ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2014 р.
Справа № 914/1649/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техноторг-Дон», м.
Миколаїв

до відповідача: Департаменту житлового
господарства та інфраструктури
Львівської міської ради, м. Львів

про стягнення 323 734 грн. 45 коп.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Залицайло М.С.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Ваверчак Б.П.,
представник (довіреність №4-25-6 від
09.01.2014 р.)

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Техноторг-Дон», м.
Миколаїв звернулося до Господарського
суду Львівської області з позовом до
Департаменту житлового господарства
та інфраструктури Львівської міської
ради, м. Львів про стягнення 347 772 грн. 21
коп.

Розглянувши матеріали справи, суд
визнав представлені матеріали
достатніми для прийняття позовної
заяви до розгляду і ухвалою від 12.05.2014р.
призначив розгляд справи на 02.06.2014 р.
Розгляд справи відкладався з підстав,
викладених в ухвалах суду. Строк
вирішення спору було продовжено за
клопотанням представника відповідача
на 15 днів до 23.07.2014 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що 29.10.2013р. між
позивачем та відповідачем було
укладено договір про закупівлю товару
за державні кошти, на виконання умов
якого відповідачу було передано у
власність машини комунальні та
обладнання на загальну суму 1 870 000 грн.
00коп. Відповідач зобов'язувався
оплатити вартість вказаного товару
протягом 10 днів з моменту передачі.
Однак, відповідач свої зобов'язання
щодо оплати за отриманий товар
прострочив (оплатив 30.04.2014 р.), у зв'язку
з чим відповідачу нараховано пеню в
сумі 111 543 грн. 40 коп., штраф в сумі
141334грн. 76 коп., 3% річних в сумі 24 591 грн. 89
коп. та інфляційні втрати в сумі 70 302
грн. 16 коп. Таким чином, загальний
розмір заборгованості, який підлягає
до стягнення з відповідача, становить
347 772 грн. 21 коп.

19.06.2014 р. через канцелярію суду від
позивача надійшла заява про зменшення
позовних вимог, у якій позивач просив
стягнути з відповідача 103849 грн. 04 коп.
пені, 130 900 грн. 00 коп. штрафу, 22 901 грн. 10
коп. 3% річних, 66 084 грн. 31 коп.
інфляційних втрат.

Судом встановлено, що заява відповідає
вимогам ст. 22 ГПК України, а отже
подальший розгляд справи здійснюється
щодо вимог позивача, зазначених у заяві
про зменшення позовних вимог.

В судових засіданнях представник
відповідача зазначив, що
заборгованість виникла у зв'язку з
бездіяльністю Державної казначейської
служби України, пеня та штраф
нараховані безпідставно, подав
клопотання про залучення до участі у
справі як третьої особи, які не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Головне
управління Державної казначейської
служби України у Львівській області.

Згідно ст. 27 ГПК України треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору, можуть вступити у справу
на стороні позивача або відповідача до
прийняття рішення господарським судом,
якщо рішення з господарського спору
може вплинути на їх права або обов'язки
щодо однієї із сторін.

У заявах про залучення третіх осіб і у
заявах третіх осіб про вступ у справу
на стороні позивача або відповідача
зазначається, на яких підставах третіх
осіб належить залучити або допустити
до участі у справі.

Таким чином, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, суд прийшов до
висновку, що винесення рішення у справі
не може вплинути на права та обов'язки
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Львівській області, а отже відсутні
підстави для залучення до участі у
справи останнього, в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача.

Представнику відповідача роз'яснено
права та обов'язки, передбачені ст.22 ГПК
України, заяв про відвід суду не
поступало.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, суд встановив наступне.

29 жовтня 2013 р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Техноторг-Дон» (учасник) та
Департаментом житлового господарства
та інфраструктури Львівської міської
ради (замовник) було укладено договір
про закупівлю товарів за державні
кошти №98 І.

За цим договором учасник (позивач)
зобов'язувався поставити замовникові
(відповідачу) машини комунальні та
обладнання для машин, зазначені в
специфікаціях (додатках), а замовник -
прийняти і оплатити товар.

Позивачем було поставлено автомобілі
та передано їх у власність відповідача
на суму 1 870 000 грн. 00 коп., що
підтверджується видатковою накладною
№И-125791 від 18.11.2014 р., актом
приймання-передачі від 18.11.2013 р.

Згідно п. 4.1. договору замовник оплачує
поставлений учасником товар за ціною
передбаченою у договорі протягом 10
банківських днів після поставки машин
комунальних та обладнання для машин до
місць поставки. Днем поставки товару
вважається дата підписання актів
приймання-передачі.

Відповідно до п. 5.4 договору факт
приймання-передачі (поставки) товару
посвідчується підписанням сторонами
акту приймання-передачі.

Пунктом 5.5. договору датою поставки
товару є дата підписання акту (актів)
приймання-передачі.

Як вбачається з матеріалів справи,
пояснень представників сторін,
відповідач свої зобов'язання перед
позивачем щодо оплати вартості
отриманого товару виконав з порушенням
строків, встановлених п. 4.1. договору
(оплатив вартість товару 30.04.2014 р., що
підтверджується платіжним дорученням
№209 від 28.02.2014 р.).

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 5 ст. 626 ЦК
України, договір є відплатним, якщо
інше не встановлено договором, законом
або не випливає із суті договору.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. Аналогічні вимоги
встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про прострочення виконання
зобов'язання боржником, оскільки,
відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України,
одностороння відмова від виконання
договору не допускається.

В силу ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України,
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Позивачем заявлено до стягнення пеню в
сумі 103 849 грн. 04 коп. та штраф в сумі 130 900
грн. 00 коп. При нарахуванні зазначених
сум пені та штрафу представник
позивача посилається на ч. 2 ст. 231 ГК
України, якою встановлено, що у разі
якщо порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання, що
належить до державного сектора
економіки, штрафні санкції
застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах: за порушення строків
виконання зобов'язання стягується пеня
у розмірі 0,1% вартості товарів (робіт,
послуг), з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення,
а за прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі 7%
вказаної вартості.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ГК України,
суб'єктами господарювання державного
сектора економіки є суб'єкти, що діють
на основі лише державної власності, а
також суб'єкти, державна частка у
статутному фонді яких перевищує
п'ятдесят відсотків чи становить
величину, яка забезпечує державі право
вирішального впливу на господарську
діяльність цих суб'єктів.

Згідно ч. 3 ст. 24 ГК України, суб'єктами
господарювання комунального сектора
економіки є суб'єкти, що діють на основі
лише комунальної власності, а також
суб'єкти, у статутному капіталі яких
частка комунальної власності
перевищує п'ятдесят відсотків чи
становить величину, яка забезпечує
органам місцевого самоврядування
право вирішального впливу на
господарську діяльність цих суб'єктів.

З наведеного вбачається, що
законодавець чітко розмежовує поняття
державного та комунального сектора
економіки.

Однак, представником позивача не
подано належних та допустимих доказів
того, що відповідач належить до
державного сектора економіки. Як
вбачається з поданого витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців,
організаційно-правова форма
відповідача - орган місцевого
самоврядування.

Відповідно до Державного
класифікатора «Класифікація
організаційно-правових форм
господарювання» (КОПФГ) ДК002:2004,
затвердженого наказом Державного
комітету з питань технічного
регулювання та споживчої політики від
28.05.2004 р. №97, орган місцевого
самоврядування - місцеве
самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районні
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Також необхідно зазначити, що грошовим,
за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного
кодексу України, є виражене в грошових
одиницях (національній валюті України
чи в грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

Судом встановлено, що у відповідача в
правовідносинах, які склалися між
сторонами у відповідності до договору
про закупівлю товару за державні кошти
№98 І від 29.10.2013 р., виникло грошове
зобов'язання, оскільки він зобов'язаний
сплатити позивачу кошти за поставлений
товар.

Як зазначено у п. 2.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №14
від 17.12.2013 р. «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» господарським
судам необхідно мати на увазі, що
штрафні санкції, передбачені абзацом
третім частини другої статті 231 ГК
України, застосовується за допущене
прострочення виконання лише
негрошового зобов'язання, пов'язаного з
обігом (поставкою) товару, виконанням
робіт, наданням послуг, з вартості яких
й вираховується у відсотковому
відношенні розмір штрафних санкцій.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним (ч.ч. 1, 2 ст. 547 ЦК України).

Як вбачається з тексту договору про
закупівлю товару за державні кошти №98
І від 29.10.2013 р., у ньому відсутня умова
про забезпечення виконання
зобов'язання у вигляді пені та/або
штрафу, підстави для їх застосування і
розмір. Позивачем також не
представлено інших правочинів, з яких
би вбачалося, що сторони узгодили умову
про забезпечення виконання
зобов'язання у вигляді пені та/або
штрафу.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, в
задоволені вимог про стягнення пені та
штрафу слід відмовити.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З врахуванням цих положень, позивачем
нараховано та заявлено до стягнення 3%
річних в сумі 22 901 грн. 10 коп. та
інфляційні втрати в сумі 66084грн. 31 коп.

Судом перевірено розрахунок та
встановлено, що суми 3% річних та
інфляційних втрат розраховані
позивачем правильно.

Покликання представника відповідача
на відсутність проплат видатків
підприємства казначейською службою не
є тією обставиною (подією), яка не
породжує для відповідача обов'язок
здійснити розрахунок за прийнятий
товар, або звільняє відповідача від
визначеного договором зобов'язання
розрахуватися за поставлений товар.

За змістом умов договору вбачається, що
такою обставиною сторонами визначено
факт поставки товару згідно накладної,
за наслідками чого відповідач
відповідно до п. 4.1. договору
зобов'язаний протягом 30 днів з моменту
передачі провести розрахунок за
переданий товар.

Крім цього, виходячи із приписів ст. 511
ЦК України, зобов'язання не може
створювати обов'язку для третьої особи,
що не є стороною договору, в даному
випадку казначейської установи. У
випадках, встановлених договором,
зобов'язання може лише породжувати для
третьої особи права щодо боржника та
(або) кредитора.

Також, як зазналося вище, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
обґрунтовані поданими доказами, а
загальна сума заборгованості, яка
підтверджена матеріалами справи та
підлягає до задоволення частково,
складає 22 901 грн. 10 коп. 3% річних, 66 084
грн. 31 коп. інфляційних втрат. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовити слід відмовити.

Згідно ст. 7 Закону України «Про судовий
збір», сплачена сума судового збору
повертається за ухвалою суду в разі,
зокрема, зменшення розміру позовних
вимог. Після зменшення сума позовних
вимог становила 323 734 грн. 45 коп. Судовий
збір з розміру даних вимог підлягає до
сплати у розмірі 6474грн. 69 коп., а тому
сума судового збору в розмірі 480 грн. 75
коп. повертається позивачу.

Оскільки спір виник з вини відповідача,
судові витрати (судовий збір)
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України
суд покладає на відповідача
пропорційно до задоволених вимог.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
11, 215, 216, 218, 509, 526, 530, 546, 547, 549, 599, 610, 625, 626 ЦК
України, ст. 193, 230, 231 ГК України та ст.ст.
4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Департамент
житлового господарства та
інфраструктури Львівської міської
ради, м. Львів, площа Ринок, 1
(ідентифікаційний код 34814670) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Техноторг-Дон», м.
Миколаїв, проспект Героїв Сталінграду,
113/1 (ідентифікаційний код 31764816) 22 901 грн.
10 коп. 3% річних, 66 084 грн. 31 коп.
інфляційних втрат, 1 779 грн. 24 коп.
судового збору.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Повернути на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Техноторг-Дон», м. Миколаїв, проспект
Героїв Сталінграду, 113/1
(ідентифікаційний код 31764816) з
Державного бюджету України 480 грн. 75коп.
судового збору, сплаченого платіжним
дорученням №5882 від 06.05.2014р.

5. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК
України.

В судовому засіданні 23.07.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення. Повне рішення складено 28.07.2014
р.

Суддя
Мазовіта А.Б.