ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2014 р.
Справа № 922/303/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Бондаренко В.П., суддя Ільїн О.В.,
суддя Россолов В.В.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників сторін:

позивача - Нестерчук А.П. - дов. № 39/10 від
30.12.2013р.,

відповідача - Юркова Т.С. - дов. № 3932 від
26.12.2013р., Тітов О.І. - дов. № 3931 від
26.12.2013р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх.
№1129Х/1-9) на рішення господарського суду
Харківської області від 15.04.2014 р. у
справі № 922/303/14,

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ,

до Публічного акціонерного товариства
"Харківгаз", м. Харків,

про стягнення 7 875 166,67 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 15.04.2014 р. (суддя
Смірнова О.В.) позов задоволено.
Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства "Харківгаз" на користь
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" 1,24 грн. основного
боргу, 4482982,94 грн. пені, 2439880,63 грн.
інфляційних витрат, 952301,86 грн. 3% річних
та 73080 грн. судового збору.

Відповідач, ПАТ "Харківгаз", з рішенням
суду першої інстанції не погодився та
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Харківської області від 15.04.2014р. та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм чинного законодавства.

Позивач, ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз
України", у відзиві на апеляційну
скаргу просить рішення суду першої
інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.
Вважає, що доводи, викладені в
апеляційній скарзі, є необґрунтованими
та такими, що не підлягають
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції законним та таким, що
прийняте у відповідності з нормами
чинного законодавства.

В судовому засіданні 23.06.2014р. було
оголошено перерву до 25.06.2014р. о 10:00 год.

В судовому засіданні 25.06.2014р. було
оголошено перерву до 02.07.2014р. о 12:00 год.
та продовжено строк розгляду
апеляційної скарги на 15 днів.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
відповідача та у відзиві на неї доводи
позивача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу в порядку
ст. 101 ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
встановлено судом першої інстанції та
не заперечується сторонами, 20.12.2010р. між
Дочірньою компанією "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" та Публічним
акціонерним товариством "Харківгаз"
був укладений договір № 06/10-2000 про
закупівлю природного газу за державні
кошти, у відповідності до умов якого
позивач зобов'язався передати
природний газ власного видобутку
виключно для подальшої реалізації
населенню, а відповідач, в свою чергу,
приймати та оплачувати на умовах цього
договору.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України, яка містить
аналогічні положення, зобов`язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.1 укладеного договору
передбачений порядок розрахунків, який
здійснюється грошовими коштами шляхом
100% поточної оплати протягом місяця
поставки. Остаточний розрахунок за
фактично переданий газ здійснюється до
10 числа, наступного за місяцем поставки
газу. Пунктом 5.1 договору передбачений
строк поставки газу з 01 січня 2011 року по
31 грудня 2011 року.

До вказаного договору були укладені
додаткові угоди № 1 від 28.01.2011 р., № 2 від
04.04.2011 р., № 3 від 12.04.2011 р., № 4 від 06.05.2011 р.
№ 5 від 11.07.2011 р.

Зокрема, 12.04.2011р. між сторонами у справі
була укладена додаткова угода № 3 до
договору № 06/10-2000 від 20.12.2010 р., якою було
викладено умови договору № 06/10-2000 від
20.12.2010 р. у новій редакції.

Відповідно до договору (у новій
редакції) продавець зобов'язався
передати у власність покупцю у 2011 році
природний газ, а покупець зобов'язався
прийняти та оплатити раз на умовах
договору.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за
газ здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100 % поточної
оплати протягом місяця поставки.

Згідно з п. 6.2 остаточний розрахунок за
фактично переданий газ здійснюється до
10 числа, наступного за місяцем поставки
газу з поточних рахунків покупця.

На виконання умов вищевказаного
договору позивачем було поставлено
відповідачу природний газ на суму
294130853,95 грн., що підтверджується актами
передачі-приймання природного газу від
31.01.2011 р., від 28.02.2011 р., від 31.03.2011 р., від
30.04.2011 р., від 31.05.2011 р., від 30.06.2011 р., від
31.07.2011 р., від 31.08.2011 р., від 30.09.2011 р., які
підписані обома сторонами та скріплені
печатками.

Відповідач, в свою чергу, природний газ
отримав та розрахувався частково на
суму 294130852,71 грн., що підтверджується
платіжними дорученнями, доданими до
матеріалів справи (а. с. 122-150 т. ІІ, а. с.
1-139 том ІІІ).

Як зазначив суд першої інстанції,
внаслідок невиконання прийнятих на
себе зобов'язань щодо оплати товару, у
відповідача виникла заборгованість у
сумі 1,24 грн., що і стало підставою
позивачу для звернення до
господарського суду з відповідним
позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача суми основного боргу в
розмірі 1,24 грн., суд першої інстанції
виходив з того, що сума заборгованості
відповідачем не сплачена.

Проте, судова колегія не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки в матеріалах справи міститься
лист ПАТ "Харківгаз" № 4857 від 30.12.2011р. (а.
с. 75 том ІІ), яким відповідач просив
позивача врахувати заборгованість за
договором № 06/08-633 від 14.05.2008р. на
постачання природного газу в погашення
заборгованості за договором № 06/10-2000
від 20.12.2010р. на постачання газу на суму
1,25 грн.

Суд першої інстанції неправомірно не
звернув уваги на вищевказаний доказ в
підтвердження погашення відповідачем
заборгованості за договором № 06/10-2000
від 20.12.2010р., тому оскаржуване рішення в
частині стягнення основного боргу в
сумі 1,24 грн. підлягає скасуванню.

Що стосується стягнення з відповідача
на користь позивача 4482982,94 грн. пені, то
судова колегія вважає, що рішення в цій
частині підлягає зміні на підставі
нижчевикладеного.

Відповідно до частини 3 статті 549
Цивільного кодексу України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору (у редакції
додаткової угоди № 3) передбачена
відповідальність сторін, а саме за
несвоєчасну оплату за спожитий газ у
строки, зазначені у п. 6.1 цього договору,
відповідач повинен сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, за кожний день
прострочення платежу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача пені в сумі 4482982,94 грн., суд
першої інстанції виходив з того, що
пеня нарахована позивачем за
прострочення виконання грошового
зобов'язання у відповідності до умов,
передбачених вищевказаним договором,
відповідає вимогам діючого
законодавства, розрахунок є
правильним. Також, суд першої інстанції
не задовольнив клопотання відповідача
про зменшення пені, оскільки не вважає
важкий фінансовий стан підприємства
винятковим випадком, важкий фінансовий
стан у повній мірі стосується обох
сторін, а відповідно до законодавства
не є підставою для зменшення неустойки.

Судова колегія вважає висновки суду
першої інстанції неправильними,
оскільки, як вже було зазначено,
додатковою угодою № 3 до договору №
06/10-2000 від 20.12.2010 р., виключено п. 9.3
договору № 06/10-2000 від 20.12.2010 р.,
відповідно до якого строк позовної
давності за цим договором та до вимог
про стягнення неустойки
встановлюється тривалістю у 3 роки.
Неустойка нараховується за шість
місяців, що передують моменту
звернення з претензією або позовом.

Відповідно до п. 10.3 договору усі зміни і
доповнення до цього договору
оформлюються письмово та підписуються
уповноваженими представниками сторін,
крім випадку зазначеного у п. 10.4 цього
договору.

Пунктом 4 розділу 11 додаткової угоди № 3
встановлено, що ця додаткова угода
складена у двох примірниках, по одному
для кожної із сторін, які мають
однакову юридичну силу, набуває
чинності з дати підписання та
скріплення печатками сторін, поширює
дію на відносини, що фактично склались
між сторонами з 01.04.2011 р. і діє протягом
дії договору.

Судова колегія вважає за необхідним
зазначити, що суд першої інстанції
прийшов до помилкового висновку, що
сторони укладаючи додаткові угоди до
договору після 12.04.2011 р. повертаються до
першої редакції договору.

У відповідності до ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно з ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу
України, позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

П. п. 3.2., 4.2., 4.3. Постанови Пленуму Вищого
Господарського суду України № 10 від
29.05.2013 року "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
передбачено, що щодо вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені)
застосовується позовна давність в один
рік. У зобов'язальних правовідносинах,
в яких визначено строк виконання
зобов'язання, перебіг позовної
давності починається з дня, наступного
за останнім днем, у який відповідне
зобов'язання мало бути виконане.
Порядок обчислення позовної давності
не може бути змінений за угодою сторін,
тому, зокрема, умови договору, за якими
сторони встановили, що така давність
обчислюється не з моменту прострочення
платежу, а з іншої дати, що визначається
шляхом зворотного відрахування шести
місяців від дати пред'явлення вимоги,
суперечать вимогам закону і не
застосовуються судом.

Враховуючи наведене, колегія суддів
зазначає, що незадоволення клопотання
відповідача щодо застосування строків
позовної давності при розрахунку пені
строку позовної давності тривалістю в
три роки, оскільки вказаний строк був
передбачений п. 9.3 договору №06/10-2000 від
20.12.2010 р., який виключено зі змісту
договору при підписанні 12.04.2011 р.
додаткової угоди №3, є помилковим.

Враховуючи те, що нова редакція
договору поширює дію на відносини, що
фактично склались між сторонами з
01.04.2011 р. і діє протягом дії договору
період нарахування пені повинен
обчислюватись з моменту прострочення
виконання зобов'язання з лютого 2011 року
до 01 квітня 2011 року (згідно п. 4
додаткової угоди № 3).

Таким чином, перевіривши наданий
відповідачем розрахунок пені на суму 619
863, 89 грн., судова колегія вважає його
правильним та таким, що відповідає
чинному законодавству та умовам
договору.

Як свідчать матеріали справи,
відповідачем було надано клопотання
про зменшення розміру пені на 80% до
123972,78 грн.

Судова колегія вважає його
обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню.

Так, частина 3 ст. 551 ЦК України
передбачає можливість зменшення за
рішенням суду розміру неустойки, якщо
розмір неустойки значно перевищує
розмір збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК
України у разі, якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає
господарському суду право, приймаючи
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" встановлено, що,
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

У зазначеній нормі ГПК йдеться про
можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені), а тому вона не
може застосовуватися у вирішенні
спорів, пов'язаних з відшкодуванням
сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82
Цивільного кодексу України).

Крім того, ця процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 Цивільного
кодексу України і статтею 233
Господарського кодексу України. Якщо
відповідні санкції застосовуються не у
зв'язку з порушенням зобов'язання, а з
інших передбачених законом підстав
(наприклад, за порушення вимог
конкурентного законодавства), їх
розмір не може бути зменшено судом.

Разом з тим, судова колегія вважає за
необхідне зазначити, що висновок суду
щодо необхідності зменшення розміру
пені, яка підлягає стягненню з
відповідача, повинен ґрунтуватися,
крім вищевикладеного, на загальних
засадах цивільного законодавства,
якими є, зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність (п.6 ст.3
ЦК України).

Відповідно до Статуту ПАТ "Харківгаз"
створене з метою задоволення попиту
споживачів на послуги та роботи по
газопостачанню, реалізації і
транспортуванню газу і газифікації.
Предметом діяльності ПАТ "Харківгаз",
зокрема, є створення, технічне
обслуговування і експлуатація газових
мереж, споруд, обладнання і приладів
для газопостачання природного і
скрапленого газу; виконання ремонтів
газопроводів, газових приладів і
пристроїв, локалізація і ліквідація
аварійних ситуацій тощо. Здійснюючи
відповідну діяльність товариство
відповідача зобов'язано забезпечувати
безперебійне та безаварійне надання
послуг, утримувати газові мережі,
споруди на них, систему газопостачання
та газифікації в належному стані.
Причиною проведення несвоєчасних
розрахунків з ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" є несвоєчасне
проведення розрахунків контрагентів
ПАТ "Харківгаз" за поставлений
природний газ. Так, станом на 01.01.2013 р.
дебіторська заборгованість населення
складала 126 589,153 тис. грн., бюджетних
організацій - 4 605,615 тис. грн.,
промислових та комунально - побутових
споживачів - 11 269,541 тис. грн.

Враховуючи викладене, судова колегія
дійшла висновку про те, що обставини
справи свідчать про знаходження
підприємства відповідача у скрутному
фінансовому стані, відсутність вини
відповідача щодо неналежного
виконання свого зобов'язання за
спірним договором, враховуючи статус
відповідача та той факт, що газ,
постачання якого було здійснене,
призначений для забезпечення потреб
населення, яке має значну
заборгованість перед відповідачем,
тому, клопотання відповідача про
зменшення розміру пені до 123972,78 грн.
підлягає задоволенню.

Що стосується стягнення з відповідача
на користь позивача 3% річних в розмірі
952301,86 грн. та 2439880,63 грн. інфляційних
витрат, судова колегія також приходить
до висновку про зміну оскаржуваного
рішення в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошових зобов'язань, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Матеріалами справи підтверджено, що
розрахунки 3% річних та інфляційних
витрат нараховані позивачем
неправильно та не у відповідності до
вимог діючого законодавства, тому, суд
першої інстанції неправомірно
задовольнив позовні вимоги в частині
стягнення 3% річних у сумі 952301,86 грн. та
інфляційних втрат у сумі 2439880,63 грн.

Так, перевіривши наданий відповідачем
розрахунок 3% річних в сумі 862291,51 грн. та
інфляційних витрат в сумі 2341443,30 грн.,
судова колегія вважає його правильним,
оскільки позивачем при проведенні
розрахунку нарахування 3% річних та
інфляційних втрат не були враховані
проведені відповідачем оплати, які
підтверджуються платіжними
дорученнями № 14230129 від 01.03.2011 р. на суму
2555900,35 грн.; № 14257963 від 02.03.2011 р. на суму
1124648,53 грн.; № 14286464 від 03.03.2011 р. на суму
1143909,78 грн.; № 14315805 від 04.03.2011 р. на суму
783645,03 грн.; № 14361918 від 09.03.2011 р. на суму
490012,64 грн.; № 14404166 від 10.03.2011 р. на суму
933121,91 грн. (призначення платежу сплата
за послуги природного газу для потреб
населення 2011 р., договір № 2987 від 11.04.08
р., постанова НКРЕ від 03.02.2011 р. № 189).

Договір № 2987 (договір банківського
рахунку) було укладено ПАТ "Харківгаз" з
ВАТ "Державним ощадний банк України" на
виконання п. 2.1 постанови НКРЕ № 759 від
12.07.2000 р. про затвердження Алгоритму
розподілу коштів, що надходять на
поточні рахунки зі спеціальним режимом
використання газопостачальних
підприємств.

Враховуючи те, що в графі призначення
платежу по вищевказаним платіжним
дорученням зазначено "сплата за
послуги природного газу для потреб
населення 2011 р. " та те, що кожного року
укладається один договір на
купівлю-продаж природного газу для
населення, дані кошти спрямовувались,
як оплата за договором № 06/10-2000 від
20.12.2010 р.

Перераховані ПАТ "Харківгаз" на
розрахунковий рахунок ДК "Газ України"
01, 02, 03, 04, 09 та 10 березня 2011 р. кошти на
суму 7031238,24 грн., позивачем не
поверталися відповідачу як невизнані
або помилково сплачені. Тим більш, що
ПАТ "Харківгаз" зверталося до ДК "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" з листом
№ 1183/1 від 31.03.2011 р. щодо уточнення
призначення платежу: "Сплата за
постачання природного газу для потреб
населення у 2011 р.", як розрахунки за
спожитий природний газ ПАТ "Харківгаз"
за договором № 06/10-2000 від 20.12.2010 р. на
загальну суму 7031238, 24 грн.".

На підставі вищевикладеного, доводи
апеляційної скарги знайшли
підтвердження в матеріалах справи
частково, а тому, рішення
господарського суду Харківської
області від 15.04.2014р. по справі № 922/303/14
підлягає скасуванню частково, а
апеляційна скарга - частковому
задоволенню.

З огляду на зазначене та керуючись ст.
ст. 99, 101, 102, п. 2, п. 4 ст. 103, п. п. 1, 4 ч. 1 ст.
104, ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Харківської області від 15.04.2014 р. у
справі № 922/303/14 в частині стягнення
основного боргу скасувати, а в частині
стягнення пені - змінити. Стягнути з
Публічного акціонерного товариства
"Харківгаз" (61109, м. Харків, вул.
Безлюдівська, 1, ) на
користь Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ,
вул. Шолуденка, 1, р/р № 0 в ВАТ
"Ощадбанк", м. Київ, МФО 300465, ) пеню в сумі 123972,78 грн. В частині
стягнення основного боргу у позові
відмовити.

В частині стягнення 3% річних та
інфляційних витрат рішення
господарського суду Харківської
області від 15.04.2014 р. у справі № 922/303/14
змінити та стягнути з Публічного
акціонерного товариства "Харківгаз"
(61109, м. Харків, вул. Безлюдівська, 1, ) на користь Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1,
р/р № 0 в ВАТ "Ощадбанк", м. Київ, МФО
300465, ) 862291,51 грн. 3% річних,
2341443,30 грн. інфляційних витрат.

Стягнути з Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ,
вул. Шолуденка, 1, р/р № 0 в ВАТ
"Ощадбанк", м. Київ, МФО 300465, ) на користь Публічного
акціонерного товариства "Харківгаз"
(61109, м. Харків, вул. Безлюдівська, 1, ) 15456,42 грн. за подання
апеляційної скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Повний текст постанови складено
04.07.2014р.

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Россолов В.В.