ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.07.14р. Справа № 904/4085/14

За позовом Приватного підприємства
"ТРАНС-АТЛАС", с. Піддубці Волинської
області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство №7", м.Дніпропетровськ

про стягнення 72 632,00 грн.

Суддя Мілєва І.В.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство "ТРАНС-АТЛАС"
звернулось до господарського суду
Дніпропетровської області з позовною
заявою до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство №7" про стягнення 72 632,00
грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем свого
зобов'язання із своєчасної оплати
наданих послуг перевезення вантажу
щодо заявки № 1702 К від 17.02.2014р.

Ухвалою суду від 12.06.2014р. порушено
провадження у справі та призначено
судове засідання на 09.07.2014р.

У судове засідання, яке відбулось
09.07.2014р., представник позивача не
з'явився, про дату, час та місце
судового засідання повідомлений
належним чином, що підтверджується
поштовим повідомленням про вручення
поштового відправлення (ухвали суду),
яке отримано позивачем 27.06.2014р.

Відповідач у судове засідання, яке
відбулось 09.07.2014р., не з'явився, подав до
суду клопотання про відкладення
розгляду справи на іншу дату.

09.07.2014р. розгляд справи відкладено на
28.07.2014р.

У судове засідання, яке відбулось
28.07.2014р. представники сторін не
з'явились, поштові повідомлення про
вручення поштових відправленнь (ухвали
суду) на час розгляду справи до суду не
надійшли.

Відповідач в судове засідання жодного
разу не з'явився, відзиву на позов до
суду не надав, про місце, дату та час
судового засідання повідомлений
належним чином.

Суд вважає, що відповідач не
скористався своїм правом на участь у
судовому засіданні.

Відзиву на позов до суду не надано, тому
справа розглядається за наявними в ній
матеріалами (ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України).

Дослідивши матеріали справи,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

17.02.2014р. між Приватним підприємством
"ТРАНС-АТЛАС" (перевізник) та -
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство №7" (експедитор) було
укладено заявку на перевезення вантажу
(надалі - заявка), згідно якої позивач
зобов'язався з 20.02.2014р. по 27.02.2014р.
автомобілем RENAULT АС3005ВН, П/ПР АС3932ХТ
здійснити перевезення вантажу за
маршрутом: адреса завантаження: Carretera
Almeria (Іспанія) - адреса розвантаження:
Київ (Україна).

Відповідно до заявки оплата за надані
послуги з перевезення вантажу
становить 5600 Євро, після отримання
копії акту контролю температури і
копії ленти термографа за рейс і скан
СМК, за фактом розвантаження машини.

З міжнародної товарно-транспортної
накладної СМR А №394430 від 24.02.2014р.
вбачається, що 03.03.2014р. вантаж було
доставлено у Київську обласну митницю,
а 06.03.2014р. вантаж отримано ТОВ
«КиївТоргФрукт» (а.с. 37).

25.04.2014р. позивачем на адресу
відповідача було направлено
рахунок-фактура №СФ-04555 від 06.03.2014р., акт
здачі-приймання робіт № ОУ-3566 від
06.03.2014р., податкова накладна № 279 від
06.03.2014р. СМR №394430, що підтверджується
описом вкладення до цінного листа та
фіскальним чеком Укрпошти (а.с. 27-28).

27.05.2014р. позивач звернувся до
відповідача з претензією, в якій просив
сплатити на його користь
заборгованість у розмірі 72 632,00 грн.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема є
договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін
(ч.1,4 ст.202 Цивільного кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості (ст.509 Цивільного
кодексу України).

Господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку (ч.1 ст.173 Господарського
кодексу України).

Господарські зобов'язання можуть
виникати:безпосередньо із закону або
іншого нормативно-правового акта, що
регулює господарську діяльність;з акту
управління господарською діяльністю;з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать;внаслідок
заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом
господарювання, придбання або
збереження майна суб'єкта або суб'єктом
господарювання за рахунок іншої особи
без достатніх на те підстав;у
результаті створення об'єктів
інтелектуальної власності та інших дій
суб'єктів, а також внаслідок подій, з
якими закон пов'язує настання правових
наслідків у сфері господарювання. (ст.174
Господарського кодексу України).

Майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175
Господарського кодексу України).

За договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.
Договором транспортного
експедирування може бути встановлено
обов'язок експедитора організувати
перевезення вантажу транспортом і за
маршрутом, вибраним експедитором або
клієнтом, зобов'язання експедитора
укласти від свого імені або від імені
клієнта договір перевезення вантажу,
забезпечити відправку і одержання
вантажу, а також інші зобов'язання,
пов'язані з перевезенням. Договором
транспортного експедирування може
бути передбачено надання додаткових
послуг, необхідних для доставки
вантажу (перевірка кількості та стану
вантажу, його завантаження та
вивантаження, сплата мита, зборів і
витрат, покладених на клієнта,
зберігання вантажу до його одержання у
пункті призначення, одержання
необхідних для експорту та імпорту
документів, виконання митних
формальностей тощо) (ч.1 ст. 929
Цивільного кодексу України).
Аналогічні положення містяться в ч.1
ст.316 Господарського кодексу України.

Отже, фактичні дії сторін відповідно до
положень статей 11, 202, 509, 929 Цивільного
кодексу України, статей 173-175, 316
Господарського кодексу України
свідчать про існування між сторонами
відносин транспортного
експедирування, в результаті чого у
відповідача виникли зобов'язання по
оплаті за надані послуги, пов'язані з
організацією перевезення вантажу.

Відповідно до статті 4 Конвенції про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів договір
перевезення підтверджується
складанням вантажної накладної;
відсутність, неправильність чи
утрата вантажної накладної не
впливають на існування та чинність
договору перевезення, до якого й у
цьому випадку застосовуються
положення цієї Конвенції.

Вказана норма кореспондується зі
статтями 909 Цивільного кодексу України
та 307 Господарського кодексу України.

У статті 9 Конвенції про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів встановлено, що
вантажна накладна є первинним доказом
укладання договору перевезення, умов
цього договору і прийняття вантажу
перевізником; якщо вантажна накладна
не містить спеціальних застережень
перевізника, то, якщо не доведено
протилежне, припускається, що вантаж і
його упаковка були зовні в належному
стані в момент прийняття вантажу
перевізником, і що кількість вантажних
місць, а також їх маркування та
нумерація відповідали заявам, які
містилися у вантажній накладній.

Суб'єкти господарювання повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином, відповідно до закону,
інших правових актів, договору (п. 1 ч. 1
ст. 193 Господарського кодексу України).

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться
(ст. 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530
Цивільного кодексу України).

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599
Цивільного кодексу України).

Позивач просить стягнути на свою
користь основний борг у розмірі 72
632,00грн.

Доказів оплати заборгованості в сумі 72
632,00 грн. відповідач не надав, доводи
позивача, наведені в обґрунтування
позову, не спростував.

Враховуючи вищенаведене, позовні
вимоги підлягають задоволенню в
повному обсязі

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір в розмірі 1827,00 грн.
підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст.1, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство №7" (49125, м.
Дніпропетровськ, вул. Березинська, буд.
7, ідентифікаційний код 37538526) на користь
Приватного підприємства "ТРАНС-АТЛАС"
(45635, Волинська область, Луцький район,
с. Піддубці, вул. Захарова, буд. 7 б,
ідентифікаційний код 36071694)
заборгованість у розмірі 72 632,00 грн, про
що видати наказ.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотранспортне
підприємство №7" (49125, м.
Дніпропетровськ, вул. Березинська, буд.
7, ідентифікаційний код 37538526) на користь
Приватного підприємства "ТРАНС-АТЛАС"
(45635, Волинська область, Луцький район,
с. Піддубці, вул. Захарова, буд. 7 б,
ідентифікаційний код 36071694) витрати по
сплаті судового збору у розмірі
1827,00грн., про що видати наказ.

Накази видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду через
господарський суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня
його оголошення, а у разі якщо в
судовому засідання було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
-з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 28.07.2014

Суддя І.В. Мілєва