ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2014 р.
Справа № 907/371/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого - судді - Гнатюк Г.М.

суддів - Кравчук Н.М.

- Мирутенко О.Л.

Розглянувши апеляційну скаргу
Державного підприємства «Воловецьке
лісове господарство», смт.Воловець,
Закарпатська область від 19.06.2014р. №309

на рішення господарського суду
Закарпатської області від 04.06.2014р.

у справі № 907/371/14

за позовом: Державного підприємства
«Воловецьке лісове господарство»,
смт.Воловець, Закарпатська область

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, с.Підполоззя,
Воловецького району, Закарпатської
області

про стягнення 136633,91грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2 - підприємець

01.07.2014р. на адресу суду поступила
апеляційна скарга Державного
підприємства «Воловецьке лісове
господарство» на рішення
господарського суду Закарпатської
області від 04.06.2014р. у даній справі, яка
автоматизованою системою
документообігу суду розподілена до
розгляду судді-доповідачу Гнатюк Г.М.

Розпорядженням голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 03.07.2014 року у
склад колегії для розгляду справи
№907/371/14 введено суддів Кравчук Н.М. та
Мирутенка О.Л.

Ухвалою суду від 03.07.2014р.
зазначена вище апеляційна скарга
прийнята до провадження та призначена
до розгляду на 22.07.2014р.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід суддів не надходило.

Представнику відповідача
роз'яснено їх права та обов'язки,
передбачені ст.22 ГПК України.

Позивач не забезпечив явки в
судове засідання уповноваженого
представника. Враховуючи те, що позивач
був належним чином повідомлений про
час та місце судового засідання,
колегія вважає за можливе розглянути
справу за його відсутності, у
відповідності до ст.75 ГПК України, за
наявними в ній матеріалами.

Встановив :

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 04.06.2014р. у
справі №907/371/14 (суддя Якимчук Л.М.) в
позові Державного підприємства
«Воловецьке лісове господарство» про
стягнення з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 136633,91грн. відмовлено повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
Державне підприємство «Воловецьке
лісове господарство» оскаржило його в
апеляційному порядку, оскільки вважає,
що воно прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
так як висновки місцевого
господарського суду не відповідають
обставинам справи, у зв'язку з чим
просить оскаржуване рішення змінити та
задоволити вимоги позивача в частині
стягнення з відповідача 51336,15грн. боргу
та пропорційно поділити судові витрати
між сторонами у справі. При цьому
скаржник стверджує про те, що суд
першої інстанції вірно встановив про
доведеність факту отримання
відповідачем лісопродукції на
загальну суму 51336,15грн. та безпідставно
застосував положення ст.267 ЦК України
про сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено було
відповідачем, оскільки на думку
скаржника, такий строк, у відповідності
до ч.5 ст.261 ЦК України, слід починати
рахувати не з моменту отримання товару,
а з моменту спливу строку виконання
зобов'язання.

У письмовому відзиві на апеляційну
скаргу від 22.07.2014р. (вх.№01-04/4092/14 від
22.07.2014р.) та в судовому засіданні
підприємець ОСОБА_2 спростовує доводи
скаржника та зазначає про законність
та обгрунтованість рішення місцевого
суду, у зв'язку з чим просить апеляційну
скаргу залишити без задоволення, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу, оцінивши докази
наявні в матеріалах справи та
заслухавши пояснення відповідача, суд
апеляційної інстанції дійшов до
висновку, що рішення господарського
суду Закарпатської області від 04.06.2014р.
у справі №907/371/14 слід залишити без змін,
а апеляційну скаргу без задоволення,
враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
Державне підприємство «Воловецьке
лісове господарство» звернулося до
господарського суду Закарпатської
області з позовом про стягнення
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
135405,98грн. заборгованості за поставлену
йому лісопродукцію, 270,81грн.
інфляційних збитків та 957,12грн. 3%
річних.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
між сторонами укладено договір
купівлі-продажу №72 від 03.04.2008р.,
відповідно до умов якого, по
товарно-транспортних накладних №071076
від 02.12.2008р., №071094 від 02.12.2008р., №071095 від
03.12.2008р., №0710196 від 03.12.2008, №071098 від
02.12.2008, №071400 від 29.12.2008, №071416 від 13.12.2008р.,
№071418 від 01.12.2008р., №071419 від 15.12.2008р.,
№071425 від 16.12.2008р., №071427 від 07.12.2008р.,
№071444 від 25.12.2008р., №071445 від 25.12.2008р.,
№071446 від 25.12.2008р., №071447 від 26.12.2008р.,
№071448 від 26.12.2008р., №071449 від 29.12.2008р.,
№071450 від 27.12.2008р., №071451 від 27.12.2008р.,
№071452 від 27.12.2008р., №071453 від 27.12.2008р.,
№071454 від 27.12.2008р., №071455 від 29.12.2008р.,
№071456 від 29.12.2008р., №071457 від 29.12.2008р.,
№071458 від 29.12.2008р., №071459 від 29.12.2008р.,
№071460 від 29.12.2008р., №071461 від 29.12.2008р.,
№071467 від 29.12.2008р., №071462 від 31.12.2008р.,
№071463 від 31.12.2008р., №071468 від 31.12.2008р.,
№071464 від 05.01.2009р., №071465 від 06.01.2009р.,
№071466 від 06.01.2009р., №071479 від 17.12.2008р.
відповідачу поставлено лісопродукцію,
оплату за яку відповідачем не
проведено.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, товарно-транспортні накладні
№071444 від 25.12.2008р., №071445 від 25.12.2008р.,
№071446 від 25.12.2008р., №071447 від 26.12.2008р.,
№071448 від 26.12.2008р., №071449 від 29.12.2008р.,
№071450 від 27.12.2008р., №071451 від 27.12.2008р.,
№071452 від 27.12.2008р., №071453 від 27.12.2008р.,
№071454 від 27.12.2008р., №071455 від 29.12.2008р.,
№071456 від 29.12.2008р., №071457 від 29.12.2008р.,
№071458 від 29.12.2008р., №071459 від 29.12.2008р.,
№071460 від 29.12.2008р., №071461 від 29.12.2008р.,
№071467 від 29.12.2008р., №071462 від 31.12.2008р.,
№071463 від 31.12.2008р., №071468 від 31.12.2008р.,
№071464 від 05.01.2009р., №071465 від 06.01.2009р.,
№071466 від 06.01.2009р. не містять підпису та
відтиску печатки відповідача, відтак
не можуть слугувати належними та
допустимими доказами отримання ним
товару.

Таким чином, документально
підтвердженим є отримання
відповідачем товару на загальну суму
51336,15 грн., відповідно до
товаро-транспортних накладних №071076
від 02.12.2008р., №071094 від 02.12.2008р., №071095 від
03.12.2008р., №0710196 від 03.12.2008р., №071098 від
02.12.2008р., №071400 від 29.12.2008р., №071416 від
13.12.2008р., №071418 від 01.12.2008р., №071419 від
15.12.2008р., №071425 від 16.12.2008р., №071427 від
07.12.2008р., №071479 від 17.12.2008р.

У відповідності до ст. 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України
договір є підставою для виникнення
цивільних прав і обов'язків
(господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язання є
правовідношенням, у якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь іншої сторони (кредитора) певну
дію (передати майно, виконати роботу,
надати послугу, сплатити гроші), чи
утриматися від виконання певних дій, а
інша сторона має право вимагати
виконання такого обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до п. 2.1 договору оплата
отриманого товару здійснюється шляхом
повної передоплати згідно
виставленого продавцем
рахунку-фактури на відповідну партію
товару у десятиденний термін (а.с.10).

Зважаючи на умови договору, а також
враховуючи те, що позивач здійснював
відвантаження товару без отримання
повної передоплати, як це передбачено
умовами договору, суд апеляційної
інстанції погоджується з висновками
суду першої інстанції, що до
правовідносин, які склалися між
сторонами (у частині моменту
виникнення обов'язку оплатити товар)
слід керуватися наведеним положенням
закону (ст. 692 Цивільного кодексу
України).

Таким чином, строк позовної давності
для звернення до суду з позовом про
стягнення заборгованості за
поставлений товар у грудні 2008р. сплив у
грудні 2011 року - січні 2012 року і
відповідачем подано заяву про
застосування строку позовної давності
(а.с.63).

Відповідно до ст. 267 цього кодексу
позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення;
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 2.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року N 10 „Про
деякі питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Враховуючи те, що матеріалами справи
повністю підтверджено отримання
відповідачем товару на загальну суму
51336,15грн., тобто наявність порушеного
права позивача, а також подання
відповідачем заяви про застосування
строку позовної давності (який сплив у
грудні 2011 року - січні 2012 року), суд
першої інстанції правомірно дійшов
висновку про підставність його
застосування у частині стягнення 51336,15
грн. та відмовив у задоволенні позову у
цій частині відповідно до наведених
положень закону за спливом строку
позовної давності.

При цьому, зважаючи на ст. 266 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
місцевий господарський суд правомірно
відмовив у задоволенні позову щодо
стягнення нарахованих позивачем
річних та інфляційних втрат.

Крім цього, обґрунтованим є рішення
суду щодо відмови у позові в частині
стягнення 84069,83грн. заборгованості,
оскільки позивачем належним чином не
підтверджено факту передачі
відповідачу лісопродукції на вказану
суму.

Щодо доводів скаржника про те, що судом
неправильно застосовані положення
ст.267 ЦК України щодо застосування
строку позовної давності, оскільки
невірно визначено момент початку
перебігу цього строку, так як у
відповідності до ч.5 ст.261 ЦК України,
цей строк слід починати рахувати не з
моменту отримання товару, а з моменту
спливу строку виконання зобов'язання,
суд апеляційної інстанції вважає за
необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
Натомість, за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК
України).

Зважаючи на те, що умовами договору
(п.2.1) передбачено оплату отриманого
товару шляхом повної його передоплати,
суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що в даному випадку,
обчислення строку позовної давності
слід починати з моменту отримання
відповідачем товару, так як позивачу
вже на той момент було відомо про
порушення його прав. При цьому,
місцевий господарський суд правомірно
відхилив доводи позивача щодо
поважності пропуску позовної давності
у зв'язку з отриманням позивачем
Постанови про відмову у порушенні
кримінальної справи від 19.03.2011 щодо
ОСОБА_2 у грудні 2013 року, так як з
вказаної Постанови вбачається, що
перевірку слідчими органами було
проведено саме з ініціативи позивача,
тобто останній володів інформацією
стосовно проведення такої, відтак не
був позбавлений можливості звернутися
до міліції для отримання інформації
стосовно порушення кримінальної
справи щодо ОСОБА_2 раніше, ніж у грудні
2013 року.

Таким чином, доводи скаржника,
викладені ним в апеляційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
викладеним вище аналізом обставин
справи і чинного законодавства, а тому
колегією суддів відхилені через їх
безпідставність.

З огляду на викладене, колегія
Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
місцевого господарського суду
прийняте у відповідності до норм
матеріального та процесуального права,
а тому відсутні підстави для його
скасування.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Якщо спір
виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Зважаючи на те, що
апеляційну скаргу Державного
підприємства «Воловецьке лісове
господарство» залишено без
задоволення, витрати по сплаті
судового збору, в порядку ст.49 ГПК
України, слід віднести на скаржника.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України
Львівський апеляційний господарський
суд

Постановив:

1. Рішення господарського суду
Закарпатської області від 04.06.2014 року у
справі №907/371/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Державного
підприємства «Воловецьке лісове
господарство» залишити без
задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути в
господарський суд Закарпатської
області.

Головуючий суддя
Гнатюк Г.М.

Суддя
Кравчук Н.М.

Суддя
Мирутенко О.Л.

Повний текст постанови

виготовлено 24.07.2014р.