ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року Справа № 29/5005/952/2012 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Коваленка В.М. - головуючого (доповідач
у справі), Запорощенка М.Д., Короткевича
О.Є.,розглянувши касаційну скаргу
фізичної особи ОСОБА_4, м.
Дніпропетровськна постанову від 15.05.2014
р. Дніпропетровського апеляційного
господарського суду у справі№
29/5005/952/2012 господарського суду
Дніпропетровської області за
заявою товариства з обмеженою
відповідальністю "Укргранкорк", м.
Дніпропетровськдо боржникафізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, м.
Дніпропетровськпровизнання
банкрутомліквідатор арбітражний
керуючий Колошин В.П.в судовому
засіданні взяв участь представник:

ПАТ "УКрСиббанк"Гей В.Г.,
довір.,ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 02.02.2012
року порушено провадження у справі №
29/5005/952/2012 про банкрутство фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - Боржник,
Підприємець) за заявою товариства з
обмеженою відповідальністю
"Укргранкорк" (далі-Кредитор,
Товариство) в порядку норм ст.ст. 47, 48
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (в редакції до
набрання чинності з 19.01.2013 р. внесених
змін, далі - Закон про банкрутство).

Постановою господарського суду
Дніпропетровської області від 23.02.2012
року Підприємця визнано банкрутом,
відносно нього відкрито ліквідаційну
процедуру, а ліквідатором банкрута
призначено арбітражного керуючого
Колошина В.П.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 10.04.2014
року (суддя - Л.М. Калиниченко)
відмовлено публічному акціонерному
товариству "УкрСиббанк" (далі-Банк) в
задоволенні вимог в п. 3 скарги за №
26-52-1769 від 04.09.2013 року щодо встановлення
нікчемності та визнання недійсним
договору про утримання матері (виплата
аліментів) від 01.09.2010 року, укладеного
між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Не погодившись із цією ухвалою суду,
публічне акціонерне товариство
"УкрСиббанк" звернулося до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просило скасувати
ухвалу господарського суду
Дніпропетровської області від 10.04.2014
року, встановити нікчемність та
визнати недійсним договір про
утримання матері (виплата аліментів)
від 01.09.2010 року, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
15.05.2014 року (головуючий суддя - Вечірко
І.О., судді: Джихур О.В., Лисенко О.М.)
апеляційну скаргу задоволено, а ухвалу
господарського суду Дніпропетровської
області від 10.04.2014 року скасовано. При
цьому вимоги Банку про визнання
недійсним договору від 01.09.2010 року, що
містяться в п. 3 скарги за № 26-52-1769 від
04.09.2013 року задоволено та визнано
недійсним договір про утримання матері
(виплата аліментів) від 01.09.2010 року,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням апеляційного суду, фізична
особа ОСОБА_4 звернулася до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 15.05.2014 року та
прийняти нове рішення, яким припинити
апеляційне провадження за апеляційною
скаргою Банку на ухвалу господарського
суду Дніпропетровської області від
10.04.2014 року.

Касаційна скарга мотивована
порушенням судом апеляційної
інстанції норм матеріального права,
зокрема ст.ст. 203, 204, 215, 216, Цивільного
кодексу України, ст.ст. 8, 78 Сімейного
кодексу України, ст. 47 Закону про
банкрутство, а також норм
процесуального права.

Заслухавши пояснення представника ПАТ
"УкрСиббанк", обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши наявні
матеріали справи, проаналізувавши
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову Банку у
вимогах про визнання недійсним
договору про утримання матері (виплата
аліментів) від 01.09.2010 року, укладеного
між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, місцевий суд
вказав, що спірний договір укладений
більше ніж за рік до порушення справи
про банкрутство Боржника, а спір
стосується договору, укладеного між
фізичними особами з сімейних
правовідносин і підлягає розгляду в
судах загальної юрисдикції. Також,
місцевий суд вказав, що є рішення суду
загальної юрисдикції про скасування
рішення третейського суду про
стягнення грошових коштів за спірним
договором утримання матері.

Скасовуючи таке рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд зазначив, що
за спірним договором кредиторські
вимоги матері Боржника були визнані
ліквідатором у справі, а згаданим
рішенням суду загальної юрисдикції про
скасування рішення третейського суду
про стягнення грошових коштів був
встановлений факт укладення спірної
угоди між фізичними особами. Однак
нормами ст. 47 Закону про банкрутство
визначені спеціальні підстави для
визнання недійсною угоди, укладеної з
боржником -фізичною особою
підприємцем. В договорі ж визначена
умова, за якою передача коштів мала
відбутись за 8 місяців до порушення
даної справи про банкрутство, мати ж
Боржника є заінтересованою особою
стосовно Підприємця, а умови договору
не містять обґрунтування
встановленого розміру утримання в сумі
3 млн. грн.

Заперечуючи такі висновки
апеляційного суду, скаржник зазначив,
що суд не визначив жодної передбаченої
цивільним законодавством підстави для
визнання цивільної угоди недійсною, а
Банк не надав на підтвердження цього
жодного доказу, строк же, визначений
нормами ч. 9 ст. 47 Закону про
банкрутство, обчислений невірно.
Договір, за висновком скаржника, не
стосується банкрутства Підприємця,
оскільки укладений в межах цивільних
відносин, а тому господарський суд
неправомірно застосував у
господарських відносинах норми
Сімейного кодексу України.

Однак суд касаційної інстанцій вважає
наведені заперечення такими, що
викладені з порушенням та невірним
тлумаченням норм законодавства.

Так, виходячи з положень ч. 2 ст. 41 ГПК
України та ст. 1, 12, 22, 23, 47-49 Закону про
банкрутство всі спори за вимогами до
боржника, щодо якого порушено
провадження у справі про банкрутство
підлягають вирішенню у межах
провадження у такій справі, що
спростовує протилежний висновок
скаржника стосовно порядку розгляду
вимог про визнання недійсною спірної
угоди утримання матері.

Норми ч. 9 ст. 47 Закону про банкрутство
визначають спеціальні (особливі)
підстави визнання недійсною угоди,
укладеної з боржником - фізичною особою
-підприємцем: угоди
громадянина-підприємця, пов'язані з
відчуженням або передачею іншим
способом майна громадянина-підприємця
заінтересованим особам протягом року
до порушення провадження у справі
про банкрутство, можуть бути визнані
господарським судом недійсними за
заявою кредиторів.

За приписами ст. 1 батьки (у тому числі і
мати) відносяться до заінтересованих
осіб стосовно боржника.

Що ж до обчислення визначеного річного
строку, слід зазначити, що відлік цього
річного строку (у зворотному порядку
від ухвали про порушення справи про
банкрутство) здійснюється не до дати
укладення цієї угоди, а до визначеного
цією угодою або відбувшегося моменту
відчуження майна боржника.

Оскільки ж факт передачі грошових
коштів за спірною угодою встановлений
не був з моменту її укладення 01.09.2010
року, а в п. 3 угоди визначений обов'язок
виплатити суму утримання до 01.06.2011 року
включно, то суд апеляційної інстанції
дійшов правомірного висновку, що цієї
угодою момент відчуження майна
Боржника на користь заінтересованої
особи (матері) визначений вказаною
датою - 01.06.2011 року, тобто за вісім
місяців до порушення ухвалою від 02.02.2012
року справи про банкрутство
Підприємця. А тому висновки
апеляційного суду щодо наявності
визначених нормами ч. 9 ст. 47 Закону про
банкрутство підстав для визнання
недійсною угоди про утримання матері
(виплата аліментів) від 01.09.2010 року,
укладеного Боржником є правомірними.

До того ж, виходячи з приписів ч. 1 ст. 25
та ч. 11 ст. 17 Закону про банкрутство
законодавець визначив додаткову
підставу для визнання недійсною угоду,
укладену з боржником: угода боржника,
може бути визнана господарським
судом відповідно до цивільного
законодавства недійсною, якщо угода
укладена боржником із
заінтересованими особами і в
результаті якої кредиторам завдані чи
можуть бути завдані збитки.

Оскільки ж за приписами ч. 1 ст. 49 Закону
про банкрутство вимоги по сплаті
аліментів задовольняються у першу
чергу, а визнані, як встановлено судами,
ліквідатором Боржника на підставі
спірної угоди, кредиторські вимоги
ОСОБА_4 складають заборгованість з
утримання матері Підприємця - ОСОБА_4 у
зв'язку із укладенням цього договору,
вказане надає цій особі перевагу на
отримання коштів що увійшли до
ліквідаційної маси Боржника або
надійшли від реалізації майна Боржника
переважно перед іншими кредиторами
останнього.

У зв'язку із вищенаведеним рішення
апеляційного суду в оскаржуваній
ухвалі про визнання недійсним договору
про утримання матері (виплата
аліментів) від 01.09.2010 року, укладеного
між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, є таким, що
відповідає і обставинам справи, і
нормам законодавства.

За таких обставин справи, доводи
касаційної скарги фізичної особи
ОСОБА_4 не спростовують висновків
апеляційної інстанції, а тому
оскаржувана постанова цього суду
підлягає залишенню без змін, як така, що
відповідає нормам матеріального та
процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись
нормами ст.ст. 1, 12, 17, 22, 23, 25, 47-49 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (в редакції до
набрання чинності з 19.01.2013 р. внесених
змін) та ст.ст. 41, 1115, 1117, 1119 - 11111, 11113
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи
ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
15.05.2014 р. у справі № 29/5005/952/2012 залишити
без змін.

Головуючий
В.М. Коваленко

Судді
М.Д. Запорощенко

О.Є.Короткевич

Постанова виготовлена та підписана
31.07.2014 року.