КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2014 р. Справа№ 5011-48/10165-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників cторін:

позивача: Клещик О.К., довіреність б/н
від 26.11.2013 року,

відповідача: ОСОБА_3, довіреність №548
від 21.05.2014 року,

третьої особи: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Підприємства релігійної організації
"Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври"

на рішення господарського суду м. Києва

від 26.05.2014 року

у справі №5011-48/10165-2012 (суддя - Бойко Р.В.)

за позовом Підприємства релігійної
організації "Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача: ОСОБА_6

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Підприємства релігійної організації
"Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври" до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 про визнання договору №18/07-08 від
18.07.2008 р. недійсним.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 26.05.2014 р. у справі № 5011-48/10165-2012
у задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
Підприємство релігійної організації
"Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври" звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
м. Києва від 26.05.2014 р. у справі №
5011-48/10165-2012 та прийняти нове рішення
про задоволення позову.

Апеляційний господарський суд,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
встановив наступне.

18.07.2008 р. між Підприємством релігійної
організації "Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври" в особі директора ОСОБА_6 та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5
укладено договір №18/07-08 безвідсоткової
зворотної фінансової допомоги,
відповідно до п.1.1 якого Підприємець в
порядку та на умовах передбачених цим
договором, надає Підприємству
безвідсоткову зворотну фінансову
допомогу, яку Підприємство
зобов'язується повернути Підприємцю в
установлений цим договором строк.

Відповідно до п. 2.1 Договору строк, на
який надається фінансова допомога
Підприємству, становить один рік з
моменту надходження коштів на
розрахунковий рахунок Підприємства.

Згідно з п. 2.3 Договору розмір
фінансової допомоги за цим Договором
становить 130 000,00 грн., а у пункті 3.1
Договору сторонами визначено, що
Підприємець зобов'язується надати
фінансову допомогу не пізніше 7 днів з
моменту підписання цього Договору.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що
зворотня безвідсоткова фінансова
допомога повертається в
безготівковому порядку платіжними
дорученнями, шляхом переводу коштів на
розрахунковий рахунок позивача
протягом встановленого в п. 2.1 строку.

Пунктом 5.1 Договору визначено, що цей
договір набуває чинні з моменту
підписання його сторонами і діє до
моменту його остаточного виконання.

На виконання умов Договору,
Підприємець надав позивачу
безвідсоткову фінансову допомогу на
загальну суму 130 000 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
від 18.07.2008 р., яку відповідач був
зобов'язаний повернути в строк до
18.07.2009р.

Спір у справі виник у зв'язку тим, що
даний Договір, на думку позивача, був
укладений Директором Підприємства із
зловживанням своїм службовим
становищем, який діяв виключно у
власних інтересах, а відтак даний
Договір укладений з порушенням норм
чинного законодавства, зокрема ч. 1 ст.
215 та ст. 232 Цивільного кодексу України,
що є підставою для визнання його
недійсним.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

У абзаці 4 пункту 2.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 р. вказано, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Позивач вказує, що ОСОБА_6 зловживала
своїм службовим становищем, оскільки
як директор Підприємства повинна була
діяти виключно в його інтересах, проте
третя особа укладаючи даний договір з
відповідачем, який є, за твердженням
позивача, її чоловіком, переслідувала
виключно власні інтереси, що свідчить
про зловмисну домовленість між
Підприємцем та на той час директором
Підприємства.

Такі твердження позивача є
необгрунтованим з огляду на наступне.

На момент укладення Договору третя
особа була директором позивача, діяла
на підставі статуту Підприємства,
зокрема п. 8.5, у якому передбачено, що
директор має право укладати договори
(контракти) та чинити юридичні дії від
імені позивача; без доручення
здійснювати дії від імені позивача.

Таким чином спірний Договір був
укладений третьою особою від імені
позивача в межах наданої їй
компетенції.

Позивачем не наведено жодних
обґрунтувань в чому саме полягав
власний інтерес ОСОБА_6 в укладені
даного Договору та не надано жодних
доказів того, що кошти, які були
отримані як зворотна фінансова
допомога від відповідача, були
використані третьою особою для власних
потреб, а не в інтересах Підприємства.

Щодо посилання Підприємства на
зловмисну домовленість відповідача та
третьої особи, то суд зазначає
наступне.

Частиною 1 статті 232 Цивільного кодексу
України передбачено, що правочин, який
вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним.

Відповідно до абзацом 4 пункту 3.10
постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 р. зловмисна домовленість
- це умисна змова представника однієї
сторони правочину з другою стороною,
внаслідок чого настають несприятливі
наслідки для особи, від імені якої
вчинено правочин. У визнанні правочину
недійсним з відповідної підстави
доведенню підлягає не наявність волі
довірителя на вчинення правочину, а
існування умислу представника, який
усвідомлює факт вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя,
передбачає настання невигідних для
останнього наслідків та бажає чи
свідомо допускає їх настання.

Як на підтвердження зловмисної
домовленості Підприємця та ОСОБА_6
позивач посилається на порушення
кримінальної справи №47-1432 від 13.09.2011 р.
стосовно ОСОБА_6 за обвинуваченням у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст.
191, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 172 Кримінального
кодексу України, матеріали якої були
передані на розгляд Бориспільському
міськрайонному суду Київської області.

Однак, ухвалою Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 13.03.2014 р. у справі №1/1005/314/2012 дані
матеріали кримінальної справи були
повернуті заступнику прокурора
Київської області на додаткове
розслідування.

Статтею 62 Конституції України
встановлено, що особа вважається
невинуватою у вчиненні злочину і не
може бути піддана кримінальному
покаранню, доки її вину не буде
доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду.

Спірним Договором Підприємство
одержало грошові кошти в якості
безвідсоткової позики, що виключає
твердження про наявність будь-яких
корисливих мотивів.

З огляду на вказану норму, суд вважає,
що сам лише факт порушення
кримінального провадження стосовно
ОСОБА_6 не є підтвердженням її
зловмисної домовленості з
відповідачем, а інших доказів такого
свого твердження позивачем не
наведено. Обов'язок доведення
наявності обставин, з якими закон
пов'язує визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Згідно з пунктом 3.10. постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 р. у вирішенні спорів про
визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 Цивільного
кодексу України господарські суди
повинні мати на увазі, що відповідні
вимоги можуть бути задоволені за умови
доведеності позивачем фактів обману,
насильства, погрози, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, тяжких
обставин і наявності їх
безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Отже позивачем не доведено зловмисної
домовленості третьої особи та
відповідача щодо укладання спірного
Договору.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про відсутність
підстав для задоволення позову.

Беручи до уваги наведене, судова
колегія вважає, що рішення
господарського суду м. Києва від 26.05.2014
р. у справі № 5011-48/10165-2012 прийнято з
повним і достовірним встановленням
всіх фактичних обставин, які мають
значення для вирішення даного спору, а
також з дотриманням норм матеріального
і процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Підприємства
релігійної організації "Підсобне
господарство Свято-Успенської
Києво-Печерської Лаври" на рішення
господарського суду м. Києва
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва
від 26.05.2014 р. у справі № 5011-48/10165-2012
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Підприємства релігійної організації
"Підсобне господарство
Свято-Успенської Києво-Печерської
Лаври" на рішення господарського суду
м. Києва - без задоволення.

Головуючий суддя
В.В. Андрієнко

Судді
С.І. Буравльов

В.В. Шапран