ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

04 серпня 2014 р.

Справа № 902/769/14

за позовом:Товариства з обмеженою
відповідальністю госпрозрахункова
форма "Камаз-Транс-Сервіс" 33027, м. Рівне,
вул. Київська,64-А

до:Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
"Вінницький агрегатний завод" 21000, м.
Вінниця, вул. Кірова, 16Б

про стягнення заборгованості 16 531,83 грн.
згідно договору № 09/09/11 на перевезення
вантажів

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Діхтярук
Т.А.

Представники

позивача : Опанасюк А.О.;

відповідача : не з'явився

ВСТАНОВИВ :

Подано позов товариством з обмеженою
відповідальністю госпрозрахункова
форма "Камаз-Транс-Сервіс" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
"Вінницький агрегатний завод" про
стягнення заборгованості 16 531,83 грн.
згідно договору № 09/09/11 на перевезення
вантажів, зокрема: 14 999,00 грн. сума
основного боргу; 521,90 грн. пені; 1010,93
грн. 30 % річних.

Ухвалою суду від 04.06.2014 року порушено
провадження у справі з призначенням
судового засідання на 16.06.2014 року.

Ухвалою суду від 16.06.2014 року розгляд
справи було відкладено на 04.08.2014 року.

В судовому засіданні 04.08.2014 року
представник позивача позов підтримав.

Відповідач в судове засідання не
з'явилася, про дату, час та місце
судового засідання належним чином
повідомлений, про що свідчить поштове
повідомлення, яке наявне в матеріалах
справи.

Беручи до уваги приписи ст.69 ГПК
України щодо строків вирішення спору
та той факт, що неявка в засідання суду
відповідача або його представника,
належним чином та відповідно до
законодавства повідомлених про дату,
час та місце судового засідання, не
перешкоджає розгляду справи, суд
дійшов висновку про розгляд справи за
наявними у ній матеріалами, згідно ст. 75
ГПК України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, судом встановлено наступне.

09.09.2011 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір №
09/09/2011 на перевезення вантажів
автомобільним транспортом в
міжнародному сполученні.

Відповідно до п.1.1. договору - предметом
даного договору є порядок
взаємовідносин, що виникають між
Замовником та перевізником при
плануванні, здійсненні і оплаті
транспортних послуг при перевезення
вантажів автомобільним транспортом в
міжнародному сполученні

Відповідно до п.2.2. договору -
перевезення виконуються у
відповідності до умов даного договору,
Конвенції про договір міжнародних
перевезень вантажів (КДПВ), Митної
Конвенції про міжнародні перевезення
вантажів з застосуванням книжки МДП
(Конвенції МДП), та інших міжнародних
відносин.

Відповідно до п. 2.3. договору -
Замовником для здійснення конкретних
перевезень подаються Перевізнику
факсом або електронною поштою заявки
на перевезення вантажів.

Відповідно до п.2.5. договору - що заявки
на перевезення вантажів є невід'ємною
частиною цього договору, отже
випливають із одних і тих самих
правовідносин на умовах одного
договору та не можуть розглядатись як
множинні, однотипні правовідносини.

Відповідно до п.5.1. договору оплата
рахунків здійснюється протягом 15-ти
днів з дня їх отримання Замовником,
якщо інший термін оплати не вказаний у
заявці.

Пунктом 5.2. договору визначено, що по
закінченню перевезення перевізник
надає Замовнику оригінал рахунку,
товарно - транспортну накладну з
відмітками одержувача вантажу, акт
виконаних робіт.

На виконання умов договору від
Замовника Перевізнику надійшла Заявка
№ 21 від 19 лютого 2014 року на виконання
перевезення за маршрутом:
Італія-Україна. Дата завантаження
20-21.02.2014 року.

Позивачем були повністю виконані
зобов'язання передбачені договором а
саме в повному об'ємі виконане
перевезення вантажу,
автотранспортними засобами
реєстраційний номер ВК0958ВК/ ВК0064ХХ, що
підтверджується міжнародними товарно -
транспортними накладними ( СMR) № 030286,
030286А, 030321.

За надані послуги перевезення на
адресу відповідача направлено рахунок
№ А від 25.02.2014 року на суму 35 999,00
грн., два примірники акту виконаних
робіт № А від 26.02.2014 року ( які
обопільно підписані між сторонами),
міжнародні товарно-транспортні
накладні ( СMR) № 030286, 030286А, 030321
відповідач вищезазначені документи
отримав, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення № 179.

Відповідно до умов договору кінцевий
термін оплати становить 25.03.2014 року,
оскільки рахунок на оплату був
отриманий відповідачем 10.03.2014 року, що
стверджується поштовим повідомленням
копія якого є в матеріалах справи.

Відповідач за надані послуги здійснив
розрахунки частково, в сумі 21 000, 00 грн.,
що підтверджується платіжним
дорученням № 1104 від 25.04.2014 року.

Неоплаченим залишився борг в розмірі 14
999,00грн.

Внаслідок неналежного виконання
відповідачем договірних зобов'язань,
останньому було нараховано 521,90 грн.
пені; 1010,93 грн. 30 % річних.

З урахуванням встановлених обставин
суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Беручи до уваги зміст договору
укладеного між позивачем та
відповідачем, характер взятих на себе
сторонами зобов'язань, суд дійшов
висновку про те, що між сторонами
виникли правовідносини регулювання
яких здійснюється главою 32 "Правове
регулювання перевезення вантажів",
ст.ст. 306-316 ГК України, главою 64
"Перевезення", ст.ст.908-928 ЦК України.

Згідно ч.ч.1, 6 ст.306 ГК України
перевезенням вантажів у цьому Кодексі
визнається господарська діяльність,
пов'язана з переміщенням продукції
виробничо-технічного призначення та
виробів народного споживання
залізницями, автомобільними дорогами,
водними та повітряними шляхами, а також
транспортування продукції
трубопроводами. Відносини, пов'язані з
перевезенням пасажирів та багажу,
регулюються Цивільним кодексом
України та іншими нормативно-правовими
актами.

Частиною 1 ст.307 ГК України передбачено,
що за договором перевезення вантажу
одна сторона (перевізник)
зобов'язується доставити ввірений їй
другою стороною (вантажовідправником)
вантаж до пункту призначення в
установлений законодавством чи
договором строк та видати його
уповноваженій на одержання вантажу
особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

Відповідно до ст.909 ЦК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату. Договір
перевезення вантажу укладається у
письмовій формі. Укладення договору
перевезення вантажу підтверджується
складенням транспортної накладної
(коносамента або іншого документа,
встановленого транспортними кодексами
(статутами). Законом можуть бути
передбачені особливості укладення та
виконання договору перевезення
вантажу.

За перевезення вантажу, пасажирів,
багажу, пошти стягується провізна
плата у розмірі, що визначається за
домовленістю сторін, якщо інше не
встановлено законом або іншими
нормативно-правовими актами. Якщо
розмір провізної плати не визначений,
стягується розумна плата (ч.1 ст.916 ЦК
України).

Статтею 920 ЦК України встановлено, що у
разі порушення зобов'язань, що
випливають із договору перевезення,
сторони несуть відповідальність,
встановлену за домовленістю сторін,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Позивачем свої зобов'язання згідно
договору виконано в повному обсязі, що
підтверджено доказами, які містяться в
матеріалах справи.

З огляду на викладене, позовні вимоги в
частині стягнення 14 999,00 грн. основного
боргу підлягають задоволенню, як
правомірні та обґрунтовані.

Крім суми основного боргу, позивачем
заявлено до стягнення 521,90 грн. пені;
1010,93 грн. 30 % річних

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України - неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України „ Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов`язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України,
що діяла у період, за який сплачується
пеня.

Суд, здійснивши перерахунок штрафних
санкцій прийшов до висновку, що останні
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Всупереч вище наведеному та вимогам
ухвал суду відповідач не подав до суду
жодного доказу в спростування позовних
вимог позивача щодо стягнення
заборгованості за надані послуги, в
тому рахунку доказів проведення
розрахунків (платіжні доручення,
виписки банківських установ щодо руху
коштів, квитанції до прибуткових
касових ордерів).

Враховуючи викладене позов підлягає
задоволенню повністю.

Витрати на судовий збір підлягають
віднесенню на відповідача пропорційно
розміру задоволених позовних вимог
відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3,4-5, 22, 32, 33, 34, 36,
43, 44, 49, п.4 ч.1 ст.80, ст.ст. 82, 84, 85, 87, 115, 116
ГПК України, суд-

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
"Вінницький агрегатний завод" ( 21000, м.
Вінниця, вул. Кірова, 16Б, ) на користь товариства з обмеженою
відповідальністю госпрозрахункова
форма "Камаз-Транс-Сервіс" (33027, м. Рівне,
вул. Київська,64-А, ) 14 999,00
грн. сума основного боргу; 521,90 грн. пені;
1010,93 грн. 30 % річних; 1827,00 грн. витрат зі
сплати судового збору.

Видати наказ після набранням рішення
законної сили.

Копію рішення надіслати сторонам

Повне рішення складено 08 серпня 2014 р.

Суддя Яремчук
Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу 33027, м. Рівне, вул.
Київська,64-А

3 - відповідачу 21000, м. Вінниця, вул.
Кірова, 16Б