Господарський суд Чернігівської
========================================================================
========================================================================
========================
Р І Ш Е Н Н Я

23 липня 2014 р.
Справа № 927/780/14

Позивач: Товариство з обмеженою
відповідальністю "ВМП",

вул. Луцька, 3, м. Нововолинськ,
Волинська область, 45400

Відповідач: Фізична особа - підприємець
ОСОБА_1,

АДРЕСА_1

про стягнення 41186,28 грн.

Суддя А.М.Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: Прокопюк А.Л. -
представник, дов. № 47 від 14.01.2014 р.

Від відповідача: ОСОБА_1 - особисто,
паспорт НОМЕР_2 виданий Прилуцьким МВ
УМВС України в Чернігівській області
24.07.1999 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошені вступна та
резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ВМП" звернулось до
господарського суду Чернігівської
області з позовом до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 про стягнення 41186,28
грн., а саме 38505,29 грн. основного боргу,
2425,84 грн. інфляційних нарахувань, 255,15
грн. відсотків річних, а також 1827,00 грн.
витрат зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог в
позовній заяві № 698 від 16.05.14 р. позивач
посилається на те, що в порушення умов
укладеного між сторонами Договору
купівлі-продажу № 10/9-13 від 18.09.13 р.
відповідачем не виконані належним
чином зобов'язання щодо повної та
своєчасної оплати вартості
поставленого за договором товару,
внаслідок чого утворилась
заборгованість в розмірі 38505,29 грн., за
наявності якої позивачем нараховано
відповідачу 255,15 грн. відсотків річних
та 2425,84 грн. інфляційних нарахувань.

Ухвалою господарського суду
Чернігівської області від 29.05.14 р.
позовну заяву прийнято до розгляду та
порушено провадження у справі № 927/780/14,
розгляд справи призначено на 25.06.14 р.

Ухвалами суду від 25.06.14 р. та 08.07.14 р.
розгляд справи відкладався на 08.07.14 р.
та 23.07.14 р. відповідно.

Сторони в судове засідання 25.06.14 р. не
з'явились.

До початку судового засідання 08.07.14 р.
через канцелярію суду представником
позивача подані письмові пояснення №
891 від 23.06.14 р., які разом з доданими до
них документами долучені судом до
матеріалів справи.

В поясненнях позивач зазначив, що
поставка товару згідно п.6.2. Договору
купівлі-продажу № 10/9-13 від 18.09.2013р.
(далі-Договір) здійснювалась на
підставі замовлення покупця,
узгодженого з постачальником. Форма
замовлення у Договорі не закріплена, а
на практиці замовлення здійснюється в
усній формі в телефонному режимі з
подальшим внесенням заявки
менеджерами до програми "1С
Бухгалтерія", де і фіксується факт
замовлення товару.

Посилаючись на умови Договору позивач
також зазначив, що специфікація - це
узгоджені сторонами щомісячні об'єми
поставки товару покупцем у розмірі
асортименту по товарних групах або
торгових марках, затверджених
постачальником. Специфікація є
документом планування об'ємів
виробництва постачальником на
наступний місяць, на підприємстві
вказані документи зберігаються тільки
місяць.

Позивач в поясненнях повідомив, що
претензії щодо якості товару не
пред'являлись, акти розбіжностей
відповідно до п.п.7.6.-7.9. Договору
відсутні.

Крім того, позивач зазначив, що після
закінчення кожного календарного
місяця сторони погоджують акт звірки
взаємних розрахунків відповідно до п.
9.3. Договору. Копії актів за вересень -
грудень 2013р. додано до матеріалів
справи. При цьому, за січень 2014 р. акт
відсутній, проте, як зазначив позивач у
поясненнях № 891 від 23.06.14 р., він набрав
юридичної сили згідно умов Договору.

В поясненнях позивачем зазначено про
надання на підтвердження відсутності
на накладній на повернення
постачальнику товару відміток про
отримання товару копії накладної на
повернення № В від 03.02.14 р..

Докази на підтвердження повноважень
осіб, які здійснювали приймання товару
за накладними, на здійснення
відповідних дій не надані, оскільки, як
стверджував позивач, товар приймав сам
ФОП ОСОБА_1, що підтверджується
наявністю його підписів та печаток на
видаткових накладних.

Як зазначив позивач, на підтвердження
надсилання претензій відповідачу, яке
здійснювалось без повідомлення про
вручення, надано копію реєстру
відправлення листів ТОВ "ВМП" з
відміткою пошти, отже доказів
отримання відповідачем претензії
товариство надати не має можливості.

Позивач в письмових поясненнях
повідомив, що попередня оплата в сумі
0,91 грн. станом на 13.12.13 р. утворилась в
результаті залишку коштів, сплачених
відповідачем за товар, що поставлявся
раніше. Вказаний факт підтверджено
наданою позивачем копією картки
клієнта - ФОП ОСОБА_1 за січень 2013 р. -
квітень 2014 р..

Крім того, ТОВ "ВМП" повідомлено про
відсутність інших правовідносин з
відповідачем, крім зазначених у
позовній заяві на даний час та в
минулому, а також про те, що додаткові
угоди до Договору між позивачем та
відповідачем не укладались.

Також до початку судового засідання
08.07.14 р. через канцелярію суду
представником позивача подано довідку
№ 892 від 23.06.14 р., яка долучена судом до
матеріалів справи.

У довідці позивач підтвердив, що в
провадженні господарських судів
відсутні справи зі спору між ТОВ "ВМП"
та ФОП ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за договором № 10/9-13 від
18.09.13 р. та відсутні рішення цих органів
з такого спору.

В судове засідання 08.07.14 р. з'явились
уповноважений представник позивача та
відповідач особисто.

В судовому засіданні 08.07.14 р.
представником позивача подано
письмове клопотання б/н від 08.07.14 р. про
долучення документів до матеріалів
справи.

Клопотання судом задоволено, документи
до матеріалів справи долучені.

В судове засідання 23.07.14 р. з'явились
уповноважений представник позивача та
відповідач особисто.

Представником позивача в судовому
засіданні 23.07.14 р. подані письмові
пояснення № 1068 від 22.07.14 р., які разом з
доданими до них документами долучені
судом до матеріалів справи.

В поясненнях позивач зазначив, що акти
звірки за січень - лютий 2014 року
передавались відповідачу водієм при
здійсненні поставки товару, але не були
підписані відповідачем та повернуті
позивачу. Крім того, п. 9.3 Договору
передбачено, якщо після закінчення
семи календарних днів з моменту
надання покупцю (відповідачу) акту
звірки взаємних розрахунків
постачальник не отримає свій примірник
акту, то вважається, що з цього моменту
набирає юридичної сили акт звірки
взаємних розрахунків в редакції
постачальника. Виходячи з
вищевикладеного, позивач вважає суму
боргу узгодженою.

Також позивач в поясненнях зазначив, що
на накладній на повернення відсутній
підпис отримувача, так як це примірник
позивача. Крім того, позивач не
заперечує прийняття повернутого
товару та відповідне зменшення оплати
за товар на вказану суму.

Як зазначив в поясненнях позивач, ТОВ
«ВМП» приймає повернення товару
відповідно до накладної на повернення
та відображає це в бухгалтерському
обліку. Податкова накладна не
корегувалась на суму повернення, так як
відповідач не є платником податку на
додану вартість.

Відповідачем в судовому засіданні 23.07.14
р. подані письмові пояснення (без
вихідних реквізитів) з доданими
документами, які долучено судом до
матеріалів справи.

Серед доданих відповідачем документів
міститься копія укладеного між ТОВ
„ВМП" та ФОП ОСОБА_1 договору купівлі -
продажу б/н від 01.01.13 р., який не містить
підпису керівника ТОВ "ВМП" та відбитку
печатки вказаного товариства.

В поясненнях відповідач визнав факт
існування боргу перед ТОВ «ВМП».

Крім того, відповідач в поясненнях
зазначив, що протоколу цін
(прайс-листів), як зазначено в п.3.1.
Договору, позивач не надавав. При цьому
з боку ТОВ "ВМП" мали місце затримки в
поставці товару відповідачу при
відсутності заборгованості перед
позивачем.

Також відповідач зазначає про
односторонню відмову позивача від
здійснення поставок товару за умови
продовження оплати поставленої
продукції до 17.02.2014 р. та небажання
товариства проводити будь - які
переговори.

В судовому засіданні 23.07.14 р.
представником позивача подана заява
б/н від 23.07.14р., в якій позивач
відмовляється від зазначених в
позовній заяві позовних вимог в
частині стягнення відсотків річних та
інфляційних нарахувань та зазначає про
свою проінформованість щодо наслідків
такої відмови.

Вказана заява долучена судом до
матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалами суду
від 29.05.14 р., 25.06.14 р. та 08.07.14 р.
відповідачем надані суду не в повному
обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх
вимог та заперечень, окрім наявних в
матеріалах справи, на час проведення
судового засідання сторонами суду не
надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (далі - Постанова № 18)
якщо стороною (або іншим учасником
судового процесу) у вирішенні спору не
подано суду в обґрунтування її вимог
або заперечень належні і допустимі
докази, в тому числі на вимогу суду, або
якщо в разі неможливості самостійно
надати докази нею не подавалося
клопотання про витребування їх судом
(частина перша статті 38 ГПК), то розгляд
справи господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Подані представником позивача та
відповідачем письмові клопотання від
08.07.14 р. про відмову від здійснення
технічної фіксації судового процесу
судом задоволені. Засідання
господарського суду по розгляду даної
справи проведені без фіксації
технічними засобами. Судовий процес
відображено у протоколах судового
засідання.

Перед початком розгляду справи
представника позивача та відповідача
було ознайомлено з правами та
обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60,
74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського
процесуального кодексу України.

Представник позивача та відповідач в
судових засіданнях повідомили суд, що
права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представником позивача
та відповідачем не заявлено.

В судовому засіданні 23.07.14 р.
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги з урахуванням
заяви про відмову від частини позовних
та просив задовольнити позов в повному
обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 23.07.14 р.
підтвердив факт існування боргу перед
ТОВ «ВМП» за поставлений товар
відповідно до видаткових накладних, на
яких наявні його особистий підпис та
печатка ФОП ОСОБА_1, заперечуючи при
цьому підписання договору
купівлі-продажу № 10/9-13 від 18.09.13 р. в
редакції, наданій позивачем.

В судовому засіданні 23.07.14 р.
представник позивача заперечував
існування укладеного між сторонами
договору купівлі - продажу в редакції,
наданій відповідачем.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення представника
позивача та відповідача, з'ясувавши
обставини, що мають значення для
вирішення спору, перевіривши наданими
сторонами доказами, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного
кодексу України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та
інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких,
які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу
України правочин може вчинятися усно
або в письмовій формі. Сторони мають
право обирати форму правочину, якщо
інше не встановлено законом. Правочин,
для якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

Як зазначено позивачем в позовній
заяві та в доданому до неї примірнику
договору, 18 вересня 2013 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ВМП" (Постачальник за
договором, позивач у справі) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1
(Покупець за договором, відповідач у
справі) укладений договір
купівлі-продажу № 10/9-13 (далі - Договір).

Згідно п. 2.1. Договору постачальник
зобов'язується поставляти покупцю
товар, визначений цим Договором, а
покупець зобов'язується прийняти такий
товар та своєчасно оплачувати його в
порядку та на умовах, передбаченим
даним Договором.

Ціна товару, кількість та якість
товару, замовлення товару, його
прийняття та повернення визначені
розділами 3-5, 7-8 Договору відповідно.

Відповідно до п.п. 6.1., 6.2 поставка товару
здійснюється постачальником на умовах
СРТ: місце розвантаження (склад)
покупця згідно міжнародних правил
тлумачення комерційних термінів
«Інкотермс 2000», які застосовуються із
врахуванням особливостей , пов'язаних
із внутрішньодержавним характером
цього Договору, а також тих
особливостей, що випливають із умов
цього Договору. Поставка товару
здійснюється на підставі замовлення
покупця, узгодженого з постачальником.

Поставка вважається виконаною,
відповідно до п. 6.8 Договору, з моменту
прийняття товару та підписання
товарно-супровідних документів на
складі покупця.

Згідно п. 9.1 розрахунки по даному
Договору здійснюються на умовах
відтермінування 3 к.д. у безготівковій
формі, шляхом перерахування вартості
товару (партії товару) на розрахунковий
рахунок постачальника або у іншій
фермі, що не суперечить законодавству і
додатково погоджена сторонами. Днем
оплати товару є день зарахування
грошових коштів на банківський рахунок
постачальника (п.9.2 Договору).

Відповідно до п. 15.1. даний договір
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами і діє до 31 грудня
2013 року, але в будь-якому випадку до
проведення повних взаєморозрахунків
між сторонами. Якщо за місяць до
закінчення терміну дії договору жодна
із сторін не заявить у письмовій формі
про своє бажання розірвати Договір, то
він продовжує діяти на кожний
наступний рік на тих самих умовах.

З доданого відповідачем до матеріалів
справи в судовому засіданні 23.07.14 р.
примірника укладеного між сторонами
Договору купівлі - продажу б/н від 01.01.13
р. вбачається, що зміст п.п. 1-8, 10, 14-16 є
ідентичним екземпляру Договору № 10/9-13
від 18.09.13 р., копія якого надана
позивачем. Пункти 11-13 Договору № 10/9-13
від 18.09.13 р. дослідити немає можливості,
оскільки позивачем до матеріалів
справи не додано копій сторінок
вказаного Договору, які містять
вищевказані пункти.

Як встановлено судом за матеріалами
справи, відповідно до п. 9.1. наданої
відповідачем копії Договору купівлі -
продажу б/н від 01.01.13 р. розрахунки по
даному Договору здійснюються на умовах
відтермінування 14 (чотирнадцять)
календарних днів у безготівковій
формі, шляхом перерахування вартості
товару (партії товару) на розрахунковий
рахунок постачальника або у іншій
формі, що не суперечить законодавству і
додатково погоджена сторонами.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Письмовими доказами у відповідності до
ст. 36 Господарського процесуального
кодексу України визнаються документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про інформацію" документ -
матеріальний носій, що містить
інформацію, основними функціями якого
є її збереження та передавання у часі
та просторі.

Письмові докази подаються в оригіналі
або в належним чином засвідченій копії
(стаття 36 ГПК).

Відповідно до п.2.2 Постанови № 18, якщо
подані копії документів, у тому числі
виготовлені з використанням технічних
засобів, викликають сумніви,
господарський суд може витребувати
оригінали цих документів, у тому числі
для огляду в судовому засіданні з
наступним поверненням цих оригіналів
особі, яка їх подала.

Якщо одним з учасників судового
процесу подано засвідчені ним копії
документів, а інший з цих учасників
заперечує відповідність їх оригіналам,
то господарський суд зобов'язаний
витребувати такі оригінали для огляду
у особи, яка їх подала.

При цьому, на час проведення судового
засідання позивачем не наданий для
огляду суду підписаний обома сторонами
оригінал договору купівлі - продажу №
10/9-13 від 18.09.13 р., а відповідачем в
судовому засіданні 23.07.14 р. наданий для
огляду суду оригінал договору купівлі -
продажу б/н від 01.01.13 р., підписаний
тільки ФОП ОСОБА_1 та засвідчений
печаткою останнього.

Таким чином, оскільки суд позбавлений
можливості дослідити зміст, умови та
факт укладення вищезазначених
договорів, а також дотримання
сторонами їх умов під час реалізації
господарських відносин, посилання
позивача як на підставу виникнення
позовних вимог на укладений між
сторонами Договір купівлі - продажу №
10/9-13 від 18.09.13 р., як і заперечення
відповідача проти позовних вимог з
посиланням на Договір купівлі - продажу
б/н від 01.01.13 р. судом до уваги не
приймаються.

Проте, суд зазначає, що частинами 1, 2 ст.
180 Господарського кодексу України
визначено, що зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського
кодексу України, допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Товариством з обмеженою
відповідальністю «ВМП» було здійснено
поставку товару ФОП ОСОБА_1 на загальну
суму 106476,79 грн. відповідно до
видаткових накладних № В від 20.12.13
р. на суму 30972, 44 грн., № В від 09.01.14
р. на суму 37045, 23 грн., № В від 29.01.14
р. на суму 38459,12 грн., копії яких наявні в
матеріалах справи.

Як свідчать матеріали справи та не
заперечувалось сторонами в судовому
засіданні, отримання товару
відповідачем підтверджується
особистим підписом ФОП ОСОБА_1 на
вищевказаних видаткових накладних та
наявним на них відбитком печатки
відповідача.

Заперечень щодо факту поставки товару
за вказаними видатковими накладними
відповідачем суду не надано.

Приймаючи до уваги, що матеріалами
справи та сторонами в судовому
засіданні підтверджуються обставини
щодо передачі позивачем товару та
прийняття цього товару відповідачем,
суд, виходячи із приписів ст. 202
Цивільного кодексу України, приходить
до висновку, що сторонами вчинені дії,
спрямовані на набуття цивільних прав
та обов'язків.

Згідно п. 1 Оглядового листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
р. № 01-06/767/2013 дії сторін (передача
продавцем товару покупцю за
видатковими накладними, прийняття
товару покупцем) свідчать про
виникнення між ними правовідносин
поставки.

Таким чином, аналіз правовідносин, які
виникли між сторонами з приводу
передачі вказаного товару свідчить, що
між сторонами фактично був укладений
договір поставки, який підпадає під
правове регулювання норм § 3 глави 54
Цивільного кодексу України та § 1 глави
30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу
України за договором поставки одна
сторона - постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України
за договором купівлі-продажу одна
сторона передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Суд зазначає, що грошові зобов'язання,
як і будь-які інші цивільно-правові або
господарські зобов'язання, можуть
виникати з підстав, встановлених
статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК
України. При цьому у господарських
відносинах грошові зобов'язання
найчастіше виникають з господарських
договорів та інших угод, передбачених
законом, або з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (стаття 174 ГК України). Однак,
оскільки господарський договір (угода)
є не єдиною підставою виникнення
відповідного зобов'язання, то сама лише
відсутність між сторонами спірних
правовідносин такого договору (угоди)
чи неможливість встановлення судом
факту укладення такого договору між
сторонами не перешкоджає застосуванню
правових норм щодо виникнення
зобов'язання та відповідальності за
його невиконання.

Отже, оскільки судом не приймаються до
уваги в якості підстав виникнення
зобов'язань Договори купівлі - продажу
№ 10/9-13 від 18.03.13 р. та б/н від 01.01.13 р., суд
доходить висновку, що між сторонами
мають місце правовідносини, що
склалися на підставі укладеного у
спрощений спосіб договору поставки, за
яким сторони не визначили строк
здійснення відповідачем оплати за
отриманий товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Згідно приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Відповідно до п.1.7 Постанови Пленуму
Вищого Господарського суду України від
17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" якщо у договорі
або законі не встановлено строку
(терміну), у який повинно бути виконано
грошове зобов'язання, судам необхідно
виходити з приписів частини другої
статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу. При цьому передбачена законом
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання підлягає
застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Вищезазначена позиція кореспондується
з п.1 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 17.07.2012
р. № 01-06/928/2012, згідно якого також
встановлено, що підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Отже, строк
виконання відповідного грошового
зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Оскільки інший строк оплати товару
сторонами у видаткових накладних №
В від 20.12.13 р., № В від 09.01.14 р.,
№ В від 29.01.14 р. встановлений не
був, то відповідач мав розрахуватись з
позивачем у повному обсязі після
отримання товару, тобто 20.12.13 р., 09.01.14 р.
та 29.01.14 р. відповідно.

Доказів пред'явлення відповідачем
претензій, а також актів-розбіжностей
щодо якості та кількості Товару, а
також термінів передачі Товару від
відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи та
підтверджено представником позивача в
судовому засіданні, будь-які
заперечення з боку відповідача щодо
повного виконання ТОВ «ВМП» умов
зобов'язання відсутні.

За таких обставин, судом встановлено,
що позивачем виконано прийняті на себе
зобов'язання з передачі товару, а
відповідачем, у свою чергу, прийнятий
цей товар без будь - яких зауважень,
факт передачі позивачем товару
належним чином підтверджено
матеріалами справи.

З наданих позивачем матеріалів
встановлено, що відповідно до наявного
в матеріалах справи погодженого
сторонами акту звірки за грудень 2013
року, станом на 13.12.13 р. існувала
попередня оплата в сумі 0,91 грн., яка
утворилась в результаті залишку
коштів, сплачених за поставлених
раніше товар.

Також відповідач за період з 20.12.13 р. по
23.04.14 р. сплатив позивачу за отриманий
товар кошти в сумі 65672,44 грн., що
підтверджується доданими до
матеріалів справи копіями платіжних
доручень: № @2РL520541 від 09.01.14 р. на суму
6972, 44 грн., № @2РL792851 від 10.01.14 р. на суму
5000,00 грн., № @2РL922911 від 14.01.14 р. на суму
4500,00 грн., № @2РL179330 від 15.01.14 р. на суму
5700,00 грн., № @2РL141095 від 20.01.14 р. на суму
8800,00 грн., № @2РL739475 від 03.02.14 р. на суму
4500,00 грн., № @Е02042Y21YU від 04.02.14 р. на суму
3200,00 грн., № E0207VKKZK від 07.02.14 р. на суму
7500,00 грн., № E0207VKW9S від 07.02.14 р. на суму
3000,00 грн., № E02210TJDKS від 10.02.14 р. на суму
6500,00 грн., № E0214GU8J0 від 14.02.14 р. на суму
6800,00 грн., № E0217T35FR від 17.02.14 р. на суму
3200,00 грн..

За таких обставин, матеріалами справи
підтверджується факт часткового
виконання ФОП ОСОБА_1 зобов'язань по
оплаті вартості поставленого товару в
сумі 65673,35 грн..

Крім того, в зазначений період
відповідачем було повернуто товар на
загальну суму 2298,15 грн., що
підтверджується доданою до матеріалів
справи копією накладної на повернення
товару № 1 від 28.01.14 р..

Тобто, з врахуванням часткових оплат та
повернення частини товару, сума
залишку вартості неоплаченого
відповідачем товару становить 38505,29
грн..

04.04.14 р. ТОВ «ВМП» було направлено на
адресу відповідача претензію № 470 від
02.04.14 р. з вимогою перерахувати кошти в
сумі 38505,29 грн. на розрахунковий рахунок
позивача. На підтвердження вказаного
факту позивачем до позовної заяви
додано копію реєстру б/н від 04.04.14 р. на
відправлення, яка знаходиться в
матеріалах справи.

Зазначена претензія залишена
відповідачем без відповіді та
задоволення.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку, є
зобов'язанням.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України та ст. 193 Господарського
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, умов договору та вимог
зазначених Кодексів, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів
справи та підтверджено сторонами в
судовому засіданні, свої зобов'язання
щодо сплати позивачу грошових коштів в
сумі 38505,29 грн. у встановлений строк,
всупереч вимогам цивільного та
господарського законодавства
відповідач не виконав, в результаті
чого у відповідача утворилась
заборгованість перед позивачем у
заявленому вище розмірі, яку позивач
просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст.
129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3, 33
Господарського процесуального кодексу
України, основними засадами
судочинства є рівність всіх учасників
судового процесу перед законом та
судом, змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання
доказів відповідно до ст. 33 ГПК України
покладено на сторони та інших
учасників судового процесу. При цьому
відповідачем не надано суду жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження відсутності боргу,
письмових пояснень щодо неможливості
надання таких доказів, або ж фактів, що
заперечують викладені позивачем
позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оскільки матеріалами справи
підтверджується факт невиконання
відповідачем зобов'язань по оплаті
поставленого товару у встановлений
строк, розмір заборгованості
відповідає фактичним обставинам та на
момент прийняття рішення доказів
повного погашення заборгованості
відповідач суду не представив, як і
доказів, що спростовують вищевикладені
обставини, тому за умови неможливості
застосування до спірних правовідносин
положень договору купівлі - продажу №
10/9-13 від 18.09.13 р. та договору купівлі -
продажу б/н від 01.01.13 р. вимога позивача
про стягнення з відповідача 38505,29 грн.
за поставлений товар підлягає
задоволенню.

Розглянувши подану позивачем заяву б/н
від 23.07.14 р. про відмову від позовних
вимог в частині стягнення відсотків
річних та інфляційних нарахувань, суд
зазначає, що згідно ч. 4 ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України позивач вправі до прийняття
рішення по справі збільшити розмір
позовних вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог. До
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 Господарського
процесуального кодексу України,
відмова позивача від позову
викладається в адресованій
господарському суду письмовій заяві.

До прийняття відмови позивача від
позову в частині стягнення відсотків
річних та інфляційних нарахувань,
господарським судом у відповідності з
вимогами ст.78 Господарського
процесуального кодексу України
позивачу роз'яснено процесуальні
наслідки припинення провадження у
справі, передбаченні ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України.

Представник позивача в поданій суду
письмовій заяві повідомив та
підтвердив в судовому засіданні 23.07.14
р., що відповідні наслідки припинення
провадження йому відомі та зрозумілі.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо позивач
відмовився від позову і відмову
прийнято господарським судом.

Дослідивши матеріали справи,
враховуючи вимоги ст.80 Господарського
процесуального кодексу України, суд
прийняв відмову позивача від позовних
вимог в частині стягнення відсотків
річних та інфляційних нарахувань,
оскільки подана позивачем заява не
суперечить чинному законодавству та не
порушує права і охоронювані законом
інтереси інших осіб, та вважає за
необхідне провадження у справі в цій
частині припинити.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з
того, що позов доведений позивачем,
обґрунтований матеріалами справи та
відповідачем не спростований, суд
доходить висновку, що вимоги позивача
підлягають задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з
неправомірними діями відповідача,
відповідно до ст.49 Господарського
процесуального кодексу судові витрати
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції
України, ст.ст. 6, 11, 202, 205, 509, 525, 526, 599, 610,
612, 626, 629, 655, 662, 692, 712 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 174, 180, 181, 193
Господарського кодексу України, ст.ст.
4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, п. 4 ч. 1 ст. 80, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі в частині
стягнення з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 відсотків річних в сумі 255,15 грн.
та інфляційних нарахувань в сумі 2425,84
грн. припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

3. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВМП» (вул. Луцька, 3,
м. Нововолинськ, Волинська область, 45400,
р/р 836 в ЦФ ПАТ «Кредобанк», МФО
325365, код 36266887) 38505,29 грн. боргу та 1827,00
грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повний текст рішення складений та
підписаний 28 липня 2014 року.

Суддя
А.М.Селівон