначається як подвійна плата за
користування річчю за час
прострочення, а тому до неї не
застосовується положення статті 547 ЦК
України.

Водночас у постанові від 20.07.2010 у справі
№11/29/10, на яку посилається заявник, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
про відсутність підстав для стягнення
з відповідача неустойки за несвоєчасне
повернення майна після припинення
договору оренди, оскільки така санкція
не передбачена безпосередньо умовами
договору оренди, укладеного сторонами.
При цьому суд касаційної інстанції
виходив з того, що установлена статтею
785 ЦК України неустойка згідно статті 546
ЦК України є видом забезпечення
зобов'язання, а відповідно до приписів
статті 547 ЦК України правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі, тому
неустойка підлягає застосуванню та
стягненню у випадках, коли така санкція
передбачена безпосередньо договором.

З огляду на викладене колегія суддів
дійшла висновку, що зі змісту доданих
до заяви судових рішень Вищого
господарського суду України
вбачаються ознаки неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалені різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.
Наведене є підставою для допуску даної
справи до провадження Верховного Суду
України.

Керуючись статтями 86, 11116 - 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

УХВАЛИВ:

Допустити справу № 927/1215/13 до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддяН.Волковицька Судді:
С.Бакуліна К.Грейц Т.Добролюбова
Г.Мачульський