ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2014 р.
Справа № 917/1267/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ново-Водолажський
масло-жировий комбінат" (вул. Пушкіна,
буд. 49, смт. Нова Водолага, Харківська
область, 63200)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія Укртехпром"
(вул. 9 Січня, буд. 19, м. Полтава,
Полтавська область, 36009)

про стягнення 4063,08 грн.

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача - Роженко Д. В.;

від відповідача - не з'явився.

Розглядається позовна заява про
стягнення 4063,08 грн., у тому числі 3250,00
грн. попередньої оплати за товар на
підставі рахунку-фактури № 0021 від
04.07.2012р., 347,00 грн. інфляційних, 466,08 грн.
- процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Позивач та відповідач зареєстровані як
юридичні особи, що підтверджується
витягами з Єдиного державного реєстру
юридичних та фізичних осіб -
підприємців (а.с.21, 22).

Про час та місце розгляду справи
сторони повідомлені належним чином, що
підтверджується поштовими
повідомленнями від 02.07.2014р. про
вручення судової ухвали позивачу та
відповідачу (а.с.19, 20).

В судовому засіданні 22.07.2014р. суд
розпочав розгляд справи по суті.

Позивач в порядку ст. 22 ГПК України
надав заяву від 22.07.2014р. про зменшення
позовних вимог в зв'язку зі сплатою
частини боргу відповідачем, в якій
прохає стягнути 1250,00 грн. попередньої
оплати за товар на підставі
рахунку-фактури № 0021 від 04.07.2012р., 347,00
грн. інфляційних, 466,08 грн. - процентів за
користування чужими грошовими коштами.

За ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі
до прийняття рішення по справі змінити
підставу або предмет позову, збільшити
розмір позовних вимог, відмовитися від
позову або зменшити розмір позовних
вимог.

В п. 3.10 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» зазначено, що у разі
прийняття судом зміни (у бік збільшення
або зменшення) кількісних показників, у
яких виражається позовна вимога, має
місце нова ціна позову, виходячи з якої
й вирішується спір, - з обов'язковим
зазначенням про це як у вступній, так і
в описовій частині рішення.

Заява про зменшення позовних вимог
приймається судом. Подальший розгляд
справи проводиться в межах зменшених
позовних вимог.

Відповідач відзив на позов не надав.

Відповідач надіслав клопотання від
21.07.2014р. про відкладення розгляду
справи в зв'язку з перебуванням його
представника у відрядженні.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Зважаючи на те, що про час і місце
слухання справи відповідач був
повідомлений належним чином та
засвоєчасно, надання повноважень на
представництво інтересів сторони в
процесі не обмежено будь-яким певним
колом осіб, наявні в справі документи
дають можливість вирішити спір без
присутності сторін, явка представників
сторін судом обов'язковою не
визнавалася, жодних заперечень по суті
спору відповідач суду не надав,
відсутні підстави для відкладення
розгляду справи за ст. 77 ГПК України.
Отже, клопотання відповідача судом
відхиляється.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 22.07.2014р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення згідно ст. 85 ГПК
України.

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

На підставі усної угоди Товариство з
обмеженою відповідальністю "Компанія
Укртехпром" (відповідач) надав
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Ново-Водолажський
масло-жировий комбінат" (позивачу)
рахунок-фактуру № 0021 від 04.07.2012р. на
оплату товару (насос, робоче колесо) на
загальну суму 3250,00 грн. (а.с. 12).

За платіжним дорученням № 5061 від
04.07.2012р. позивач сплатив відповідачу
3250,00 грн. (з призначенням платежу оплата
за насос згідно рахунку № 0021 від
04.07.2012р.); (а.с, 13). Оригінал платіжного
доручення був оглянутий судом в
судовому засіданні.

Відповідач визначений в рахунку товар
позивачу не поставив.

Позивач листом від 08.11.2013р. № 357/11/4
звернувся з вимогою до відповідача про
повернення грошових коштів за
непоставлений товар, що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення
відправлення від 20.11.2013р. (а.с.15).

За платіжним дорученням № 109 від
18.07.2014р. відповідач повернув позивачеві
2000,00 грн. коштів попередньої оплати, що
підтверджується випискою з
банківського рахунку від 18.07.2014р.

Залишок коштів в сумі 1250,00 грн.
відповідачем позивачу не повернуто.

Відповідно до ч. 2 ст. 509, ст. 11 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

За ст. 202 ЦК України правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочин має вчинятися у
формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203
ЦК України).

Частиною 1 ст. 205 ЦК України встановлено,
що правочин може вчинятися усно або
в письмовій формі. Сторони мають
право обирати форму правочину, якщо
інше не встановлено законом.

Згідно ст. 206 ЦК України усно можуть
вчинятися правочини, які повністю
виконуються сторонами у момент їх
вчинення, за винятком правочинів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що
правочини між юридичними особами
належить вчиняти у письмовій формі.
Разом з тим, за ст.218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією з сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не
може ґрунтуватися на свідченнях
свідків.

Тобто, недодержання простої письмової
форми, якщо такий наслідок прямо не
передбачений законом, не тягне за собою
недійсність правочину, а лише
позбавляє сторони права у разі
виникнення спору посилатися для
підтвердження угоди на показання
свідків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Як свідчать надані докази,
відповідачем було видано позивачу
рахунок на оплату товару, у якому
зазначено найменування, кількість та
загальна вартість товару, що підлягає
продажу, позивачем було оплачено
вартість товару. Дані докази свідчать,
що між сторонами було укладено договір
купівлі-продажу товару в усній формі.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися належним чином і
в установлений строк, одностороння
відмова від виконання зобов'язань не
допускається. Зазначені положення
викладені і в ст. 193 ГК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Відповідно до ст.4-3, ст.33 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності;
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів в спростування
вищевикладеного, доказів поверення
залишку попередньої оплати в сумі 1250,00
грн. чи інших заперечень по суті спору
відповідач суду не надав.

Отже, позовні вимоги про стягнення 1250,00
грн. повернення коштів попередньої
оплати є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

В п. 4.6 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» роз'яснено, що
зменшення позивачем суми позову не є
відмовою від позову. В такому випадку
припинення провадження в частині
зменшення відповідної суми не
здійснюється, - про таке зменшення
зазначається в описовій частині
судового рішення, а предметом спору
залишається вимога про стягнення суми
в зменшеному розмірі.

В п. 7 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
23.03.2012р. №6 «Про судове рішення»
зазначено, що про зміну предмета або
підстав позову, збільшення або
зменшення позовних вимог, якщо
відповідну заяву прийнято
господарським судом, зазначається в
описовій частині рішення, і подальший
виклад рішення, в тому числі його
резолютивної частини, здійснюється з
урахуванням такої заяви.

Позивачем також заявлено вимоги про
стягнення 466,08 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами
за період 04.04.2012р. - 20.06.2014р., нарахованих
в розмірі облікової ставки НБУ на
підставі ст. 536 та ст. 1048 ЦК України.

За ст. 536 ЦК України за користування
чужими грошовими коштами боржник
зобов'язаний сплачувати проценти, якщо
інше не встановлено договором між
фізичними особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Між сторонами не укладався договір, в
якому був би визначений розмір
процентів за користування продавцем
чужими грошовими коштами. Проте,
звертаючись до суду із позовом про
стягнення з відповідача відсотків за
користування чужими коштами, позивач
здійснив нарахування цих процентів із
застосуванням аналогії закону (частина
1 статті 8 ЦК України) на підставі
приписів частини 1 статті 1048 ЦК України,
якою передбачено, що у разі не
встановлення договором позики розміру
процентів їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Відповідно до частини 1 статті 8 ЦК
України якщо цивільні відносини не
врегульовані цим Кодексом, іншими
актами цивільного законодавства або
договором, вони регулюються тими
правовими нормами цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, що
регулюють подібні за змістом цивільні
відносини (аналогія закону).

Відтак, аналогію закону можна
застосовувати виключно у разі
подібності спірних неврегульованих
правовідносин.

Чинним законодавством не передбачено
можливості застосування до договору
поставки положень про позику.
Зазначені договори є різними за своєю
правовою природою та регулюють різні
види правовідносин, тому застосування
до правовідносин поставки положень ст.
1048 ЦК є безпідставним.

Аналогічну правову позицію про те, що
договір купівлі-продажу (поставки) і
договір позики є різними за своєю
правовою природою та регулюють різні
види цивільних правовідносин, а тому
застосування до договору
купівлі-продажу (поставки) положень про
договір позики (зокрема статті 1048 ЦК
України) є безпідставним, викладено у
постанові Верховного Суду України від
27 грудня 2010 р. у справі № 3-65гс10,
постанові Верховного Суду України від
20.08.2013р № 3-22гс13 у справі № 5016/1355/2012(4/44),
постанові Верховного Суду України від
02.07.2013р № 3-11гс13 у справі № 18/1372/12,
прийнятої на підставі п.1 ч.1 ст. 111-16 ГПК
України за результатом перегляду
судових рішень з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах.

Відповідно до ст.111-28 ГПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду
заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами)
касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

В ч. 3 ст. 82 ГПК України зазначено, що
обираючи при прийнятті рішення правову
норму, що підлягатиме застосуванню до
спірних правовідносин, господарський
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, які викладені
у рішеннях, прийнятих за результатом
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 11116
цього Кодексу.

Оскільки між сторонами розмір
процентів за користування продавцем
чужими грошовими коштами не
встановлено, договір поставки і
договір позики є різними за своєю
правовою природою та регулюють різні
види цивільних правовідносин, а тому
застосування до договору поставки
положень про договір позики (зокрема
статті 1048 ЦК України) є безпідставним.

Отже, у позові в частині стягнення 466,08
грн. процентів за користування чужими
грошовими коштами слід відмовити.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач
також заявив вимоги про стягнення 347,00
грн. інфляційних, нарахованих за період
04.07.2012р. - 20.06.2014р.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення.

Згідно з частиною першою статті 693 ЦК
України якщо договором встановлений
обов'язок покупця частково або
повністю оплатити товар до його
передання продавцем (попередня оплата),
покупець повинен здійснити оплату в
строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо такий строк
не встановлений договором, - у строк,
визначений відповідно до статті 530
цього Кодексу.

Оскільки попередню оплату товару
здійснено, а товар не поставлено,
відповідно до частини другої статті 693
ЦК України у покупця виникає право
вимагати передання оплаченого товару
або повернення суми попередньої оплати
від продавця, який одержав суму
попередньої оплати товару і не
поставив його у встановлений строк.

Водночас застосування частини другої
статті 625 ЦК України щодо стягнення з
відповідача суми індексу інфляції є
помилковим, оскільки стягнення з
продавця суми попередньої оплати,
перерахованої за договором
купівлі-продажу, не вважається
грошовим зобов'язанням у розумінні
статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе
відповідальність, передбачену
частиною третьою статті 693 ЦК України,
коли на суму попередньої оплати
нараховуються проценти відповідно до
статті 536 цього Кодексу від дня, коли
товар мав бути переданий, до дня
фактичного передання товару покупцеві
або повернення йому суми попередньої
оплати. Договором може бути
встановлений обов'язок продавця
сплачувати проценти на суму
попередньої оплати від дня одержання
цієї суми від покупця. Проте, як було
встановлено вище судом сторони розміру
процентів не визначили.

Правову позицію про те, що повернення
попередньої оплати є не наслідком
порушення відповідачем грошового
зобов'язання, а поверненням сплаченого
авансу за товар і за своєю суттю не
вважається грошовим зобов'язанням у
розумінні статті 625 ЦК України,
викладено також у постанові Верховного
Суду України від 15.10.2013 р. № 3-30гс13 у
справі № 5011-42/13539-2012.

Дане рішення Верховного Суду України
є обов'язковим для застосування для
всіх судів України у відповідності до
ст.111-28, ч. 3 ст. 82 ГПК України.

В абз. 5 п. 4.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» визначено, якщо
зменшення позовних вимог пов'язане з
частковим визнанням та задоволенням
позову відповідачем після подання
позову, то судові витрати у відповідній
частині з урахуванням припису частини
другої статті 49 ГПК України
покладаються на відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України
судові витрати покладаються на
відповідача, оскільки спір доведено до
суду з його вини.

В разі добровільного виконання
рішення суду до відкриття виконавчого
провадження відповідач не позбавлений
права звернутися до суду з заявою про
визнання наказу таким, що не підлягає
виконанню повністю або частково, на
підставі ст. 117 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

Вирішив:

1. Прийняти заяву Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Ново-Водолажський масло-жировий
комбінат" про зменшення позовних вимог.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія Укртехпром"
(вул. 9 Січня, буд. 19, м. Полтава,
Полтавська область, 36009;
ідентифікаційний код 38019505) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ново-Водолажський
масло-жировий комбінат" (вул. Пушкіна,
буд. 49, смт. Нова Водолага, Харківська
область, 63200; ідентифікаційний код
32339338) 1250грн. 00 коп. повернення коштів
попередньої оплати, 1827грн. 00 коп. витрат
з оплати судового збору.

Видати наказ після набрання цим
рішенням законної сили.

4. В іншій частині - у позові відмовити.

Повне рішення складено та
підписано: 23.07.2014р.

Суддя
Безрук Т.М.