м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/10108/14 17.07.14

За позовомНаціонального агентства з
акредитації УкраїнидоАсоціації
"Українські акредитовані органи з
оцінки відповідності"прозахист
ділової репутаціїСуддя Бойко Р.В.

Представники сторін:

від позивача:Сінькова І.О.,
Кончаківська В.О.від
відповідача:Казанцев С.А., Мороз С.В.

Обставини справи:

Національне агентство з акредитації
України (надалі - "Агентство")
звернулося до господарського суду
міста Києва із позовом до Асоціації
"Українські акредитовані органи з
оцінки відповідності" (надалі -
"Асоціація") про захист ділової
репутації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у
своїй скарзі до Міністра економічного
розвитку і торгівлі України та
Комітету з питань боротьби з
організованою злочинністю і корупцією
Верховної ради України від 11.03.2014 р.
№Д-22 відповідачем було викладено
недостовірну інформацію, що ганьбить
ділову репутацію позивача, у зв'язку з
чим останній вказує на наявність
підстав для: визнання інформації про
Агентство поширену Асоціацією у
березні 2013 року через звернення до
Міністра економічного розвитку і
торгівлі України та Комітету з питань
боротьби з організованою злочинністю і
корупцією Верховної ради України
недостовірною та такою, що порушує
особисте немайнове право Агентства на
недоторканість ділової репутації;
зобов'язання відповідача спростувати
перед Міністром економічного розвитку
і торгівлі України та Комітетом з
питань боротьби з організованою
злочинністю і корупцією Верховної ради
України поширені ним недостовірні
відомості шляхом надсилання
листа-спростовування.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 29.05.2014 р. порушено провадження
у справі №910/10108/14 та призначено її до
розгляду на 23.06.2014 р.

16.06.2014 р. через канцелярію суду
представником відповідача було подано
відзив на позовну заяву за змістом
якого в задоволенні позову просив
відмовити.

В судовому засіданні 23.06.2014 р. було
оголошено перерву до 17.07.2014 р.

Представники позивача в судове
засідання з'явилися, позовні вимоги
підтримують та просять задовольнити їх
повністю.

В судове засідання представники
відповідача з'явилися, проти позову
заперечують, в його задоволенні
просять відмовити повністю.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

11.03.2014 р. листом №Д-22 Асоціація
звернулась до Міністра економічного
розвитку і торгівлі України та
Комітету з питань боротьби з
організованою злочинністю і корупцією
Верховної ради України із повторною
скаргою (надалі - "Скарга") наступного
змісту:

"Наказом Мінекономрозвитку були
внесені зміни до складу Ради з
акредитації НААУ - замість Голови
президії Спілки "Ради з технічного
регулювання" до складу Ради з
акредитації НААУ введено ОСОБА_6, який є
президентом Міжнародної асоціації
органів з оцінки відповідності (далі -
МАООВ) та Радником Голови НААУ Рущака
В.М. На засіданні Ради з акредитації
18.02.2014 р. ОСОБА_6 обрано Головою Ради. На
тому ж засіданні Рада з акредитації
"визнала діяльність НААУ задовільною"
(п. 3 Рішення) та встановила "залучити
Міжнародну асоціацію органів з оцінки
відповідності до впровадження
механізму сплати членських внесків
НААУ до міжнародних та регіональних
організацій з акредитації" (п. 6
Рішення).

Президент МАООВ наділав до
акредитованих підприємств та
організацій лист щодо вступу до
асоціації та сплати щомісячних внесків
(лист додається), що свідчить про побори
з органів оцінки відповідності на
користь МАООВ - з кожного по 24 000 гривень
на рік. Виникають питання: на які цілі
підуть такі кошти? що отримають органи
з оцінки відповідності натомість?
МАООВ також надає "допомогу в розробці
усіх необхідних документів для
проходження акредитації". Суміщення
ОСОБА_6 двох посад компрометує
неупередженість НААУ та його
незалежність від організацій, що
надають консалтингові послуги органам
з оцінки відповідності.

Син Голови ради з акредитації,
Президента МАООВ ОСОБА_6 - ОСОБА_8 працює
заступником Голови НААУ з питань
акредитації - начальником управління з
акредитації органів з оцінки
відповідності. Члени асоціації УкрАО
вважають, що такий зв'язок між МАООВ та
НААУ має ознаки корупції.

Асоціація УкрАО також вважає, що Голову
НААУ Рущака В.М. призначено на посаду з
порушенням вимог статті 6-3 Закону
України "Про акредитацію органів щ
оцінки відповідності". А саме,
"Центральний орган виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері економічного
розвитку, враховує пропозиції Ради з
акредитації щодо кандидатур на посаду
керівника національного органу
України з акредитації". Однак,
засідання Ради з акредитації НААУ до
призначення голови НААУ не проводилось
і рекомендації щодо кандидатур до
Мінекономрозвитку України не
подавалось.".

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що,
на думку позивача, викладена в Скарзі
інформація є недостовірною та такою, що
ганьбить ділову репутацію Агентства, у
зв'язку з чим останній вказує на
наявність підстав для: визнання
інформації про Агентство поширену
Асоціацією у березні 2013 року через
звернення до Міністра економічного
розвитку і торгівлі України та
Комітету з питань боротьби з
організованою злочинністю і корупцією
Верховної ради України недостовірною
та такою, що порушує особисте немайнове
право Агентства на недоторканість
ділової репутації; зобов'язання
відповідача спростувати перед
Міністром економічного розвитку і
торгівлі України та Комітетом з питань
боротьби з організованою злочинністю і
корупцією Верховної ради України
поширені ним недостовірні відомості
шляхом надсилання
листа-спростовування.

Статтею 94 Цивільного кодексу України
визначено, що юридична особа має право
на недоторканність її ділової
репутації, на таємницю кореспонденції,
на інформацію та інші особисті
немайнові права, які можуть їй
належати.

За змістом постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1
"Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи"
відповідно до статей 94, 277 ЦК України
фізична чи юридична особа, особисті
немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного
кодексу України інформацією є
документовані або публічно оголошені
відомості про події та явища, що мали
або мають місце у суспільстві, державі
та навколишньому середовищі.

У відповідності до положень ст. 1 Закону
України "Про інформацію" під
інформацією розуміється будь-які
відомості та/або дані, які можуть бути
збережені на матеріальних носіях або
відображені в електронному вигляді,
під документом - матеріальний носій, що
містить інформацію, основними
функціями якого є її збереження та
передавання у часі та просторі.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про
інформацію" визначено, що право на
інформацію охороняється законом.

Згідно частини 2 наведеної статті
визначено, що ніхто не може обмежувати
права особи у виборі форм і джерел
одержання інформації, за винятком
випадків, передбачених законом. Суб'єкт
інформаційних відносин може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на інформацію.

Статтею 34 Конституції України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань. Кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір. Здійснення цих
прав може бути обмежене законом в
інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя.

Разом з тим, ст. 32 Конституції України
встановлено, зокрема, що кожному
гарантується судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім'ї та права
вимагати вилучення будь-якої
інформації.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91
Цивільного кодексу України юридична
особа здатна мати такі ж права та
обов'язки (цивільну правоздатність), як
і фізична особа, крім тих, які за своєю
природою можуть належати лише людині.

Згідно зі ст. 201 Цивільного кодексу
України особистими немайновими
благами, які охороняються цивільним
законодавством, є, в тому числі, ділова
репутація, ім'я (найменування), а також
інші блага, які охороняються цивільним
законодавством.

Частиною 1 статті 94 Цивільного кодексу
України передбачено, що право
юридичної особи на недоторканність її
ділової репутації, на таємницю
кореспонденції, на інформацію та інші
особисті немайнові права, які можуть їй
належати. Особисті немайнові права
юридичної особи захищаються
відповідно до глави 3 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 Цивільного
кодексу України негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною.

Згідно із ч. 5 п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1
"Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи"
недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 34 Господарського кодексу
України визначено, що дискредитацією
суб'єкта господарювання є поширення у
будь-якій формі неправдивих, неточних
або неповних відомостей, пов'язаних із
особою чи діяльністю суб'єкта
господарювання, які завдали або могли
завдати шкоди діловій репутації
суб'єкта господарювання.

Разом з тим, відповідно до п. 15
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи" при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
є сукупність таких обставин: -
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; - поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; -
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; - поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі. Поширенням
інформації також є вивішування
(демонстрація) в громадських місцях
плакатів, гасел, інших творів, а також
розповсюдження серед людей листівок,
що за своїм змістом або формою порочать
гідність, честь фізичної особи або
ділової репутації фізичної та
юридичної особи. Проте судам необхідно
враховувати, що повідомлення
оспорюваної інформації лише особі,
якої вона стосується, не може
визнаватись її поширенням, якщо особа,
яка повідомила таку інформацію, вжила
достатніх заходів конфіденційності
для того, щоб ця інформація не стала
доступною третім особам.

Із наявних в матеріалах справи
документів вбачається, що в даному
випадку спірна інформація, яка, на
думку позивача, є недостовірною, була
викладена відповідачем у своїй скарзі,
що спрямована на адресу Міністру
економічного розвитку і торгівлі
України та Комітету з питань боротьби з
організованою злочинністю і корупцією
Верховної ради України, а підставою
звернення з нею фактично були
положення Конституції України,
Марракеської Угоди про заснування
Світової організації торгівлі,
ратифікованої Законом України від
10.04.2008 р. №250-VI, Закону України "Про
акредитацію органів з оцінки
відповідності", Контракту про
співробітництво, укладеного між
Агентством та Європейською асоціацією
по акредитації, а також актів
Європейської асоціації по акредитації,
зобов'язання дотримання яких Агентство
взяло на себе згідно умов наведеного
контракту (зокрема, Процедури ЕА для
розслідування та вирішення скарг та
апеляцій).

Тобто, Асоціацією реалізуючи надані
наведеними положеннями свої права та у
визначеному ними порядку було
повідомлено особам, яких спірна
інформація стосується, про існування,
на думку відповідача, відповідних
порушень.

Згідно із ч. 5 ст. 55 Конституції України
кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 10.04.2003 р. №8-рп/2003 у
справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_9 про офіційне
тлумачення положення частини першої
статті 7 Цивільного кодексу
Української РСР (справа про поширення
відомостей) звернення громадян до
правоохоронного органу, що містять
певні відомості про недодержання
законів посадовими або службовими
особами, передаються чи повідомляються
не з метою доведення таких відомостей
до громадськості чи окремих громадян, а
з метою їх перевірки уповноваженими на
це законом іншими посадовими особами.
Тому такі звернення не можуть
вважатися поширенням відомостей, які
порочать честь, гідність чи ділову
репутацію або завдають шкоди інтересам
посадової чи службової особи.
Наявність у зверненнях до
правоохоронного органу завідомо
неправдивих відомостей тягне за собою
дисциплінарну, цивільно-правову,
адміністративну або кримінальну
відповідальність згідно з
законодавством України.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 р.
ратифіковано Конвенцію про захист прав
людини і основоположних свобод від
04.11.1950 р. (надалі "Конвенція") та Перший
протокол до Конвенції, а відтак в силу
ст. 9 Конституції України вони є
частиною національного законодавства
України.

Відповідно до ст. 10 Конвенції кожен має
право на свободу вираження поглядів. Це
право включає свободу дотримуватися
своїх поглядів, одержувати і
передавати інформацію та ідеї без
втручання органів державної влади і
незалежно від кордонів. Ця стаття не
перешкоджає державам вимагати
ліцензування діяльності радіомовних,
телевізійних або кінематографічних
підприємств. Здійснення цих свобод,
оскільки воно пов'язане з обов'язками і
відповідальністю, може підлягати таким
формальностям, умовам, обмеженням або
санкціям, що встановлені законом і є
необхідними в демократичному
суспільстві в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадської безпеки, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для охорони
здоров'я чи моралі, для захисту
репутації чи прав інших осіб, для
запобігання розголошенню
конфіденційної інформації або для
підтримання авторитету і
безсторонності суду.

Статтею 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
встановлено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Суду як джерело права.

В пунктах 42-48 рішення Європейського
суду з прав людини від 31.03.2011 р. у справі
"Сірик проти України" зазначено:

- у справі, яка розглядається, заявниця
надіслала свою скаргу щодо С. до
державного органу, підлеглою якого
остання була, приватним листом і не
оприлюднювала його. Отже, вимоги
захисту за статтею 10 Конвенції
необхідно оцінювати не у відношенні
інтересів свободи преси або відкритого
обговорення питань, які становлять
гострий громадський інтерес, а швидше у
відношенні права заявниці повідомляти
про порушення у діях посадової особи
органу, компетентному розглядати такі
скарги (див. рішення від 5 жовтня 2006 року
у справі "Захаров проти Росії", заява N
14881/03, п. 23, та рішення від 18 грудня 2008
року у справі "Казаков проти Росії",
заява N 1758/02, п. 28). У цьому контексті Суд
повторює, що одним із принципів
верховенства права є те, що громадяни
повинні мати можливість повідомляти
компетентних посадових осіб держави
про поведінку державних службовців,
яка їм видається неправомірною або
незаконною (див. п. 26 наведеного вище
рішення у справі "Захаров проти Росії"
та п. 28 наведеного вище рішення у справі
"Казаков проти Росії");

- заявниця надіслала свого листа, перш
за все, з метою перевірки компетентними
органами незаконного - на її думку -
поводження деяких державних
службовців. Зокрема, заявниця
надіслала свою скаргу до державного
органу, відповідального за контроль за
діяльністю Академії та її працівників,
і просила вивчити питання. Ніщо не
свідчить про те, що заявниця не діяла в
рамках, установлених законом для
подання подібних скарг;

- заявниця у своєму листі не вдавалася
до образливих, брутальних або
нестриманих висловлювань, хоча у ньому
дійсно містилися деякі емоційні
вислови, які наближалися до
перебільшення або провокації, - такі як,
наприклад, твердження, що С. "кожного
дня змінює ексклюзивні імпортні
вбрання та діаманти" (див.
вищезазначений пункт 6);

- лист не ставив під загрозу громадську
довіру до посадових осіб Академії,
оскільки його зміст не став відомим
загалу, у справі не брала участь преса,
а також не було будь-якої іншої форми
публічного розголосу. В цілому можна
обґрунтовано стверджувати, що скарга
заявниці не виходила за межі
прийнятної критики, особливо, оскільки
ці межі за певних обставин можуть бути
ширшими стосовно державних службовців
порівняно з приватними особами (див.
рішення у справі "Лешнік проти
Словаччини", заява N 35640/97, п. 53, ECHR 2003-IV, та
рішення від 20 квітня 2006 року в справі
"Райчінов проти Болгарії", заява N 47579/99,
п. 48);

- хоча у листі заявниці містилися
серйозні твердження про факти
корупції, незаконної розтрати
державних коштів та інших зловживань
посадовим становищем,
відповідальність за які покладалася на
посадових осіб Академії, у ньому також
були твердження, які аргументовано
можна назвати оціночними судженнями.
Зокрема, це були твердження, що
проректор Академії несправедливо
поводилася зі студентами та їхніми
батьками та була юридично
некомпетентною (див., mutatis mutandis, рішення
від 27 травня 2004 року у справі "Відес
Аїзсардзібас Клубе" проти Латвії",
заява N 57829/00, п. 46). Незважаючи на те, що
відповідно до статті 47 Закону України
"Про інформацію" оціночні судження не
підлягають доведенню їх правдивості
(див. вищезазначений пункт 19), суди
поклали на заявницю відповідальність
за те, що вона не довела правдивість
своїх тверджень, хоча й не
проаналізували, чи могли зазначені
твердження бути оціночними судженнями;

- вимогу доведення правдивості
оціночного судження виконати
неможливо, отже, ця вимога порушує
свободу вираження думки як таку, а вона
є основною складовою права,
гарантованого статтею 10 Конвенції
(див., серед інших джерел, рішення від 29
травня 2005 року у справі "Українська
прес-група" проти України", заява N 72713/01,
п. 41);

- притягнення заявниці до цивільної
відповідальності за подання до
державного органу скарги щодо
стверджуваних порушень з боку
посадової особи держави було
непропорційним цілі, яка
переслідувалася, а саме - захисту
репутації та прав відповідної
посадової особи. Таким чином, було
порушення статті 10 Конвенції.

Тобто, Європейський суду з прав людини
у своїй практиці насамперед звертає
увагу на те, що обмеження прав особи на
подання до державного органу скарги
щодо порушень з боку посадової особи
держави є неприпустимим, а притягнення
її до відповідальності за вчинення
таких дій свідчить про порушення
положень ст. 10 Конвенції.

Із матеріалів справи вбачається, що
Скарга серед іншого містить оціночні
судження, відповідний лист, яким
оформлена Скарга, не став відомим
громадськості, зокрема, через
залучення засобів масової інформації,
а відтак, позовні вимоги Агентства є
непропорційними меті захисту ділової
репутації та прав, оскільки
відповідачем було надіслано Скаргу
лише уповноваженим на її розгляд
особам.

Аналогічний висновок міститься в
постанові Вищого господарського суду
України від 02.08.2012 р. у справі
№5011-20/1387-2012.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи" визначено, що
відповідно до статті 277 ЦК не є
предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків, які,
будучи вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази на
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, враховуючи, що
інформація, викладена в Скарзі
фактично являється оціночними
судженнями, така скарга не була
поширена іншим ніж, уповноваженим на її
розгляд особам, та повідомлена
відповідачем лише в порядку реалізації
своїх прав, суд приходить до висновку
про необґрунтованість заявлених
позовних вимог.

За таких обставин, в задоволенні позову
Агентства з викладених у ньому підстав
необхідно відмовити.

Судові витрати згідно ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
Національного агентства з акредитації
України відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання повного тексту рішення
- 28.07.2014 р.

Суддя
Р.В. Бойко