ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2014 р.
Справа № 911/2477/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Бабкіної В.М., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства
Броварської міської ради Київської
області «Броваритепловодоенергія»

про стягнення 52146,65 грн.

секретар судового засідання (пом.
судді): Новікова І.С.

за участю представників:

від позивача: Жигадло І.Б., № 42/10 від
30.12.2013 р.

від відповідача: не з'явився

Обставини справи:

Дочірня компанія «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» (далі - позивач)
звернулось до господарського суду
Київської області з позовом до
Комунального підприємства Броварської
міської ради Київської області
«Броваритепловодоенергія» (далі -
відповідач) про стягнення 52146,65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
грошового зобов'язання за договором
поставки природного газу № 06/10-2290 БО-17
від 20.12.2010 р., яке встановлено рішенням
господарського суду Київської області
від 27.03.2012 р. у справі № 23/010-12 та
залишено в силі постановою Київського
апеляційного господарського суду від
11.06.2012 р., у зв'язку з чим позивач просить
суд стягнути з відповідача 37726,80 грн. 3%
річних за несвоєчасні розрахунки в
частині основного боргу, 7297,26 грн.
інфляційних втрат та 7122,59 грн. 3% річних
за несвоєчасні розрахунки в частині
стягнення пені.

Розгляд справи відкладався.

У судових засіданнях 10.07.2014 р. та 28.07.2014
р. представник позивача позовні вимоги
підтримав.

Відповідач у судові засідання 10.07.2014 р.
та 28.07.2014 р. представника не направив,
хоча про дату та час розгляду справи
був повідомлений належно. Відзиву на
позов не надав.

Згідно із абз. 3 пп. 3.9.1 п. 3.9 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України в разі,
якщо відзив на позовну заяву і
витребувані господарським судом
документи не подано, справу може бути
розглянуто за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 28.07.2014 р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

20.12.2010 р. між Дочірнім підприємством
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (постачальник) та
Комунального підприємства Броварської
міської ради Київської області
«Броваритепловодоенергія» (покупець)
було укладено договір про закупівлю
природного газу за державні кошти №
06/10-2290 БО-17, згідно умов якого
постачальник зобов'язався передати
покупцеві імпортований природний газ,
а покупець прийняти та оплатити
природний газ на умовах договору.

Відповідно до п. 4.1 договору остаточний
рахунок за фактично спожиті обсяги
газу здійснюються на підставі акта
приймання-передачі газу до 10 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Відповідно до статті 115 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України.

Рішенням господарського суду
Київської області від 27.03.2012 р., яке було
залишено без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 11.06.2012 р. та
набрало законної сили, у справі № 23/010-12
за позовом Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» до
Комунального підприємства Броварської
міської ради Київської області
«Броваритепловодоенергія» про
стягнення 1787319,80 грн., встановлено, що на
виконання умов договору № 06/10-2290 БО-17
від 20.12.2010 р. позивач передав, а
відповідач прийняв природний газ, що
підтверджується підписаними
уповноваженими сторонами позивача та
відповідача актами передачі -
приймання природного газу для
вироблення теплової енергії для
бюджетних установ та організацій та
інших споживачів від 31 січня 2011 року
(2924265,76 грн.), від 28 лютого 2011 року (3611912,40
грн.), від 31 березня 2011 року (2834505,89 грн.),
від 30 квітня 2011 року (1453746,10 грн.), від 31
травня 2011 року (124066,75 грн.), від 30 червня
2011 року (109632,38 грн.), від 31 липня 2011 року
(48108,89 грн.) та від 31 серпня 2011 року (24580,01
грн.) на загальну суму 11130818,18 грн.
Відповідач взяті на себе зобов'язання
виконав не у повному обсязі, частково
сплативши позивачу вартість
поставленого газу на загальну суму
9612392,69 грн., в результаті чого
утворилась заборгованість у розмірі
1518425,49 грн.

Рішенням господарського суду
Київської області від 27.03.2012 р. у справі
№ 23/010-12 позовні вимоги було задоволено
частково, а саме - стягнуто з
Комунального підприємства Броварської
міської ради Київської області
«Броваритепловодоенергія» на користь
Дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» 1518425,49 грн.
заборгованості, 117697,68 грн. пені, 99045,15
грн. інфляційних втрат, 51710,76 грн. 3%
річних та судовий збір в сумі 35737,58 грн.,
у задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Як встановлено судом, на момент
розгляду даної справи № 911/2477/14 борг
відповідача перед позивачем за
поставлений згідно договору про
закупівлю природного газу за державні
кошти № 06/10-2290 БО-17 від 20.12.2010 р. було
погашено повністю 21.12.2012 р. у розмірі
1518425,49 грн., що підтверджується випискою
з рахунку позивача № 4035 за 21.12.2012
р., копію якої долучено до матеріалів
справи.

Предметом даного позову є вимоги про
стягнення з відповідача 37726,80 грн. 3%
річних, нарахованих за період з 22.02.2012 р.
до 21.12.2012 р. на суму заборгованості у
розмірі 1518425,49 грн., яка виникла у
зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем грошового зобов'язання за
договором № 06/10-2290 БО-17 від 20.12.2010 р., що
встановлено рішенням господарського
суду Київської області від 27.03.2012 р. у
справі № 23/010-12, а також про стягнення з
відповідача 7297,26 грн. інфляційних втрат
за період з червня 2012 року до квітня 2014
року та 7122,59 грн. 3% річних за період з
11.06.2012 р. до 19.06.2014 р. на суму 117697,68 грн.
пені, що стягнута за рішенням суду у
справі № 23/010-12.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду (ч. 5 ст. 11 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175
Господарського кодексу України
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Приписами ч. 2 п. 1 ст. 193 ГК України
передбачено, що до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 193
Господарського кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Як зазначено в п. 5.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 р.,
господарським судам необхідно мати на
увазі, що за приписом частини п'ятої
статті 11 ЦК України грошове
зобов'язання може виникати з рішення
суду. Відтак, якщо певне зобов'язання
згідно з рішенням господарського суду
є грошовим, відповідальність за
невиконання такого зобов'язання, яке
виникло з рішення суду, настає на
загальних підставах згідно з частиною
другою статті 625 названого Кодексу.

Окрім того, пунктом 7.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»
передбачено, що за відсутності інших
підстав припинення зобов'язання,
передбачених договором або законом,
зобов'язання, в тому числі й грошове,
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України).

Саме лише прийняття господарським
судом рішення про задоволення вимог
кредитора, якщо таке рішення не
виконано в установленому законом
порядку, не припиняє зобов'язальних
відносин сторін і не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання.

Рішенням господарського суду
Київської області від 27.03.2012 р. у справі
№ 23/010-12 за прострочення виконання
зобов'язання з оплати було стягнуто 3%
річних, нарахованих на прострочену
заборгованість за період з 11.02.2011 р. до
21.02.2012 р.

Як зазначалось вище, борг відповідача
перед позивачем за поставлений згідно
договору про закупівлю природного газу
за державні кошти № 06/10-2290 БО-17 від
20.12.2010 р. природний газ було погашено
повністю 21.12.2012 р.

З урахуванням викладеного та
враховуючи, що розмір заявлених до
стягнення з відповідача у даній справі
3% річних в сумі 37726,80 грн., нарахованих
за період з 22.02.2012 р. до 21.12.2012 р. на суму
заборгованості у розмірі 1518425,49 грн.,
яка виникла у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання за договором № 06/10-2290 БО-17
від 20.12.2010 р., що встановлено рішенням
господарського суду Київської області
від 27.03.2012 р. у справі № 23/010-12, є
обґрунтованим та арифметично вірним,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз
України» про стягнення 37726,80 грн. 3%
річних підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача про стягнення
з відповідача 3% річних та інфляційних
втрат, нарахованих на суму пені, слід
зазначити таке.

Визначаючи правову природу грошового
зобов'язання, необхідно, перш за все
виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК України,
відповідно до яких зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В той же час правова природа пені є
іншою, оскільки пеня - це один із видів
забезпечення виконання зобов'язання
(ст.ст. 546, 549 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Таким чином, системний аналіз норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що обов'язок сплатити пеню за
невиконання зобов'язання не є
зобов'язанням в розумінні положень ч. 1
ст. 509 ЦК України, тому що пеня є одним із
видів забезпечення виконання
основного зобов'язання, в тому числі й
грошового.

Оскільки рішенням господарського суду
Київської області від 27.03.2012 р. у справі
№ 23/010-12 на користь Дочірньої компанії
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» було стягнуто 117697,68 грн. пені,
правова природа цього боргу як
штрафної санкції з прийняттям рішення
не змінилася, пеня у грошове
зобов'язання не перетворилася, а тому
відсутні підстави для застосування до
цих правовідносин положень ст. 625 ЦК
України.

Аналогічна правова позиція міститься у
постанові Верховного Суду України від
18.02.2014 р. у справі № 3-2гс14.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України обираючи при прийнятті рішення
правову норму, що підлягатиме
застосуванню до спірних правовідносин,
господарський суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, які викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 111-16 цього
Кодексу.

Крім того, згідно з частинами 1, 2 статті
111-28 Господарського процесуального
кодексу України, рішення Верховного
Суду України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх судів України, суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України. Невиконання судових
рішень Верховного Суду України тягне
за собою відповідальність, установлену
законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
вимог про стягнення з відповідача 7297,26
грн. інфляційних втрат, нарахованих за
період з червня 2012 року до квітня 2014
року, та 7122,59 грн. 3% річних, нарахованих
за період з 11.06.2012 р. до 19.06.2014 р. на суму
пені в розмірі 117697,68 грн.

Поряд з цим слід зазначити, що за
приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 36 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідач у судові засідання не
з'явився, відзиву на позов не надав.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку щодо часткового задоволення
позовних вимог Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України».

Витрати зі сплати судового збору
відповідно до статті 49 ГПК України
покладаються судом на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Комунального
підприємства Броварської міської ради
Київської області
«Броваритепловодоенергія» (07400,
Київська обл., м. Бровари, вул.
Грушевського, 3А, код 13711949) на користь
Дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» (04116, м. Київ,
Шевченківський р-н, вул. Шолуденка, 1,
код 31301827) - 37726 (тридцять сім тисяч
сімсот двадцять шість) грн. 80 коп. 3%
річних, 1321 (одну тисячу триста двадцять
одну) грн. 78 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення підписане 04.08.2014 р.

Суддя
В.М. Бабкіна