ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2014 р.
Справа № 911/1641/14

за позовом ОСОБА_1, м. Київ

до відповідача 1 Приватного
підприємства «БІЛДГРУПМЕНЕДЖМЕНТ»,
Київська обл., м. Ірпінь

та відповідача 2 Товариства з обмеженою
відповідальністю «ГАРАНТЖИТЛО»,
Київська обл., м. Ірпінь

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача 1 - Товариства з
обмеженою відповідальністю «ПРО
КАПІТАЛ СЕК'ЮРІТІЗ», м. Київ

про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу та застосування
наслідків недійсності договорів

Суддя Наріжний С.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Бородай В.А. -
довіреність б/№ від 10.06.2014 р.;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

до господарського суду Київської
області звернулась ОСОБА_1 (далі -
позивач) з позовом до Приватного
підприємства «БІЛДГРУПМЕНЕДЖМЕНТ»
(далі - відповідач 1) та Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ГАРАНТЖИТЛО» (далі - відповідач 2) про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача 1 - Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПРО КАПІТАЛ
СЕК'ЮРІТІЗ» (далі - Третя особа).

Позовні вимоги Позивач обґрунтовує
тим, що директором Відповідача 1 було
укладено низку договорів
купівлі-продажу без попередньої згоди
власників підприємства, однією з яких є
Позивач, та укладення таких договорів
порушує права Позивача.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 08.05.2014 р. порушено
провадження у справі № 911/1641/14 та
призначено її до розгляду на 10.06.2014 р.
Ухвалою суду від 10.06.2014 р. продовжено
строк розгляду справи та відкладено
судове засідання на 16.07.2014 р. Ухвалою
суду від 10.06.2014 р. також було відмовлено
у задоволенні клопотання Відповідача 2
про призначення колегіального
розгляду справи.

До позовної заяви Позивачем також
додано заяву від 30.04.2014 р. б/№ про
забезпечення позову, мотивовану тим, що
спірні договори купівлі-продажу були
укладені з порушенням чинного
законодавства та на думку Позивача на
даний час існує небезпека того, що
судове рішення про визнання спірних
договорів недійсними та повернення
цінних паперів у власність Відповідача
1 буде неможливо виконати. На підставі
зазначеного Позивач просить накласти
арешт на іменні інвестиційні
сертифікати ТОВ «Фордон Есет
Менеджмент» в кількості 221241 іменних
інвестиційних сертифікатів,
номінальною вартістю 500,00 грн., в без
документарній формі, які зберігаються
у зберігача - ТОВ «ПРО КАПІТАЛ
СЕК'ЮРІТІЗ»; заборонити будь-яким
особам у будь-який спосіб відчужувати
(в тому числі укладати правочини, які в
подальшому можуть призвести до
обтяження та/або відчуження вказаних
іменних інвестиційних сертифікатів.

Згідно зі ст. 66 ГПК України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити, передбачених статтею 67
цього Кодексу, заходів до забезпечення
позову.

Водночас, відповідно до абз. 2 п. 3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування заходів
до забезпечення позову» від 26.12.2011 року
за №16, достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

За наслідком дослідження матеріалів
справи суд дійшов висновку про відмову
у задоволенні клопотання Позивача про
забезпечення позову, оскільки із
вказаного клопотання суд не вбачає
достатніх підстав для забезпечення
позову, так як Позивачем не надано
обґрунтування щодо вчинення дій,
спрямованих на відчуження зазначених
іменних інвестиційних сертифікатів, а
також того, що невжиття таких заходів
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.

15.07.2014 р. через відділ діловодства суду
надійшло клопотання Позивача б/№,
б/дати (вх. № 13974/14) про відкладення
розгляду справи, мотивоване тим, що
представник Позивача перебуває на
лікарняному.

15.07.2014 р. через відділ діловодства суду
надійшло клопотання Відповідача 1 б/№,
б/дати (вх. № 13976/14) про відкладення
розгляду справи, мотивоване
перебуванням представника Відповідача
1 у відрядженні.

16.07.2014 р. у судове засідання з'явився
представник Відповідача 2 та надав
пояснення у справі, проти позову
заперечував та просив відмовити у його
задоволенні. Представники Позивача,
Відповідача 1 та Третьої особи у судове
засідання не з'явились, про причини
неявки суд не повідомили, про час та
місце розгляду справи були повідомлені
належним чином. Відповідачі відзиву на
позов до суду не надали.

Дослідивши клопотання Позивача про
відкладення розгляду справи, суд
дійшов висновку, що останнє не підлягає
задоволенню у зв'язку з тим, що до
клопотання не додано доказів
перебування представника Позивача на
лікарняному та Позивач не обґрунтував
неможливість направити у судове
засідання іншого представника,
оскільки як вбачається з довіреності
від 03.04.2014 р., посвідченої приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстрованої в реєстрі за № 926,
представництво інтересів Позивача
довіряється трьом особам, у тому числі
особі, яка згідно інформації, вказаної
у клопотанні, перебуває на лікарняному.

Розглянувши клопотання Відповідача 1
про відкладення розгляду справи, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
останнього, оскільки до клопотання не
додано доказів перебування
представника Відповідача 1 у
відрядженні.

У відповідності з правилами статей 33, 34
ГПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарський судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 82 ГПК України, рішення
приймається господарським судом за
результатами оцінки доказів, поданих
сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Враховуючи надані учасниками процесу
пояснення та матеріали справи, які є
достатніми для вирішення спору в
даному судовому засіданні, суд вважає
за можливе розглянути позов за
наявними у справі матеріалами, згідно з
вимогами ст. 75 ГПК України.

Детально розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
Відповідача 2, з'ясувавши фактичні
обставини, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, дослідивши подані докази, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням власників Приватного
підприємства «БІЛДГРУПМЕНЕДЖМЕНТ» від
10.04.2012 р. № 14 було затверджено Статут
Приватного підприємства
«БІЛДГРУПМЕНЕДЖМЕНТ» (нова редакція),
зареєстрований державним реєстратором
виконавчого комітету Ірпінської
міської ради 21.06.2012 р. (надалі -
«Статут»).

Пунктом 1.2. Статуту передбачено, що
власниками підприємства є: ОСОБА_1 та
ОСОБА_4.

04.07.2013 р. між ТОВ «ПРО КАПІТАЛ
СЕК'ЮРІТІЗ» (повірений, Третя особа у
справі), що діє на підставі договору
доручення, від імені, в інтересах та за
рахунок ПП «БІЛДГРУПМЕНЕДЖМЕНТ»
(продавець, Відповідач 1 у справі) та ТОВ
«ГАРАНТЖИТЛО» (покупець, Відповідач 2 у
справі) укладено договір
купівлі-продажу цінних паперів №
БВ-1225/13 (надалі - Договір 1), відповідно
до умов якого (п. 1.2. Договору 1)
продавець зобов'язується передати у
власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
вказані в цьому пункті цінні папери на
умовах, передбачених даним договором.

В подальшому, а саме 21.08.2013 р. та 01.12.2013 р.
було укладено Додатковий договір №
1-БВ-1225/13 (далі - Додатковий договір 1) та
Додатковий договір № 2-БВ-1225/13 (далі -
Додатковий договір 2) до Договору 1.

24.01.2014 р. між ТОВ «ПРО КАПІТАЛ
СЕК'ЮРІТІЗ» (повірений), що діє на
підставі договору доручення, від імені,
в інтересах та за рахунок ПП
«БІЛДГРУПМЕНЕДЖМЕНТ» (продавець) та
ТОВ «ГАРАНТЖИТЛО» (покупець) укладено
договір купівлі-продажу цінних паперів
№ БВ-82/14 (надалі - Договір 2), відповідно
до умов якого (п. 1.2. Договору 2)
продавець зобов'язується передати у
власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
вказані в цьому пункті цінні папери на
умовах, передбачених даним договором.

10.04.2014 р. між ТОВ «ПРО КАПІТАЛ
СЕК'ЮРІТІЗ» (повірений), що діє на
підставі договору доручення, від імені,
в інтересах та за рахунок ПП
«БІЛДГРУПМЕНЕДЖМЕНТ» (продавець) та
ТОВ «ГАРАНТЖИТЛО» (покупець) укладено
договір купівлі-продажу цінних паперів
№ БВ-381/14 (надалі - Договір 3), відповідно
до умов якого (п. 1.2. Договору 3)
продавець зобов'язується передати у
власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
вказані в цьому пункті цінні папери на
умовах, передбачених даним договором.

У своєму позові Позивач просить суд
визнати недійсними вищевказані
договори 1, 2, 3 купівлі-продажу цінних
паперів та застосувати правила
реституції за наслідками визнання
зазначених договорів недійсними,
обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що
директор Відповідача 1 в порушення
положень Статуту Відповідача 1 уклав
дані договори без погодження Зборами
власників, до компетенції яких
відноситься погодження такого роду
договорів.

Згідно п. 6.3.4. Статуту Відповідача 1, до
компетенції зборів власників
відноситься затвердження договорів
(контрактів) та інших угод (правочинів)
у випадках передбачених в підпунктах
6.13.2.1. - 6.13.2.2. пункту 6.13.2. цього Статуту.

Відповідно до підпунктів 6.13.2.1. - 6.13.2.2.
Статуту Відповідача 1, директор лише з
попередньої письмової згоди власників
має право здійснювати наступні дії:
вчиняти та укладати від імені
підприємства правочини на суму, що
перевищує 100000,00 гривень або еквівалент
цієї суми у будь-якій валюті; вчиняти
дії та укладати правочини, незалежно
від суми таких правочинів, що
стосуються: відчуження нерухомого
майна та транспортних засобів
підприємства; передачі майна
підприємства в заставу; укладення
договорів поруки; отримання кредитів
(позик); надання позик (позичок,
благодійної допомоги, пожертви та
спонсорства); дарування; придбання,
продажу та розпорядження належними
підприємству корпоративними правами,
частками, цінними паперами (акціями) у
інших юридичних особах; набуття
(здійснення) права та відмови від права
(користування) земельними ділянками;
видачі підприємством гарантійних
листів, що містять фінансові
зобов'язання.

Разом з тим, детально дослідивши
матеріали справи та заслухавши
пояснення представників учасників
судового процесу, суд дійшов висновку,
що заявлені позовні вимоги не
підлягають задоволенню з огляду на
наступне.

Відповідно до положень статті 1 ГПК
України, підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно п. 1.2. Рекомендацій Президії
Вищого господарського суду України від
28.12.2007 р. № 04-5/14 «Про практику
застосування законодавства у розгляді
справ, що виникають з корпоративних
відносин» (надалі також -
«Рекомендації»), до корпоративних
спорів належать також спори за
позовами учасників (акціонерів)
господарських товариств про визнання
недійсними правочинів, укладених
товариством, якщо позивач обґрунтовує
позовні вимоги порушенням його
корпоративних прав або інтересів.

Відповідно до п. 2.18. Рекомендацій,
розглядаючи справи про визнання
недійсними правочинів, вчинених
керівником товариства з перевищенням
повноважень, господарським судам
необхідно виходити з положень частини
третьої статті 92 ЦК України, якою
передбачено, що у відносинах з третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Позивачем в позовній заяві не наведено
обґрунтування того, що Відповідач 2
знав або за всіма обставинами не міг не
знати про вказані обмеження директора
Відповідача 1 при укладенні Договорів 1,
2, 3 та Додаткових договорів 1, 2 до
Договору 1 на укладення таких
договорів, отже Позивачем не доведено,
що оспорювані договори не відповідають
діючому законодавству, як це зазначено
в позовній заяві.

Частинами 3, 4 ст. 92 ЦК України
передбачено, що орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень. У відносинах із третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження. Якщо члени
органу юридичної особи та інші особи,
які відповідно до закону чи установчих
документів виступають від імені
юридичної особи, порушують свої
обов'язки щодо представництва, вони
несуть солідарну відповідальність за
збитки, завдані ними юридичній особі.

Статтею 193 ГК України встановлено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 207 ГК України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 цього ж кодексу передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивачем у позовній заяві зазначено,
що спірні договори порушують її
особисті корпоративні права, а саме на
участь в управлінні справами
підприємства та на отримання частки
прибутку (дивідендів) від ведення
останнім господарської діяльності,
проте вказані посилання Позивача не
підтверджені за допомогою належних та
допустимих доказів, а саме Позивачем не
доведено яким саме чином порушено її
право на участь в управлінні
Відповідачем 1 та не обґрунтовано і не
підтверджено факту отримання або
неотримання нею прибутку (дивідендів)
від здійснення господарської
діяльності Відповідача 1.

Пунктом 51 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24.10.2008 р. № 13 «Про
практику розгляду судами
корпоративних спорів» встановлено, що
законом не передбачено право акціонера
(учасника) господарського товариства
звертатися до суду за захистом прав чи
охоронюваних законом інтересів
товариства поза відносинами
представництва. На цій підставі
господарським судам належить
відмовляти акціонерам (учасникам)
господарського товариства в
задоволенні позову про укладення,
зміну, розірвання чи визнання
недійсними договорів та інших
правочинів, вчинених господарським
товариством. Спори цієї категорії є
підвідомчими (підсудними)
господарським судам незалежно від їх
суб'єктного складу на підставі пункту 4
частини першої статті 12 ГПК, якщо
акціонер (учасник) господарського
товариства обґрунтовує відповідні
позовні вимоги порушенням його
корпоративних прав.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України від
10.11.2009 N 29-28/177-08-5087.

Крім цього суд вважає за потрібне
зазначити, що порушення або
оспорювання прав та інтересів особи,
яка звертається до суду за їх захистом,
є обов'язковим; обов'язком позивача
відповідно до ст. 33 ГПК України є
доведення (підтвердження) в
установленому законом порядку
наявності факту порушення або
оспорювання його прав та інтересів.

Твердження Позивача про недійсність
оспорюваних договорів з підстав
укладення їх від імені Відповідача 1
директором з перевищенням повноважень,
за відсутності при цьому порушень прав
та інтересів Позивача, не є підставою
для визнання недійсними оскаржуваних
договорів в судовому порядку, оскільки
відповідно до приписів ст. 1 ГПК України
особа звертається до суду саме за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав та охоронюваних
законом інтересів.

Враховуючи те, що позовні вимоги
Позивачем не обґрунтовані та не
підтверджені за допомогою належних та
допустимих доказів, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позову.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК
покладається на Позивача.

Пунктом 2.2.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
р. № 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI ГПК України»
передбачено, що судовий збір з позовної
заяви про визнання права власності на
майно, витребування або повернення
майна у позадоговірних зобов'язаннях (у
тому числі в зв'язку з вимогами,
заснованими на приписах частини п'ятої
статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу
України тощо), - як рухомих речей, так і
нерухомості, - визначається з
урахуванням вартості спірного майна,
тобто як зі спору майнового характеру.

Як зазначає Позивач у позовній заяві і
підтверджує наявними у справі
документами, ціна позову складає
110675810,25 грн. та як вказує сам Позивач,
судовий збір за даним позовом складає
73080,00 грн.

До позовної заяви Позивачем додано
клопотання про відстрочку сплати
судового збору, проте під час розгляду
справи у суді Позивачем сплачено
судовий збір у сумі 6700,00 грн.

За таких обставин суд дійшов висновку
про стягнення з Позивача в доход
Державного бюджету України
недоплачену суму судового збору за
розгляд даного позову у сумі 66380,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
44, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (01024, АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в доход
Державного бюджету України 66380
(шістдесят шість тисяч триста
вісімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

Наказ видати після набрання
рішенням законної сили

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата виготовлення та підписання
рішення 23.07.2014 р.

Суддя
Наріжний С.Ю.