ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року Справа № 911/452/14

Колегія суддів Вищого господарського
суду України у складі:

Головуючого судді
Кузьменка М.В.,

суддів
Васищака І.М.,

Студенця В.І.,

розглянувши

касаційну скаргу Державного
підприємства "Український державний

науково-технічний
центр антикризових технологій в

промисловості"

на рішення
господарського суду Київської області
від

02.04.2014 р. та постанову
Київського апеляційного

господарського суду
від 02.06.2014 р.

у справі № 911/452/14
господарського суду Київської області

за позовом Державної
установи "70 Управління начальника
робіт"

до Державного
підприємства "Український державний

науково-технічний
центр антикризових технологій в

промисловості"

про стягнення 17 500,00 грн.

за участю представників:

ДУ "70 Управління начальника робіт" -
Шмуйло А.Д.;

ДП "Український державний
науково-технічний центр антикризових
технологій в промисловості" - не
з'явилися;

в с т а н о в и л а :

Державна установа "70 Управління
начальника робіт" звернулося до
господарського суду Київської області
з позовом та просило суд стягнути з
відповідача - Державного підприємства
"Український державний
науково-технічний центр антикризових
технологій в промисловості" 17 500,00 грн. в
рахунок повернення попередньої оплати
на підставі ст. 1212 ЦК України.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на те, що
перерахував відповідачу в якості
авансу 17 500,00 грн. в рахунок оплати
робіт, замовлених за договором на
виконання робіт та надання послуг № 7
від 27.12.2012 р., однак, відповідач не надав
доказів використання авансу (а.с.4-5).

Відповідач у справі - ДП "Український
державний науково-технічний центр
антикризових технологій в
промисловості" у відзиві на позов
заявлені вимоги відхиляє, посилаючись
на відсутність у позивача передбаченої
законом або договором можливості в
односторонньому порядку відмовитись
від договору (а.с.63-65).

Рішенням господарського суду
Київської області від 02.04.2014 р. позов
задоволено повністю (а.с.73-76).

Задовольняючи заявлені позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що:

- відповідачем не виконані роботи за
договором на суму перерахованого
авансу;

- вказана сума має бути повернута
позивачу відповідачем як безпідставно
ним одержана.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 02.06.2014 р.
рішення господарського суду Київської
області від 02.04.2014 р. залишено без змін
(а.с.103-108).

Не погоджуючись з прийнятими у справі
судовими актами, відповідач звернувся
до Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою та просить їх
скасувати, а справу направити до суду
першої інстанції для нового розгляду.

Вимоги касаційної скарги мотивовані
порушенням судами норм матеріального
права (а.с.118-122).

До розгляду касаційної скарги по суті
від позивача у справі надійшов відзив
на касаційну скаргу, відповідно до
якого позивач просить залишити
касаційну скаргу без задоволення, а
прийняті у справі судові акти - без
змін, посилаючись на їх відповідність
нормам матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування норм матеріального і
процесуального права при винесенні
оспорюваних судових актів, знаходить
касаційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є
обов'язок відповідача, визначений ст.
1212 ЦК України, повернути грошові кошти
у розмірі 17 500,00 грн., отримані ним від
позивача без достатніх на те підстав.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
гл.83 ЦК України.

Так, відповідно до ст.1212 ЦК України,
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала. При
цьому, в силу ч.2 вказаної норми,
зазначені положення застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Отже, із змісту вищевказаної норми
вбачається, що до предмету доказування
у даній справі входить встановлення
наступних обставин: чи набув
відповідне майно відповідач за рахунок
позивача; чи є для цього підстави.

Під час вирішення спору у даній справі
по суті заявлених вимог та перегляді
прийнятого рішення в апеляційному
порядку, судами встановлені наступні
обставини.

27.12.2012 р. між сторонами у справі
укладено договір № 7 на виконання робіт
та надання послуг, за умовами якого
позивач доручає, а відповідач приймає
на себе зобов'язання щодо виконання
робіт та надання послуг із розробки
плану санації Державної установи "70
Управління начальника робіт"
Міністерства оборони України
відповідно до вихідних даних, наданих
Замовником.

За умовами укладеного договору позивач
доручив відповідачу виконати
відповідні роботи, вартість яких
встановлена п. 2.1. договору у розмірі 35
000,00 грн.

Даний договір за своєю правовою
природою є договором підряду, що вірно
визначено судами першої та апеляційної
інстанцій.

Так, в силу ст. 837 ЦК України, за
договором підряду підрядник
зобов'язується на свій ризик виконати
певну роботу за завданням замовника, а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Отже, судами обох інстанцій, враховуючи
зміст зобов'язань сторін за договором,
предмет договору, вірно визначено його
правову природу.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що
термін виконання робіт та надання
послуг - 30 календарних днів з моменту
отримання авансу відповідно до п. 2.2
цього договору та вихідних даних
відповідно до п. 3.2.1 цього договору.

На виконання умов договору позивачем
було перераховано на рахунок
відповідача платіжним дорученням № 176
від 28.12.2012 р. аванс в сумі 17 500,00 грн.

Документи, передбачені п. 3.2.1. договору,
виконавцю не передавалися.

Отже, виконання робіт відповідно до
умов договору розпочато не було, строк
виконання договірних зобов'язань, до
моменту порушення позивачем питання
про відмову від договору, не настав.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги,
суд першої інстанції, з яким погодилась
апеляційна інстанція, виходив з того,
що підстави набуття відповідачем
коштів у розмірі 17 500,00 грн. відпали,
враховуючи, що роботи відповідачем не
виконані та позивачем направлено
лист-вимогу про повернення зайве
сплачених коштів.

Такий висновок судів є правильним,
виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 849 ЦК України,
якщо підрядник своєчасно не розпочав
роботу або виконує її настільки
повільно, що закінчення її у строк стає
явно неможливим, замовник має право
відмовитися від договору підряду та
вимагати відшкодування збитків.

Поряд з цим, судом першої інстанції
встановлено, що позивач звертався до
відповідача з листом-вимогою про
відмову від договору та повернення
коштів (№ 06 від 05.02.2013 р., направлений
відповідачу 05.02.2013 р., та № 43 від 09.10.2013
р., направлений 10.10.2013 р.), і такий лист
можна вважати відмовою позивача від
договору у розумінні ст. 849 ЦК України,
оскільки законом не визначено форму
пред'явлення такої вимоги.

Отже, суди дійшли обгрунтованого
висновку про те, що роботи відповідачем
на суму перерахованого авансу виконані
не були.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
правильного висновку про те, що позивач
в односторонньому порядку відмовився
від договору відповідно до ст. 849 ЦК
України і, зважаючи на те, що
відповідачем не виконані роботи на
суму, перераховану йому в якості оплати
відповідних робіт, відповідач утримує
грошові кошти у розмірі,
перерахованому йому позивачем,
безпідставно і має повернути їх
позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.

За таких обставин, підстави для зміни
чи скасування постанови Київського
апеляційного господарського суду від
02.06.2014 р., якою залишено без змін рішення
господарського суду Київської області
від 02.04.2014 р., відсутні.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія
суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

постанову Київського апеляційного
господарського суду від 02.06.2014 р. у
справі № 911/452/14 господарського суду
Київської області залишити без змін, а
касаційну скаргу Державного
підприємства "Український державний
науково-технічний центр антикризових
технологій в промисловості" - без
задоволення.

Головуючий суддя
Кузьменко М.В.

Судді
Васищак І.М.

Студенець В.І.