ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року Справа № 907/581/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого Н.
Волковицької Л. Рогачза участю
представників:позивачаОСОБА_4 -
довіреність від 17.01.2013 р. (том 2 а.с.
5)відповідачаГуменюк Н.О. - довіреність
від 30.01.2014 р.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційні скарги
Хустської міської ради на постановувід
01.04.2014 р. Львівського апеляційного
господарського судуу справі№ 907/581/13
господарського суду Закарпатської
областіза позовомФізичної особи -
підприємця ОСОБА_6до Хустської
міської радипрозобов'язання укласти
додатковий договір В С Т А Н О В И В :

У червні 2013 р. ФОП ОСОБА_6 звернулась до
господарського суду Закарпатської
області з позовом до Хустської міської
ради про зобов'язання міську раду
укласти з позивачем додатковий договір
про продовження дії договору оренди
земельної ділянки за № 0320 від 10.10.2007 р.
на такий самий строк і на тих самих
умовах, а саме до 23.10.2013 р., яким передано
в оренду ФОП ОСОБА_6 земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0312 га,
посилаючись на приписи статті 187
Господарського кодексу України, статті
31 та частини 6 статті 33 Закону України
"Про оренду землі".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
укладений 10.10.2007 р., на підставі рішення
міської ради від 26.09.2007 р. № 471, строком
на 2 роки, договір оренди земельної
ділянки, згідно з рішенням міськради
від 23.10.2009 р. № 1442 було продовжено на 1
рік, з внесенням змін до пункту 3.1
договору щодо строку його дії до 23.10.2010
р.

Позивач зазначав, що в подальшому
договір оренди землі поновлювався, у
зв'язку з чим земельна ділянка
перебуває в оренді позивача до 23.10.2013 р.

Проте, 21.02.2012 р. Хустською міською радою
прийнято рішення № 599, яким з 23.10.2010 р.
припинено дію договору оренди
земельної ділянки.

Однак, рішенням господарського суду
Закарпатської області від 01.04.2013 р. у
справі № 907/44/13-г було визнано
незаконним та скасовано рішення
міської ради № 599 від 21.02.2012 р., у
зв'язку з чим позивач 05.04.2013 р. звернувся
до міської ради з заявою про укладення
договору оренди землі на три роки, із
відповіді на яку вбачається ухилення
міської ради від укладення договору, що
стало підставою для звернення до суду з
даним позовом.

У відзиві на позовну заяву Хустська
міська рада, заперечуючи проти її
задоволення, вказувала закінчення
строку дії договору оренди землі,
укладеного з позивачем та використання
ним земельної ділянки в порушення
вимог статті 34 Закону України "Про
оренду землі".

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 30.08.2013 р.
позов було задоволено повністю, а саме:
зобов'язано Хустську міську раду
укласти з ФОП ОСОБА_6 додатковий
договір про продовження дії договору
оренди земельної ділянки за № 0320 від
10.10.2007 року на такий самий строк і на тих
самих умовах, яким передати в оренду
земельну ділянку, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1,площею 0,0312 га.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 22.10.2013 р.,
рішення місцевого суду скасовано та
прийнято нове рішення, яким у позові
відмовлено, з мотивів передчасності
пред'явлення позову, з огляду на
приписи частини 6 статті 33 Закону
України "Про оренду землі", посилаючись
також на судове рішення у справі №
907/44/13-г.

Постановою Вищого господарського суду
України від 21.01.2014 р. постанова
Львівського апеляційного
господарського суду від 22.10.2013 р.
скасована, а справа направлена на новий
розгляд до апеляційного суду, з
посиланням на необхідність з'ясування
питань стосовно моменту виникнення між
сторонами спірних правовідносин щодо
поновлення договору оренди землі та
застосування норм законодавства, якими
врегульовані питання щодо порядку
поновлення договору оренди землі, саме
в редакції, чинній на момент виникнення
таких спірних правовідносин.

Під час нового розгляду справи,
Львівський апеляційний господарський
суд (судді: Мельник Г.І., Михалюк О.В.,
Новосад Д.Ф.), переглянувши рішення
господарського суду Закарпатської
області від 30.08.2013 р. в апеляційному
порядку, постановою від 01.04.2014 р.,
залишив його без змін.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись
на приписи статті 33 Закону України "Про
оренду землі" зазначив, що
документальними доказами у справі
встановлено, що відповідач заяв -
повідомлень про заперечення щодо
продовження терміну договору оренди
землі на адресу позивача не подавав,
належне повідомлення про припинення
правовідносин оренди землі у спірній
ситуації відсутнє, а відтак позовні
вимоги підлягають задоволенню шляхом
зобов'язання Хустську міську раду
укласти з ФОП ОСОБА_6 додаткового
договору про продовження дії договору
оренди земельної ділянки від 10.10.2007 р.
на такий самий строк і на тих самих
умовах.

Хустська міська рада подала до Вищого
господарського суду України касаційну
скаргу, в якій просить скасувати судові
рішення у даній справі та прийняти нове
рішення, яким відмовити ФОП ОСОБА_6 у
задоволенні позву повністю,
обґрунтовуючи доводи касаційної
скарги порушенням судами норм
матеріального та процесуального права.

Скаржник вказує на неправомірність
застосування судами обох інстанцій
приписів частини 6 статті 33 Закону
України "Про оренду землі" в редакції,
чинній після внесення змін до вказаної
норми, які набрали чинності з 12.03.2011 р., в
той час, як спірні правовідносини між
сторонами виникли під час дії
попередньої редакції статті 33 цього
Закону, якою не передбачалось
автоматичного поновлення договору
оренди земельної ділянки за
відсутності відповідного рішення
органу місцевого самоврядування чи
органу виконавчої влади. Заявник
касаційної скарги зазначав, що
відповідно до пункту 3.2 договору оренди
переважне право позивача на поновлення
договору виникло за два місяці до його
закінчення, а саме до 10. 08.2010 року, тобто
до набрання чинності статті 33 Закону
України "Про оренду землі" у новій
редакції

При цьому, як наголошував скаржник,
Хустською міською радою рішення про
поновлення договору оренди землі № 0320
від 10.10.2007 р., у відповідності до норм
права, чинних на момент закінчення
договору, не приймалось, а відтак, як
вважає заявник касаційної скарги, суди
першої та апеляційної інстанції
приймаючи рішення порушили виключне
право міської ради на право здійснення
права власності від імені народу
України та управління землями.

Скаржник зазначає, що в порушення норм
процесуального законодавства, у
судових рішеннях не зазначено який
саме зміст (умови, пункти) повинна мати
угода, яку за судовими рішеннями
зобов'язано укласти міську раду, що
унеможливлює її укладення на підставі
рішення суду.

Крім того, стосовно посилань судів на
сплату позивачем орендної плати,
судами першої та апеляційної інстанції
залишено поза увагою, що по - перше, на
день звернення до господарського суду
у справі № 904/44/13-г, на яку посилались
суди, ФОП ОСОБА_6 орендна плата за
користування земельною ділянкою у 2013
та першому кварталі 2014 років не
вносилась, що підтверджується довідкою
Хустської ОДПІ від 04.04.2014 р., а по - друге,
відповідно до рішення Хустської
міської ради № 639 від 11.04.2012 р. "Про
затвердження технічної документації з
нормативної грошової оцінки земель
міста Хусту", з квітня 2012 року для
спірної земельної ділянки змінилась
річна орендна плата та складає 4 317,36
грн. в рік, тобто 359,78 грн. в місяць, в той
час як договором було передбачено
щомісячну орендну плату у розмірі 230,06
грн.

Скаржник також зазначав, що судами
першої та апеляційної інстанції
безпідставно залишено поза увагою, що
позивачем 07.09.2010 р. було подано до
міської ради заяву про відкладення
питання про продовження договору
оренди землі на інший термін, а 07.02.2011 р.
подано заяву про надання дозволу на
викуп вказаної земельної ділянки, що
також є свідченням того, що позивач не
мав наміру в подальшому орендувати
спірну земельну ділянку, проте, судом
апеляційної інстанції оцінки вказаній
заяві, у задоволенні якої міською радою
було відмовлено, надано не було.

У відзиві на касаційну скаргу ФОП
ОСОБА_6 просила відмовити у її
задоволенні та залити в силі судові
рішення у даній справі з підстав
правомірності висновків судів про
задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутніх у судовому
засіданні представників сторін,
перевіривши наявні матеріали справи на
предмет правильності застосування
судами першої та апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Здійснюючи судовий розгляд справи
судами першої та апеляційної інстанції
були встановлені наступні обставини:

- 26.09.2007 р. Хустською міською радою
прийнято рішення № 471 Про затвердження
проекту відведення земельної ділянки
для надання в оренду ПП ОСОБА_6";

- 10.10.2007 р., на підставі вказаного
рішення Хустської міської ради № 471 від
26.09.2007 р., між Хустською міською радою
(орендодавець) та ПП ОСОБА_6 (орендар)
було укладено договір оренди земельної
ділянки № 0320, за умовами якого
орендодавець передав, а орендар
прийняв в строкове платне володіння і
користування земельну ділянку площею
0,0312 га, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 на 2 роки, із встановленням
переважного права орендаря після
закінчення строку договору на
поновлення цього договору на новий
термін, якщо інше не передбачене цим
договором та рішенням Хустської
міської ради. У цьому разі зацікавлена
сторона повинна письмово повідомити
другу сторону про бажання щодо
продовження дії договору на новий
термін не пізніше ніж за 2-а місяці до
його закінчення (пункти 1.1, 2.1, 3.1, 3.2
договору);

- 23.10.2009 р. рішенням Хустської міської
ради № 1442 продовжено термін оренди
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1,
площею 0,0312 га підприємцю ОСОБА_6 на 1
(один) рік (а.с. 52);

- 23.10.2009 р. на підставі рішень міської
ради № 471 від 26.09.2007 р. та № 1442 від 23.10.2009
р., між Хустською міською радою
(орендодавець) та ОСОБА_6 (орендар) були
підписані зміни до договору оренди
земельної ділянки № 0320 від 10.10.2007 р., у
пункті 1 яких сторонами пункт 3.1
викладено у наступній редакції: "3.1.
Земельна ділянка передається в оренду
терміном до 23.10.2010 р.". У пункті 2
сторонами було погоджено, що інші умови
договору оренди № 0320 від 10.01.2007 р.
залишаються незмінними, і сторони
підтверджують щодо них свої
зобов'язання (а.с. 17);

- 21.02.2012 р. рішенням Хустської міської
ради № 599, зокрема, вирішено припинити з
23.10.2010 р. дію договору оренди земельної
ділянки площею 0,0312 га по АДРЕСА_1, за №
0320 від 10.10.2007 р. з ОСОБА_6 (а.с. 22);

- 01.04.2013 р. рішенням господарського суду
Закарпатської області у справі № 907/44/13-
г позов ФОП ОСОБА_6 до Хустської міської
ради задоволено частково, а саме:
визнано незаконним та скасоване
рішення Хустської міської ради від
21.02.2012 р. № 599 "Про припинення договору
оренди земельної ділянки ОСОБА_6" та
відмовлено у задоволенні позовних
вимог ФОП ОСОБА_6 про поновлення
договору оренди земельної ділянки від
10.10.2007 р. (а.с. 29-36).

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом спору у даній справі є вимога
ФОП ОСОБА_6 про зобов'язання Хустську
міську раду укласти з позивачем
додатковий договір про продовження дії
договору оренди земельної ділянки за №
0320 від 10.10.2007 р. на той самий строк і на
тих самих умовах, а саме до 23.10.2013 р., з
посиланням на приписи статті 187
Господарського кодексу України та
частини 6 статті 33 Закону України "Про
оренду землі", з огляду на наявність у
позивача переважного права на оренду
земельної ділянки та обов'язковість
підписання головою міської ради
відповідної угоди про поновлення
договору оренди землі, а також з
урахуванням фактів встановлених
рішенням господарського суду
Закарпатської області від 01.04.2013 р. у
справі № 907/44/13-г.

Статтею 11 Цивільного кодексу України
встановлено, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

За приписами статей 627, 628 та 629
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 13 Конституції
України земля є об'єктом права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Статтею 116 Земельного кодексу України
передбачено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону.

Зі змісту частини першої статті 124
Земельного кодексу України вбачається,
що передача в оренду земельних ділянок,
що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки.

Відповідно до статті 13 Закону України
"Про оренду землі" договір оренди землі
- це договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди
землі є, зокрема, строк дії договору
оренди (стаття 15 Закону).

За приписами статті 31 Закону України
"Про оренду землі" договір оренди землі
припиняється в разі, зокрема,
закінчення строку, на який його було
укладено.

Статтею 33 Закону України "Про оренду
землі" визначено порядок поновлення
договору оренди землі та передбачено,
що по закінченню строку, на який було
укладено договір оренди землі, орендар,
який належно виконував обов'язки за
умовами договору, має переважне право
перед іншими особами на укладення
договору оренди землі на новий строк
(поновлення договору оренди землі).

Разом з цим, 17.02.2011 р. прийнято Закону
України "Про регулювання містобудівної
діяльності", яким внесені зміни до
деяких законодавчих актів та пунктом 1
Розділу V "Прикінцеві положення"
встановлено, що цей Закон набирає
чинності з дня його опублікування, крім
випадків, визначених у вказаному
розділі Закону.

Закон України "Про регулювання
містобудівної діяльності"
опубліковано 12.03.2011 р. у газеті "Голос
України", тобто Закон набрав чинності
12.03.2011 р.

Відповідно до пункту 17 Закону України
"Про регулювання містобудівної
діяльності", статтю 33 Закону України
"Про оренду землі" викладено у новій
редакції та передбачено, зокрема, що по
закінченню строку, на який було
укладено договір оренди землі, орендар,
який належно виконував обов'язки за
умовами договору, має переважне право
перед іншими особами на укладення
договору оренди землі на новий строк
(поновлення договору оренди землі).
Орендар, який має намір скористатися
переважним правом на укладення
договору оренди землі на новий строк,
зобов'язаний повідомити про це
орендодавця до спливу строку договору
оренди землі у строк, встановлений цим
договором, але не пізніше ніж за місяць
до спливу строку договору оренди землі.
До листа-повідомлення про поновлення
договору оренди землі орендар додає
проект додаткової угоди.

Згідно з частиною 6 статті 33 Закону
України "Про оренду землі" в редакції зі
змінами, внесеними Законом України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
встановлено, що у разі якщо орендар
продовжує користуватися земельною
ділянкою після закінчення строку
договору оренди і за відсутності
протягом одного місяця після
закінчення строку договору
листа-повідомлення орендодавця про
заперечення у поновленні договору
оренди землі такий договір вважається
поновленим на той самий строк і на тих
самих умовах, які були передбачені
договором. У цьому випадку укладання
додаткової угоди про поновлення
договору оренди землі здійснюється із:
власником земельної ділянки (щодо
земель приватної власності);
уповноваженим керівником органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування без прийняття рішення
органом виконавчої влади або органом
місцевого самоврядування про
поновлення договору оренди землі (щодо
земель державної або комунальної
власності).

Відповідно до статті 5 Цивільного
кодексу України, акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи. Якщо
цивільні відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

При цьому, відповідно до частини 5
статті 94 Конституції України, Закон
набирає чинності через десять днів з
дня його офіційного оприлюднення, якщо
інше не передбачено самим законом, але
не раніше дня його опублікування.

Під час розгляду справи судами першої
та апеляційної інстанції було
встановлено, що 23.10.2009 р. на підставі
рішень міської ради № 471 від 26.09.2007 р. та
№ 1442 від 23.10.2009 р., між Хустською міською
радою (орендодавець) та ОСОБА_6 (орендар)
були підписані зміни до договору
оренди земельної ділянки № 0320 від
10.10.2007 р., у пункті 1 яких сторонами пункт
3.1 викладено у наступній редакції: "3.1.
Земельна ділянка передається в оренду
терміном до 23.10.2010 р.".

Проте, під час розгляду справи, в
порушення приписів статті 654
Цивільного кодексу України, за
приписами якої зміна або розірвання
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту та положень
статті 18 Закону України "Про оренду
землі" (в редакції, чинній на момент
внесення 23.10.2009 р. змін до договору
оренди землі), згідно з якою договір
оренди землі набирає чинності після
його державної реєстрації, судами
першої та апеляційної інстанції
відповідні обставини стосовно
чинності додаткової угоди від 23.09.2009 р.
не встановлювались.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справ, скасовуючи постанову суду
апеляційної інстанції та направляючи
справу на новий розгляд, судом
касаційної інстанції вказувалось на
те, що у вирішенні спорів, пов'язаних з
поновленням (пролонгацією) договорів
оренди земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності необхідно
враховувати, що до спірних
правовідносин має застосовуватися
саме та редакція закону, яка була
чинною на дату виникнення спірних
правовідносин.

Якщо відповідні правовідносини
виникли між сторонами до внесення змін
Законом України "Про регулювання
містобудівної діяльності", який набрав
чинності з 12.03.2011 р., до статті 33 Закону
України "Про оренду землі", необхідним є
врахування, що попередня редакція
зазначеної статті Закону України "Про
оренду землі" не передбачала
автоматичного поновлення договорів
оренди землі.

Реалізація переважного права на
поновлення договору оренди земельної
ділянки державної або комунальної
власності пов'язувалася з наявністю
відповідного рішення органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування.

Здійснюючи судовий розгляд справи
судами було встановлено, що Хустська
міська рада заяв - повідомлень про
заперечення щодо продовження терміну
договору оренди землі на адресу ФОП
ОСОБА_6 не подавала, належне
повідомлення про припинення
правовідносин оренди землі у спірній
ситуації відсутнє, а відтак в силу
частини 6 статті 33 Закону України "Про
оренду землі", позовні вимоги про
зобов'язання Хустську міську раду
укласти з ФОП ОСОБА_6 додатковий
договір про продовження дії договору
оренди земельної ділянки від 10.10.2007 р.
на такий самий строк і на тих самих
умовах є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Проте, в порушення статті 11112
Господарського процесуального кодексу
України, якою передбачено, що вказівки,
що містяться у постанові касаційної
інстанції, є обов'язковими для суду під
час нового розгляду справи, судом
залишено поза увагою вказівки суду
касаційної інстанції стосовно
необхідності застосування до спірних
правовідносин саме тієї редакції
закону, яка була чинною на дату
виникнення таких спірних
правовідносин.

При цьому, судом касаційної інстанції
вказувалось, що за приписами частин 1, 2
статті 35 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, визнані господарським судом
загальновідомими, не потребують
доказування. Факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

Вказаною нормою встановлено, що
преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), але не правовій оцінці таких
фактів, здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір. Тобто, преюдиціальні факти слід
відрізняти від оцінки іншим судом
певних обставин. Не мають
преюдиціального значення оціночні
судження, зроблені судом при вирішенні
іншої справи, ототожнення фактів,
встановлених цим судом, з їх юридичною
оцінкою.

Проте, вказане залишено поза увагою
судом апеляційної інстанції, на що вже
вказувалось у постанові Вищого
господарського суду України від 21.01.2014
р. про направлення справи на новий
розгляд.

Судова колегія також вважає за
необхідне зазначити, що відповідно до
статті 15 Цивільного кодексу України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а також
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

За приписами пункту 2 статті 20
Господарського суду України кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається Цивільним кодексом
України, Господарським кодексом
України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2
Господарського процесуального кодексу
України звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" до виключної
компетенції міських рад віднесено
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи місцевого
самоврядування зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 12 Земельного кодексу України
передбачено, що до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить розпорядження
землями територіальних громад,
передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу, надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 34 статті 26, пункту
другого статті 77 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
питання регулювання земельних
відносин (у тому числі надання
земельної ділянки в оренду та
поновлення договору оренди земельної
ділянки) вирішується на пленарному
засіданні ради - сесії, а спори про
поновлення порушених прав юридичних і
фізичних осіб, що виникають в
результаті рішень, дій чи
бездіяльності органів або посадових
осіб місцевого самоврядування,
вирішуються в судовому порядку.

За приписами статті 59 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
Харківська міська рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень.

Відповідно до частини 5 статті 33 Закону
України "Про оренду землі" (в редакції,
чинній на момент звернення до суду -
04.062013 р.) орендодавець у місячний термін
розглядає надісланий орендарем
лист-повідомлення з проектом
додаткової угоди, перевіряє його на
відповідність вимогам закону, узгоджує
з орендарем (за необхідності) істотні
умови договору і, за відсутності
заперечень, приймає рішення про
поновлення договору оренди землі (щодо
земель державної та комунальної
власності), укладає з орендарем
додаткову угоду про поновлення
договору оренди землі. За наявності
заперечень орендодавця щодо
поновлення договору оренди землі
орендарю направляється
лист-повідомлення про прийняте
орендодавцем рішення.

При цьому, статтею 33 Закону України "Про
оренду землі" (в редакції, чинній на
момент закінчення договору, з
урахуванням внесених 23.10.2009 р. до пункту
3.1 договору змін - 23.10.2010 р.) також не
передбачався порядок автоматичного
поновлення договору оренди земельної
ділянки в разі відсутності заперечень
з боку сторін, а лише визначено, що в
цьому разі договір підлягає
поновленню.

Тобто, наявність рішення відповідного
органу місцевого самоврядування про
надання земельної ділянки в оренду
чинним земельним законодавством
визначається в якості обов'язкової
передумови подальшого укладення
договору оренди земельної ділянки, а,
відтак, договір оренди є наслідком
виконання відповідного рішення органу
місцевого самоврядування, тобто
способом волевиявлення ради, яка
здійснює право власності від імені
відповідної територіальної громади,
щодо регулювання земельних відносин є
прийняття рішення сесії.

Відповідно до частини 2 статті 14
вказаного Кодексу, особа не може бути
примушена до дій, вчинення яких не є
обов'язковим для неї.

Таким чином, виходячи з приписів
чинного законодавства, як на момент
закінчення строку дії договору, так і
на момент звернення ФОП ОСОБА_6 до суду
з позовом, зобов'язання цього органу
укласти або поновити договір оренди
земельної ділянки за відсутності
відповідного рішення є порушенням його
виключного передбаченого Конституцією
України права на здійснення права
власності від імені українського
народу та управління землями.

Проте, вказані приписи законодавства
залишені судами поза увагою, як й
залишено поза увагою доводи міської
ради стосовно того, що ФОП ОСОБА_6 06.08.2010
р. в порядку пункту 3.2 договору оренди
землі було направлено заяву про
продовження строку оренди земельної
ділянки, а 07.09.2010 р. позивачем
направлено до міської ради заяву про
відкладення продовження договору
оренди земельної ділянки на інший
термін (том 2 а.с. 28). При цьому, в
подальшому - 07.02.2011 р. ФОП ОСОБА_6 подано
до міської ради заяву про надання
дозволу на викуп спірної земельної
ділянки (том 2 а.с. 31).

За приписами процесуального
законодавства, рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого:

- чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин
сторін, виходячи з фактів, установлених
у процесі розгляду справи, та яка
правова норма підлягає застосуванню
для вирішення спору.

З огляду на вимоги частини 1 статті 4
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд у прийнятті
судового рішення керується (та
відповідно зазначає у ньому) не лише
тими законодавчими та/або
нормативно-правовими актами, що на них
посилалися сторони та інші учасники
процесу, а й тими, на які вони не
посилалися, але якими регулюються
спірні правовідносини у конкретній
справі (якщо це не змінює
матеріально-правових підстав позову).

Господарським судам слід виходити з
того, що рішення може ґрунтуватись лише
на тих доказах, які були предметом
дослідження і оцінки судом. При цьому
необхідно мати на увазі, що згідно зі
статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України наявні
докази підлягають оцінці у їх
сукупності і жодний доказ не має для
господарського суду заздалегідь
встановленої сили. Відхиляючи будь-які
доводи сторін чи спростовуючи подані
стороною докази, господарські суди
повинні у мотивувальній частині
рішення навести правове обґрунтування
і ті доведені фактичні обставини, з
огляду на які ці доводи або докази не
взято до уваги судом. Викладення у
рішенні лише доводів та доказів
сторони, на користь якої приймається
рішення, є порушенням вимог статті 42
Господарського процесуального кодексу
України щодо рівності всіх учасників
судового процесу перед законом і судом.

Статтею 84 Господарського
процесуального кодексу України
визначений зміст судового рішення та
передбачено, що рішення господарського
суду ухвалюється іменем України і
складається із вступної, описової,
мотивувальної і резолютивної частин,
при цьому, резолютивна частина рішення
ні за яких умов не повинна викладатись
альтернативно. У випадку, коли такі
альтернативні вимоги містяться у
позовній заяві, господарському суду
слід ухвалою зобов'язати позивача
визначитись з предметом позову і
вирішувати спір у залежності від
характеру зобов'язань відповідача.

За приписами процесуального
законодавства, у резолютивній частині
рішення має бути остаточна відповідь
щодо усіх вимог, які були предметом
судового розгляду.

При цьому господарські суди повинні у
рішенні зі спору, що виник при
укладенні або зміні договору зазначати
рішення з кожної спірної умови
договору у вигляді конкретного
формулювання відповідної умови
(розділу, пункту, підпункту) договору.

Проте, судове рішення у даній справі не
відповідає вказаним вимогам
Господарського процесуального кодексу
України, а суд апеляційної інстанції
повторно здійснюючи судовий розгляд
справи, в порушення статей 101, 104-105
вказаного кодексу, вказане залишив
поза увагою.

Оскільки в силу статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України, касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, судові рішення у даній справі
підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до
господарського суду Закарпатської
області.

При новому розгляді справи судам
необхідно врахувати викладене та
надати оцінку всім доказам та доводам
сторін, встановивши, на підставі норм
матеріального та процесуального права,
які підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, обставини та вирішити
спір у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин,
із наданням належної оцінки всім
доводам та доказам сторін.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3
статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112
Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський
суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 01.04.2014 р. у
справі № 907/581/13 та рішення
господарського суду Закарпатської
області від 30.08.2014 р. скасувати, справу
направити на новий розгляд до
господарського суду Закарпатської
області.

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Головуючий суддя
Т. Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л. Рогач