ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2014 р.Справа № 922/2207/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання
Бабиніні Д.О.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, м. Харків до 1. Акціонерної
компанії "Харківобленерго" м. Харків 2.
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, с.
Покотилівка про визнання недійсним
договору за участю представників
сторін:

позивача - ОСОБА_4 за довіреністю від
21.07.2014 року, ОСОБА_2,

1-го відповідача - Бєлая І.М. за
довіреністю № 01-62юр/8060 від 07.10.2013 року,
Шемаєва В.В. за довіреністю № 01-42/951 від
06.02.2014 року,

2-го відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2, м.
Харків (позивач) звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовом до відповідачів -
Акціонерної компанії
"Харківобленерго" м. Харків (1-го
відповідача) та Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3, с. Покотилівка (2-го
відповідача) про визнання недійсним
договору про постачання електричної
енергії №03-7060 від 02.04.2004 року. В
обґрунтування позовних вимог, позивач
посилається на положення ст.ст. 179, 188, 207
Господарського кодексу України, ст.ст.
319, 651 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 05.06.2014 року
було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її розгляд у
відкритому судовому засіданні на 01.07.2014
року о 11:00 годині.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 01.07.2014 року
розгляд справи було відкладено на
21.07.2014 року о 10:30 годині.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 21.07.2014 року
розгляд справи було відкладено на
05.08.2014 року о 10:30 годині.

21.07.2014 року до господарського суду
Харківської області від представника
2-го відповідача надійшла заява (вх.№
24835), відповідно до якої від просив суд
продовжити розгляд справи.

Суд, розглянувши вказане клопотання
представника 2-го відповідача, вважає
за необхідне, керуючись ст. 69 ГПК
України, задовольнити його та
продовжити строк розгляду справи на 15
днів, до 19.08.2014 року.

Представник позивача та позивач в
призначене судове засідання з'явились,
позовні вимоги, підтримали у повному
обсязі та просили суд їх задовольнити.
Окрім того, 01.08.2014 року до
господарського суду Харківської
області представник позивача надав
додаткові пояснення (вх. № 26624), з
документами в їх обґрунтування. Надав
пояснення по суті справи.

Представник 1-го відповідача в
призначене судове засідання з'явився,
проти позову заперечував у повному
обсязі, з підстав викладених у відзиві
на позовну заяву та доповненнях до
відзиву на позовну заяву. Окрім того,
29.07.2014 року відповідачем до суду надано
доповнення на відзив на позовну заяву
(вх. № 26118). Надав пояснення по суті
справи.

Представник 2-го відповідача в
призначене судове засідання не
з'явився, вимоги ухвали суду не виконав,
про час та місце проведення судового
засідання був повідомлений належним
чином. Проте, до господарського суду
Харківської області 2-й відповідач
надав відзив на позовну заяву (вх.№ 26915),
відповідно до якого проти позову
заперечує та просить суд в задоволенні
позову відмовити повністю.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
обов'язок доказування і подання
доказів покладено на сторони, а також з
огляду на те, сторони були попередженні
про розгляд справи за наявними
матеріалами у разі їх нез'явлення в
засідання суду, суд згідно за статтею 75
Господарського процесуального кодексу
України розглядає справу за наявними в
ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення присутніх
представників сторін, повністю,
всесторонньо, за своїм внутрішнім
переконанням, яке ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, оцінивши надані
сторонами докази та надаючи правову
кваліфікацію викладеним обставинам
справи з урахуванням фактичних та
правових підстав позовних вимог
учасників судового процесу,
користуючись принципом об'єктивної
істини, принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
виходить з наступного.

18.03.2002 року позивачем та 2-им
відповідачем за договором
купівлі-продажу було придбано у
рівних частках: підвал - приміщення 29-30;
1-й поверх, - приміщення 10-21 ; 21а; 22-33; 33а; 34;
70;, загальною площею 419,2 кв.м. у
нежитловій будівлі літ. А-5 (А п'ять),
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Отже, з 2002 року ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2
користувався придбаними нежитловими
приміщеннями на праві спільної
часткової власності.

14.02.2003 року між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 (позивачем) та
Акціонерною компанією
"Харківобленерго" (1-им відповідачем)
було укладено договір № 036851 на
користування електричною енергією за
адресою: АДРЕСА_1, відповідно до умов
якого 1-й відповідач зобов`язався
постачати позивачу електричну енергію
як різновид товарної продукції в межах
35 кВт потужності, дозволеної для
використання технічними умовами,
згідно з визначеними позивачем цим
договором умовами та обсягами
постачання електроенергії за тарифами,
що розраховуються в порядку,
установленому Національно. Комісією
регулювання електроенергетики.

Договір № 036851 на користування
електричною енергією від 14.02.2003 року
було укладено між позивачем та 1-им
відповідачем, на підставі технічних
умов від 05.04.2002 року за № 11/616.

Як зазначає позивач у своїй позовній
заяві, всупереч укладеному між
позивачем та 1-им відповідачем договору
№ 036851 на користування електричною
енергією від 14.02.2003 року, який станом на
момент звернення позивача з даним
позовом до суду є діючим та жодною із
сторін не розірваний, 02.04.2004 року між
1-им відповідачем та 2-им відповідачем
було укладено Договір про постачання
електричної енергії за тією ж адресою
(АДРЕСА_1) за № 03-7060, на підставі
технічних умов від 18.12.2003 року за № 11/616,
що в свою чергу суперечить Постанові
Національної комісії з питань
регулювання електроенергетики
України від 31.07.1996 року №28 "Про
затвердження правил користування
електричної енергією". З урахуванням
чого, позивач вважає, що договір про
постачання електричної енергії за №
03-7060 від 02.04.2004 року укладений між 1-им
відповідачем та 2-им відповідачем є
недійсним.

Окрім того, позивач зазначає, що про
існування укладеного між 1-им
відповідачем та 2-им відповідачем
договору про постачання електричної
енергії за № 03-7060 від 02.04.2004 року,
позивач дізнався лише після отримання
відповіді від АК "Харківобленерго" за №
26 Е 03/15-373202 від 02.08.2013 року, якою було
повідомлено позивача про вказаний
договір та про припинення договірних
відносин між позивачем та 1-им
відповідачем за Договором № 036851 на
користування електричною енергією від
14.02.2003 року.

Вказані обставини, на думку позивача,
порушують його законні права та
інтереси, суперечать положенням ст.ст.
179, 188, 207 Господарського кодексу
України, ст.ст. 319, 351 Цивільного кодексу
України та, тому підлягають захисту у
судовому порядку, а вказаний Договір,
укладений між 1-им відповідачем та 2-им
відповідачем про постачання
електричної енергії за № 03-7060 від
02.04.2004 року визнанню недійсним.

Надаючи правову оцінку викладеним вище
обставинам, суд зазначає наступне.

Так, дійсно 18.03.2002 року між позивачем та
2-им відповідачем за договором
купівлі-продажу було придбано у рівних
частках: підвал - приміщення 29 - 30; 1-й
поверх, - приміщення 10 - 21 ; 21а; 22 - 33; 33а; 34;
70;, загальною площею 419,2 кв.м. у
нежитловій будівлі літ. А-5 (А п'ять),
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому рішенням Московського
районного суду міста Харкова від 24.12.2012
року та рішенням Апеляційного суду
Харківської області по справі №2-886/11
від 17.04.2014 року було виділено зі
спільної часткової власності ОСОБА_2
нежитлові приміщення у нежитловій
будівлі літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1
площею 266,05 кв.м., що відповідає його
ідеальній частці, а саме з приміщень
підвалу підсобне приміщення « 29»
площею 26,4 кв.м., сходову клітину «30»
площею 15,6 кв.м., з приміщень першого
поверху частину торгівельного залу «20»
площею 185,35 кв.м., вбиральню «21» площею 13
кв.м., душ «22» площею 1,7 кв.м., вмивальник
«23» площею 2,6 кв.м., вбиральню «24» площею
1,8 кв.м., коридор «25» площею 5,3 кв.м.,
кабінет « 33» площею 11,2 кв.м., сходову
клітину «34» площею 14.8 кв.м. (арк.с 37)

14.02.2003 року між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 (позивач) та
Акціонерною компанією
"Харківобленерго" (1-им відповідач) було
укладено договір № 036851 на користування
електричною енергією за адресою:
АДРЕСА_1, на підставі технічних умов від
05.04.2002 року за № 11/616.

В той же час, 26.03.2003 року рішенням
Виконавчого комітету Харківської
міської ради № 290 "Про надання ОСОБА_3,
дозволу на реконструкцію нежитлових
приміщень першого поверху по АДРЕСА_1
під магазин непродовольчих товарів з
улаштуванням окремих входів" надано
дозвіл на реконструкцію вказаного
приміщення. Вказаним рішенням було
зобов'язано 2-го відповідача одержати
архітектурно - планувальне завдання на
розробку робочого проекту
реконструкції в управлінні
містобудування та архітектури:
розробити та погодити з управлінням
містобудування та архітектури робочий
проект на реконструкцію; одержати та
виконати технічні умови управління
соціально-економічного розвитку,
планування та обліку по пайовій участі
у розвитку соціальної та
інженерно-транспортної інфраструктури
міста; зареєструвати об'єкт
реконструкції в інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю
головного управління містобудування,
архітектури та земельних відносин;
після закінчення реконструкції об'єкта
здати до експлуатації в установленому
порядку.

В ході реконструкції нежитлових
приміщень першого поверху по АДРЕСА_1,
2-им відповідачем 18.12.2003 року було
отримано технічні умови 11/616,
відповідно до яких зазначено, що ХМЕМ
підтверджують електропостачання
приміщень за адресою АДРЕСА_1 з
потужністю 35 кВт по III категорії
електрозабезпечення по існуючому
вводу від ТП 616.

24.01.2004 року державним інспектором
охорони праці Харківської інспекції
державного нагляду в енергетиці було
введено експлуатацію електроустановки
дозволеної потужності 35 кВт за
технічними умовами отриманими 2 им
відповідачем 18.12.2003 року № 11/616,
виданими ХМЕМ АК «Харківобленерго» та
на підставі Акту-допуску №102 введення в
експлуатацію електроустановки
зазначено, що власником
електроустановки пред'явлені:
протоколи електричних вимірювань
електроустановок і обладнання згідно з
правилами і нормами, акт розмежування
балансової належності, проектна схема
електропостачання, виконавча
документація при спорудженні
електроустановок.

02.04.2004 року між 1-им відповідачем та 2-им
відповідачем, на підставі вказаних
технічних умов було укладено договір №
03-7060 від 02.04.2004 року про постачання
електричної енергії.

26.10.2005 року Державною приймальною
комісією було складено Акт про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта, зареєстрований
інспекцією Держбудконтролю м. Харкова
02.11.2005 року за №22/17 та затвердженого
Рішенням Харківського міськвиконкому
від 02.11.2005 року за №1434.

Таким чином, в процесі судового
розгляду, було встановлено, що 2-им
відповідачем було укладено з 1-им
відповідачем Договір № 03-7060 від 02.04.2004
року про постачання електричної
енергії від 02.04.2004 року, на вже
реконструйоване нежитлове приміщення
першого поверху по АДРЕСА_1, під магазин
непродовольчих товарів, який
виконується обома сторонами. Окрім
того, судом встановлено, що вказаний
договір виконувався не лише сторонами
за договором, а й самим позивачем
починаючи з травня 2013 року, про що
свідчать виписка по рахунку 2 - го
відповідача. (арк.с. 136-137)

Позивач у своїй позовній заяві вказує,
що договір № 036851 на користування
електричною енергією від 14.02.2003 року,
станом на момент розгляду справи діє та
жодною із сторін не розірваний, проте,
розглянувши вказані посилання
позивача, суд зазначає, що встановити
момент розірвання договору, який було
укладено між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 (позивач) та
Акціонерною компанією
"Харківобленерго" (1-им відповідач) за №
036851 на користування електричною
енергією за адресою: АДРЕСА_1 не
можливо, адже згідно Акту №13 від 09.12.2010
року "Про вилучення та знищення
документів, не внесених до
Національного архівного фонду",
затвердженого Головою правління С.В.
Кириком, з якого також вбачається, що
всі документи за період з 2000-2006 роки
знищені шляхом спалення. Окрім того, з
матеріалів справи слідує, що 1-им
відповідачем не виставлялись рахунки
на оплату, а позивачем, в свою чергу не
сплачувались рахунку за електричну
енергію з 2004 року, останній платіж було
здійснено позивачем ще у 13.02.2004 року, з
урахуванням чого, суд приходить до
обґрунтованого висновку, що вказаний
договір не виконується жодною із
сторін цього договору з 2004 року та
фактично єдиним договором, який дії
станом на момент розгляду справи та
виконується усіма учасниками даного
судового процесу є Договір про
постачання електричної енергії №03-7060
від 02.04.2004 року, який укладений між 1-им
та 2-им відповідачем.

Рішенням Московського районного суду
міста Харкова від 24.12.2012 року та
рішенням Апеляційного суду
Харківської області по справі №2-886/11
від 17.04.2014 року було виділено зі
спільної часткової власності ОСОБА_2
нежитлові приміщення у нежитловій
будівлі літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1
площею 266,05 кв.м., що відповідає його
ідеальній частці, а саме з приміщень
підвалу підсобне приміщення « 29»
площею 26,4 кв.м., сходову клітину « 30»
площею 15,6 кв.м. з приміщень першого
поверху частину торгівельного залу «20»
площею 185.35 кв.м.. вбиральню «21» площею 13
КВ.М., душ «22» площею 1.7 КВ.М., вмивальник
« 23» площею 2,6 кв.м., вбиральню « 24»
площею 1,8 кв.м.. коридор «25» площею 5,3
кв.м., кабінет «33» площею 11,2 КВ.М.,
сходову клітину «34» площею 14.8 кв.м.
(арк.с 37)

Крім того, вказаним рішенням було
зобов'язано ОСОБА_2 обладнати
самостійними системами
водопостачання, каналізації, опалення,
електропостачання на виділені зі
спільної часткової власності
нежитлові приміщення належні позивачу.

Проте, з матеріалів справи вбачається,
що вказану вимогу суду позивачем
станом на момент розгляду справи, не
виконано. Окрім того, доказів
реєстрації права власності, у
встановленому законом порядку,
позивачем та 2-им відповідачем на
виділені зі спільної часткової
власності нежитлові приміщення, до
суду не надано.

Суд зазначає, що з моменту набрання
рішенням Апеляційного суду
Харківської області від 17.04.2013 р.
законної сили, спільне майно ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 було розділено, внаслідок чого
створилося два різні об'єкти
нерухомого майна, що в свою чергу
свідчить про необхідність укладення
договорів на надання послуг
енергопостачання на виділені в
приватну власність приміщення окремо
щодо кожного зі споживачів.

Звертаючись до суду з вимогою до
відповідачів - Акціонерної компанії
"Харківобленерго" м. Харків (1-го
відповідача) та Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3, с. Покотилівка (2-го
відповідача) про визнання недійсним
договору про постачання електричної
енергії №03-7060 від 02.04.2004 року, позивач
посилається на положення ст.ст. 179, 188, 207
Господарського кодексу України, ст.ст.
319, 651 Цивільного кодексу України, хоча
при цьому не наводить жодної
конкретної правової норми, з якою можна
пов'язати визнання вказаного договору
недійсним.

У відповідності до ст. 15, 16 ЦК України,
визнання правочинну недійсним є одним
із способів захисту цивільного права
та інтересу у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Аналогічно
ст.20 ГК України передбачає можливість
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом з
метою захисту прав і законних
інтересів суб'єкта господарювання.

Пунктом 7 та п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", якими
передбачено, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Отже, в даній
справі необхідною умовою для визнання
Генеральної угоди та інших договорів
недійсними є умова щодо встановлення
обставин, передбачених ст. 215, ст. 203 ЦК
України.

Таким чином, позивач в силу викладеного
та відповідно ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України
(судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності;
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами; кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень) зобов'язаний довести за
допомогою належних та допустимих
доказів факт порушення спірним
правочином його прав та/або
охоронюваних законом інтересів, а
також це наявність передбачених
законом підстав для визнання договору
недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочинну є недодержання
в момент вчинення правочинну стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до 203 ЦК України
(загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочинну) 1.
Зміст правочинну не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3. Волевиявлення учасника
правочинну має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4.
Правочин має вчинитися у формі,
встановленій законом; 5. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до абзацу п'ятого п.2.10.
Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11,
у силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарськім судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову).

Отже, позивачем не доведено факт
наявності підстав для визнання
договору про постачання електричної
енергії №03-7060 від 02.04.2004 року недійсним
в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, з
чого слідує висновок щодо
безпідставності заявлених вимог, що
має наслідком відмову в позові.

Стосовно заявленого клопотання 1-го
відповідача, про застосування строків
позовної давності щодо заявленої
вимоги позивача (арк.с.69), суд зазначає
наступне.

Відповідно до п. 2.2. Постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів", встановлено, що за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Отже, враховуючи те, що судом
відмовлено в позові з підстав його
необґрунтованості, тому надана заява
1-го відповідача, про застосування
строків позовної давності щодо
заявленої вимоги позивача не підлягає
задоволенню, а строки позовної
давності у даному випадку не
підлягають застосуванню.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даній справі
покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ч. 1
ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України; ч.ч. 1-4 ст. 180, ч. 1 ст. 265, ст. 266
Господарського кодексу України, ст.ст.
1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 08.08.2014 р.

Суддя А.М. Буракова

922/2207/14