ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2014 р.
Справа № 914/882/14

За позовом: Київського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері в інтересах держави, в
особі Міністерства оборони України,
м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трейд Проперті
Груп», м. Львів;

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Центрального
територіального управління
капітального будівництва, м. Київ та
Івано-Франківської
квартирно-експлуатаційної частини
району, м. Івано-Франківськ;

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: ОСОБА_2, м.
Івано-Франківськ

про визнання недійсним договору,
відшкодування збитків в порядку
подвійної реституції

Головуючий суддя Мазовіта А.Б.

суддя Щигельська О.І.

суддя Ділай У.І.

секретар Юрків М.Г.

Представники:

прокурор: не з'явився;

від позивача: Гудима В.О., представник
(довіреність №220/212/д від 03.03.2014 р.);

від відповідача: не з'явилися;

від третіх осіб: не з'явилися

Київський прокурор з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері в
інтересах держави, в особі
Міністерства оборони України, м. Київ
звернувся до Господарського суду
Львівської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трейд Проперті
Груп», м. Львів про визнання недійсним
договору, відшкодування збитків в
порядку подвійної реституції.

Розглянувши матеріали справи, суд
визнав представлені матеріали
достатніми для прийняття позовної
заяви до розгляду і ухвалою від 19.03.2014р.
призначив розгляд справи на 31.03.2014 р.,
залучив до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Центральне
територіальне управління капітального
будівництва. Розгляд справи
відкладався з підстав, викладених в
ухвалах суду. За клопотанням
представника сторони строк вирішення
спору було продовжено на 15 днів до
03.06.2014 р.

Ухвалою від 24.04.2014 р. суд допустив
ОСОБА_2 до участі у справі як третю
особу, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача та залучив
Івано-Франківську
квартирно-експлуатаційну частину
району як третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача.

Ухвалою суду від 02.06.2014 р. призначено
колегіальний розгляд вказаної справи.
Автоматизованою системою
документообігу суду визначено колегію
у складі суддів Щигельської О.І. та
Ділай У.І., головуючий суддя Мазовіта
А.Б.

В обґрунтування позовних вимог
прокурор, представник позивача
посилалися на те, що 30.11.2011 року між
позивачем та відповідачем було
укладено договір купівлі і продажу
нерухомості в регіонах України, який
зареєстрований в реєстрі за №372.
Вказаний договір необхідно визнати
недійсним з підстав, визначених
статтею 230 ЦК України, оскільки такий
вчинено під впливом обману. Обман
полягає в тому, що продавцем передано
позивачу квартиру №60 за адресою м.
Івано-Франківськ, вул. Гетьмана Мазепи,
175-А, корпус 8, яка не відповідає вимогам
ДБН. Зокрема, висота вказаної квартири
становить 2,10 м, в той час як відповідно
до п. 2.9. ДБН В.2.-15-2005 висота від підлоги
до стелі приміщень повинна бути не
менше 2,5 м. У будинку, в якому
розташована квартира, відсутній
сміттєпровід, що є порушенням вимог п.
5.10 ДБН В.2.2.-15-2005. Дана квартира
розташована на мансардному 10-му
поверсі попри те, що відповідно до
робочого проекту, згідно якого
проводилось будівництво житлового
будинку, кількість поверхів мала
становити 9. У зв'язку з наведеним
просив застосувати санкцію, визначену
ч. 2 ст. 230 ЦК України, та стягнути з
відповідача збитки у подвійному
розмірі. При цьому розмір збитків
визначено вартістю квартири. З огляду
на зазначене, позивач просив визнати
недійсним укладений договір купівлі і
продажу та стягнути 776 020 грн. 00 коп. З
метою забезпечення позову просили
накласти арешт на банківські рахунки
відповідача.

В судових засіданнях представник
відповідача проти позову заперечив,
просив відмовити в задоволенні
позовних вимог. В своїх запереченнях
зазначив, що спірний договір укладено
на підставі рішення комітету з
конкурсних торгів Міністерства
оборони України щодо визначення
переможців, акцепту пропозицій
конкурсних торгів та результатів
процедури на закупівлю послуг із
закупівлі і продажу власної
нерухомості та придбання житла на
вторинному ринку в регіонах України.

Про завершення будівництва об'єкту та
його готовність свідчить акт
готовності об'єкта до експлуатації від
01.03.2011 р. та сертифікат відповідності
№ІФ000358 від 18.03.2011 р. За актом №64/2 від
30.09.2011 р. ТзОВ «Турбота» передало, а ТзОВ
«Трейд Проперті Груп» прийняло у
власність квартири, після чого
відповідач оформив на себе право
власності на квартири. Перед
укладенням договору купівлі-продажу, в
процесі підготовки процедури
закупівлі квартир та після укладення
договору купівлі-продажу,
представниками позивача неодноразово
проводились огляди квартир на предмет
відповідності житла нормам ДБН та
фактичного стану квартир перелікам
упоряджувальних робіт.

Актом проведення огляду квартир від
04.12.2012 р., серед яких знаходиться спірна
квартира, було встановлено, що квартири
придатні під заселення, відповідають
ДБН при умові встановлення
радіоприймачів, пофарбуванням
водостійкою емаллю на всю висоту стін
та при усуненні зауважень по спірній
квартирі. Зауваження, викладені у
вищевказаному акті відповідачем, було
усунуто, що зафіксовано в акті від
20.12.2012 р. проведення огляду квартир на
предмет фактичного стану житла після
усунення недоліків.

Крім того, представник відповідача
зазначив, що висновок комісійної
судової будівельно-технічної
експертизи №7832-7847 від 26.04.2013 р. не може
братися до уваги, оскільки в ньому
здійснено помилкові висновки. Зокрема,
пункт 2.9 ДБН В.2.2-15-2005 підлягає
застосуванню до житлових приміщень,
які розташовані на повноцінних
житлових поверхах. Проте, спірна
квартира розташована на мансардному
поверсі, тому підлягає застосуванню
пункт В.6 ДБН В.2.2-15-2005. Таким чином
позовні вимоги є безпідставними,
просив в їх задоволенні відмовити.

Треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Центральне
територіальне управління капітального
будівництва та Івано-Франківська
квартирно-експлуатаційна частина
району явку представників в судове
засідання не забезпечили, пояснень
щодо позову не надали.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача у наданих суду письмових
поясненнях проти позову заперечила,
просила відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Представникам роз'яснено права та
обов'язки, передбачені ст. 22 ГПК
України, заяв про відвід суду не
поступало.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення прокурора,
представників сторін, суд встановив
наступне.

30.11.2011 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Трейд Проперті
Груп» (продавець) та Міністерством
оброни України (покупець) було укладено
договір купівлі і продажу нерухомості
в регіонах України, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу,
зареєстрований в реєстрі за №372.

За цим договором продавець (відповідач)
передає (продає) у власність покупця
(позивача) з обов'язковим оформленням
права власності на житло за державою
Україна в особі Міністерства оборони
України, а покупець зобов'язується
прийняти у власність та сплатити
обумовлену грошову суму за об'єкт
нерухомості, який відповідно до
правовстановлюючого документа
значиться як квартира №60, розташована
по вул. Г.Мазепи (вулиця Дзержинського),
будинок 175-А, корпус 8, в м.
Івано-Франківськ, яка має наступні
характеристики: загальна площа - 80,5
кв.м.; житлова площа - 51,1кв.м.; кількість
кімнат - 3. Відчужувана квартира
належить продавцю на праві власності,
на підставі Свідоцтва на право
власності на нерухоме майно серії САЕ
№426817, виданого виконавчим комітетом
Івано-Франківської міської ради 29.09.2011
р. на підставі рішення виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради від 20.09.2011 р. за №577, та
зареєстрованого Обласним комунальним
підприємством «Івано-Франківське
обласне бюро технічної
інвентаризації» 03.10.2011 р. в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно за реєстраційним
номером 34755502, в книзі 253, номер запису
8946, номер Витягу про державну
реєстрацію прав 31523279;
Інвентаризаційна вартість квартири
згідно витягу з реєстру прав власності
на нерухоме майно, виданого Обласним
комунальним підприємством
«Івано-Франківське обласне бюро
технічної інвентаризації» 05.10.2011 р. за
№31552830, становить 222 262,00 грн.

Відповідно до акту від 15.12.2011 р.
відповідач передав, а позивач прийняв 30
квартир площею 1 806,90 кв.м в м.
Івано-Франківськ, по вулицях
Федьковича, 114; Січових Стрільців
(Чапаєва), 76-В; Мазепи (Дзержинського),
175-А (корпус 2), Гетьмана Мазепи
(Дзержинського), 175-А (корпус 8).

Також сторонами складено акт від 15.12.2011
р. №1, згідно якого відповідач передав,
а позивач прийняв трьохкімнатну
квартиру №60 по вулиці Гетьмана Мазепи
(Дзержинського), 175-А у місті
Івано-Франківськ, житловою площею 51,1
кв.м., загальною площею 80,5 кв.м.

Таким чином, Міністерство оборони
України набуло у власність від
відповідача за договором від 30.11.2011 р.
(зареєстрований в реєстрі за №372) право
власності на квартиру №60 у будинку 175-А,
корпус 8 по вулиці Г.Мазепи (вулиця
Дзержинського) у місті
Івано-Франківську. Набуття права
власності на зазначену квартиру
підтверджується Витягом про державну
реєстрацію права власності від 12.12.2011 р.
№ 32442707.

ОКП «Івано-Франківським обласним Бюро
технічної інвентаризації» складено
технічний паспорт на квартиру №60 в
житловому будинку №175-А по вулиці
Г.Мазепи, у місті Івано-Франківську.

28.08.2012 р. Департаментом внутрішнього
аудиту та фінансового контролю
Міністерства оборони України
проведено аудиторське дослідження
Івано-Франківської
квартирно-експлуатаційної частини
району, про що складено аудиторський
звіт.

У вищевказаному звіті зазначено, що
квартира №?60 по вулиці Гетьмана Мазепи,
175-А у місті Івано-Франківськ не
відповідає вимогам п.п. 2.27., 2.9 Державних
будівельних норм України. Будинки і
споруди. ДБН В.2-15-2005, затверджених
наказом Державного комітету з
будівництва та архітектури від 18.05.2005 р.
№80.

Київською прокуратурою з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
була проведена перевірка з цього
приводу, в ході якої 26.04.2013 р. порушено
кримінальне провадження та внесено до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за ознаками злочину
передбаченого ч. 2 ст. 423 КК України
(№0000042).

В ході досудового розслідування
кримінального правопорушення, 10.06.2013 р.
слідчим Київської прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері винесена постанова про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи
відповідності квартир нормам ДБН,
санітарним нормам.

У висновку комісійної судової
будівельно-технічної експертизи від
19.08.2013 р. №7832-7847 встановлено, що 6
квартир (№ № 28, 29, 58, 60, 106, 110) за адресою:
м. Івано-Франківськ, вул. Гетьмана
Мазепи, 175-А, а також 10 квартир (№ № 64, 66,
70, 101, 102, 103, 132, 134, 199, 205) за адресою: м.
Івано-Франківськ, вул. Січових
Стрільців, 76-В не відповідають вимогам
Державних будівельних норм України;
зазначені будинки побудовані з
відхиленням від проекту та вимог ДБН
В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові
будинки. Основні положення»; робочі
проекти будинків не відповідають
вимогам державних будівельних норм та
іншим законодавчим документам в
будівництві.

На думку прокурора, відповідач ввів в
оману позивача передавши квартиру, що
не відповідає умовам договору,
технічно-санітарним вимогам України,
що призвело до збитків економічним
інтересам держави та використанню
бюджетних коштів не за призначенням.

Прокурор та позивач посилаючись на ст.
202, ч. 1 ст. 203, ст.ст. 207, 208, 215, 229, 230, 655, 673, 675,
ч. 2 ст. 678 ЦК України просять визнати
недійсним з моменту його укладення
договір купівлі і продажу нерухомості
в регіонах України (квартири для
військовослужбовців Збройних сил
України) на вторинному ринку від
30.11.2011р. за реєстровим №372, у зв'язку з
укладенням його під впливом помилки та
обману та стягнути з відповідача
збитки в сумі 776020грн. 00 коп. в порядку
подвійної реституції.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Способами
захисту цивільних прав та інтересів
може бути, в тому числі, визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст. 207 ГК України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинене
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно абзацу 1 ч. 1 ст. 230 ЦК України,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено,
що якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Абзацом 2 частини 1 статті 230 ЦК України
визначено кваліфікуючу ознаку обману.
Так, обман має місце якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином, при обґрунтуванні такого
роду позовів, прокурору та позивачу
потрібно довести не лише обставини
щодо істотності помилки при укладенні
договору, а й те, що інша сторона
заперечувала або замовчувала
наявність таких обставин. Матеріали
справи таких доказів не містять. Більше
того, Міністерством оборони України
прийнято куплені квартири за актами
приймання-передачі, представники
Міністерства мали змогу ретельно
перевірити придбане майно, та у випадку
виявлення певних відхилень,
відповідним чином реагувати.
Представники Міністерства
неодноразово оглядали квартири та
зауважень не висловлювали.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії
сторони, яка намагається запевнити
іншу сторону про такі властивості й
наслідки правочину, які насправді
наступити не можуть. При обмані
наслідки правочину, що вчиняється, є
відомими й бажаними для однієї зі
сторін.

Проте, в даному випадку передбачені
правочином наслідки - отримання майна
(предмет договору) у власність
наступили і позивач використовує майно
для мети, визначеної оспорюваним
правочином.

Наведене підтверджується, зокрема,
актами приймання-передачі об'єктів у
власність, доказами сплати платежів по
спірному договору.

Матеріалами справи підтверджується, що
багатоквартирний будинок, в якому
знаходиться спірна квартира, прийнято
в експлуатацію (акт готовності об'єкта
до експлуатації від 01.03.2011 р, копію
долучено до матеріалів справи), на цей
будинок видано сертифікат
відповідності від 18.03.2011 р. № ІФ000358.

Згідно постанови Кабінету Міністрів
України №923 від 08.10.2008 р. «Про порядок
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів» (в редакції, яка
була чинною станом на 18.03.2011 р.),
сертифікат відповідності - документ, що
засвідчує відповідність закінченого
будівництвом об'єкта проектній
документації, державним будівельним
нормам, стандартам, правилам.

Станом на сьогодні сертифікат
відповідності та акт готовності
об'єкта до експлуатації є чинними, а
відтак містять достовірну інформацію
про те, що квартира № 60, у будинку по
вул. Г.Мазепи, 175-А, корпус 8, у м.
Івано-Франківську відповідає
проектній документації, вимогам
державних стандартів, будівельних норм
і правил. Зазначене свідчить, що
відповідач не міг знати про можливі
порушення при будівництві об'єкта, а
відтак, не можна стверджувати про
обізнаність відповідача з можливими
порушеннями та намір ввести в оману
свого контрагента. Ні прокурором, ні
позивачем не подано належних доказів
зворотнього.

Слід зазначити, що укладення такого
роду договорів як закупівля товарів,
робіт, послуг за державні кошти
передбачає проведення відкритих
торгів, який має певну процедуру, в ході
якої комітет конкурсних торгів вивчає
та перевіряє усі документи, що
подаються учасниками торгів на їх
відповідність нормам чинного
законодавства.

Спірний договір укладено на підставі
рішення комітету з конкурсних торгів
Міністерства оборони України щодо
визначення переможців, акцепту
пропозицій конкурсних торгів та
результатів процедури на закупівлю
послуг із закупівлі і продажу власної
нерухомості та придбання житла на
вторинному ринку в регіонах України
(витяг з протоколу від 14.11.2011 р. №127/137/1).
Проведені конкурсні торги не
оспорювались, недійсними в судовому
порядку не визнавались.

Як вбачається з матеріалів справи,
перед укладенням договору
купівлі-продажу, в процесі підготовки
процедури закупівлі квартир та після
укладення договору купівлі-продажу,
представниками позивача неодноразово
проводились огляди квартири на предмет
відповідності житла нормам ДБН та
фактичного стану квартир перелікам
упоряджувальних робіт.

Актом проведення огляду квартир від
04.12.2012 р., серед яких і спірна квартира,
було встановлено, що квартири придатні
під заселення, відповідають ДБН при
умові встановлення розеток
радіоприймачів, пофарбуванням
водостійкою емаллю на всю висоту стін
та при усуненні зауважень по спірній
квартирі.

Зауваження, викладені у вищевказаному
акті від 04.12.2012 р., відповідачем було
усунуто, що зафіксовано в акті
проведення огляду квартир на предмет
фактичного стану житла після усунення
недоліків, складеного 20.12.2012 р.

Не заслуговують на увагу покликання
прокурора та позивача на висновок
комісійної судової
будівельно-технічної експертизи від
19.08.2013 р. № 7832-7847 з огляду на таке.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
призначення судової експертизи» від
23.03.2012 р. №4, висновок судової
експертизи, яку було проведено в межах
провадження з іншої справи, в тому
числі цивільної, кримінальної,
адміністративної, оцінюється
господарським судом у вирішенні
господарського спору на загальних
підставах як доказ зі справи, за умови,
що цей висновок містить відповіді на
питання, які виникають у такому спорі, і
поданий до господарського суду в
належним чином засвідченій копії.

Обґрунтування предмету позовних вимог
обставинами, встановленими у висновку
будівельно-технічної експертизи від
19.08.2013 р., не підтверджує обставин щодо
істотності помилки при укладенні
договору, а також того, що інша сторона
заперечувала чи замовчувала наявність
таких обставин, мала умисел на
застосування обману.

Крім того, виявлення недоліків
квартири може мати наслідки, визначені
статтею 678 ЦК України, та може бути
предметом окремого позову.

В частині іншої позовної вимоги, суд
звертає увагу прокурора та позивача на
те, що чинне цивільне законодавство
України не містить такого поняття, як
подвійна реституція.

Правовим наслідком укладення договору
під впливом обману може бути стягнення
збитків у подвійному розмірі.
Враховуючи те, що суд не вбачає підстав
для визнання недійсним договору з
підстав укладення під впливом обману,
відсутні підстави для застосування
правових наслідків, визначених ч. 2 ст.
230 ЦК України. Крім того, в будь-якому
разі прокурор повинен був довести факт
завдання позивачу власне збитків
внаслідок укладення такого договору.
Правова категорія збитків визначена
статтею 22 ЦК України. Для їх
доказування необхідно довести
наявність повного складу цивільного
правопорушення: шкода, вина, причинний
зв'язок, протиправність. Зазначених
доводів позовна заява не містить, а
тому суд відмовляє в задоволенні
вимоги про стягнення збитків у
подвійному розмірі.

Враховуючи наведене, суд прийшов до
висновку, що доводи позивача
суперечать наявним доказам та
встановленим обставинам справи,
підстав для визнання договору
недійсним та стягнення збитків не
вбачається, тому позовні вимоги
прокурора є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Суд відмовляє в задоволенні клопотання
прокурора про забезпечення позову,
оскільки прокурором належним чином не
обґрунтовано необхідності
застосування заходів до забезпечення
позову. Відповідно до п. 3 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011р. №16 «Про деякі
питання практики застосування заходів
до забезпечення позову» умовою
застосування заходів до забезпечення
позову за вимогами майнового характеру
є достатньо обґрунтоване припущення,
що майно (в тому числі грошові суми,
цінні папери тощо), яке є у відповідача
на момент пред'явлення позову до нього,
може зникнути, зменшитись за кількістю
або погіршитись за якістю на момент
виконання рішення. Достатньо
обґрунтованим для забезпечення позову
є підтверджена доказами наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного виду
забезпечення позову. Про такі
обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо).

Як зазначено в пункті 4.6. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування розділу VІ Господарського
процесуального кодексу України» від
21.02.2013 р. №7, приймаючи рішення зі
справи, провадження в якій порушено за
заявою прокурора, господарський суд у
разі повного або часткового
задоволення позову (скарги) стягує
судовий збір з відповідача (повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
якщо він не звільнений від сплати
судового збору; у разі ж повної або
часткової відмови в позові судовий
збір стягується з визначеного
прокурором позивача (так само повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
за винятком випадків, коли останнього
звільнено від сплати судового збору та
коли позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України «Про судовий збір»,
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду.

Згідно п.п. 2 п. 2 статті 4 Закону України
«Про судовий збір», за подання до
господарського суду заяви про вжиття
запобіжних заходів та забезпечення
позову справляється судовий збір в
розмірі 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати.

Відповідно до п. 2.22 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 р. №7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України», на
виняток з наведених правил у разі коли
ГПК не передбачено можливості
повернення господарським судом заяви у
зв'язку з неподанням доказів сплати
суми судового збору (наприклад, заяви
про забезпечення позову), то суд
повинен розглянути зазначену заяву й
за відсутності таких доказів, а
розподіл відповідних сум судового
збору здійснити між сторонами згідно
із статтею 49 названого Кодексу у
залежності від результатів розгляду
відповідної заяви; про такий розподіл
може бути зазначено і в рішенні
(постанові) господарського суду,
прийнятому (-ій) за результатами
розгляду справи, або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи.

Враховуючи, що при поданні позову
судовий збір за подання заяви про
забезпечення позову сплачений не був,
останній підлягає стягненню з позивача
в дохід державного бюджету.

Клопотання представника позивача по
справі про звільнення від сплати
судового збору на підставі ч. 2 ст. 8
Закону України «Про судовий збір»
задоволенню не підлягає у зв'язку з
відсутністю належних та допустимих
письмових доказів майнового стану
позивача. З огляду на вказане, судовий
збір становить 18 565,40 грн. (1 218,00 грн. за
позовну вимогу про визнання недійсним
договору купівлі-продажу; 15 520,40 грн. за
позовну вимогу про відшкодування
збитків в порядку подвійної
реституції, 1 827,00 грн. за подання заяви
про забезпечення позову) підлягає до
стягнення з позивача в дохід
Державного бюджету України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
11, 16, 203, 215, 229, 230, 509, 626 ЦК України, ст. 207 ГК
України та ст.ст. 1, 4, 12, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82,
83, 84, 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

2. Стягнути з Міністерства оборони
України, м. Київ, Повітрофлотський
проспект, 6 (ідентифікаційний код 00034022)
в дохід Державного бюджету України
судовий збір в сумі 18 565 грн. 40 коп.

В судовому засіданні 04.08.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення. Повне рішення підписано 06.08.2014
р.

Головуючий суддя
Мазовіта А.Б.

суддя
Щигельська О.І.

суддя
Ділай У.І.