КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2014 р. Справа№ 910/5819/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Тищенко А.І.

Тарасенко К.В.

за участю представників сторін

від прокуратури: Греськів І.І. - посв.
№002668 від 05.09.2012р.;

від позивача: Кульчіцька О.М. -
представник за дов. №38-07/01 від 08.01.2014р.;

від відповідача: Карпенко К.В. -
представник за дов. №91/2014/06/02-1 від
13.06.2014р.;

від третьої особи: Жукович Л.В. -
представник за дов. №18649/06/10-13 від
31.12.2013р.,

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго"

на рішення Господарського суду м.
Києва від 23.04.2014 р.

у справі № 910/5819/13 (головуючий суддя:
Любченко М.О.)

за позовом: Київського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
природоохоронній сфері в інтересах
держави в особі Державної екологічної
інспекції у м.Києві

до Публічного акціонерного товариства
"Київенерго"

за участю третьої особи без
самостійних вимог на стороні
відповідача: Міністерства екології та
природних ресурсів України

про стягнення 1586 784,75 грн.

ВСТАНОВИВ:

Київський прокурор з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері в інтересах
держави (далі - прокурор) в особі
Державної екологічної інспекції у
м.Києві (далі - позивач) звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" (далі -
відповідач), за участі третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
стороні відповідача: Міністерство
екології та природних ресурсів України
(далі - третя особа) про стягнення
збитків, заподіяних державі внаслідок
порушення вимог чинного
природоохоронного законодавства про
охорону атмосферного повітря у розмірі
1 586 784, 75 грн., позовні вимоги задоволено
у повному обсязі.

Постановою від 27.11.2013р. Київського
апеляційного господарського суду
рішення від 25.07.2013р. господарського
суду м. Києва у справі №910/5819/13 залишено
без змін.

Постановою від 12.02.2014р. Вищого
господарського суду України постанову
від 27.11.2013р. Київського апеляційного
господарського суду та рішення від
25.07.2013р. господарського суду міста
Києва скасовано, справу направлено на
новий розгляд до господарського суду
міста Києва.

Ухвалою від 25.02.2014р.
Господарського суду міста Києва
залучено до участі у розгляді справи в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача, Міністерство
екології та природних ресурсів
України.

Рішенням Господарського суду
міста Києва від 23.04.2014 р. позов
задоволено повністю. Стягнуто з
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" на користь Державного
бюджету України та бюджету м. Києва,
завдані порушенням природоохоронного
законодавства збитки в розмірі 1 586 784,75
грн., зарахувавши кошти на аналітичний
рахунок, відкритий в Головному
управлінні Державної казначейської
служби України у м. Києві за балансовим
рахунком 3311 "Кошти, які підлягають
розподілу між державним і місцевими
бюджетами" Плану рахунків в розрізі
територій та кодів класифікації
доходів бюджету. Стягнуто з Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
на користь Державного бюджету України
судовий збір в сумі 31735,70 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Публічне акціонерне товариство
"Київенерго" звернулось з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
м. Києва від 23.04.2014р., у справі №910/5819/13,
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що Господарський суд міста Києва
неповно з'ясував обставини справи,
визнав обставини встановленими, які є
недоведеними і мають значення для
справи, неправильно застосував норми
процесуального та матеріального права.

Крім того, апелянт зазначає, що
дозвіл на викиди забруднюючих речовин
в атмосферне повітря стаціонарними
джерелами всупереч приписам чинного
законодавства було видано строком лише
на 2 роки (причини такого рішення не
зазначені), тоді як останній видається
на термін не менше п'яти років.

Також, апелянт вказує на те, що він
здійснив всі можливі дії з метою
отримання дозволу після закінчення
терміну дії дозвільного документу
№-077 від 20.03.2009р., проте дозвільний
орган безпідставно ухиляється від
видачі даного дозволу на новий строк,
що виключає протиправну поведінку та
вину Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" .

Ухвалою Київського апеляційного
Господарського суду від 28.05.2014 р.
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
було прийнято до провадження.

16.07.2014р. через відділ діловодства
Київського апеляційного
господарського суду від представника
Товариства з обмеженою
відповідальністю Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
надійшло клопотання про зупинення
провадження у справі №910/5819/13.

За результатом розгляду справи
Київський апеляційний господарський
суд дійшов висновку, що немає підстав
для задоволення даного клопотання,
оскільки розгляд даної справи на
підставі зібраних доказів та їх
аналізу в сукупності є можливим без
зупинення розгляду справи до прийняття
рішення у Окружному адміністративному
суді міста Києва №826/7413/14.

Крім того, відповідно до ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950р.,
ратифікованої Україною 17.07.1997р., кожен
має право на справедливий і публічний
розгляд його справи у продовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру.

Отже, Київський апеляційний
господарський суд зазначає, що
розумність тривалості провадження по
судовій справі повинна бути оцінена в
світлі обставин справи та з огляду на
наступні критерії: складність справи,
поведінка заявника та відповідних
органів, а також предмет спору.
Відповідно до аналізу приписів ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, обов'язок
швидкого здійснення правосуддя
покладається в першу чергу на
відповідні суди.

Так, клопотання відповідача про
зупинення провадження у справі
відхиляється судом апеляційної
інстанції, оскільки його задоволення
призведе лише до затягування розгляду
справи, що є неприпустимим.

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд відзначає, що
скаржник не позбавлений права в разі
задоволення позовних вимог по справі
№911/1027/14 звернутися до суду на підставі
ст. 112 Господарського процесуального
кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
Київський апеляційний господарський
суд вважає, що рішення Господарського
суду міста Києва від 23.04.2014р. підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" - без задоволення, з
наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами наданими
суду першої інстанції.

Як правильно встановлено судом
першої інстанції та підтверджується
матеріалами справи, на підставі наказу
№1792 від 16.11.2012р. та направлення на
перевірку №1970 від 16.11.2012р., 16.11.2012р. -
29.11.2012р. державним інспектором
Державної екологічної інспекції у м.
Києві Сусловим С.С. було проведено
позапланову перевірку дотримання
вимог природоохоронного законодавства
в галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами Публічним
акціонерним товариством "Київенерго",
яка оформлена актом №05/11574а. Вказаним
актом встановлено факт здійснення
відповідачем викидів забруднюючих
речовин в атмосферне повітря зі
стаціонарного джерела, котельної, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Васильківстка, 8Б, без відповідного
дозволу.

Під час проведення вказаної
перевірки був присутній виконуючий
обов'язки директора відповідача
Марценко В.П., який і отримав акт, що
посвідчується підписом вказаної особи.

На підставі результатів
перевірки Державною екологічною
інспекцією України у м. Києві було
складено припис №05/742п від 29.11.2012р. з
вимогою здійснення Публічним
акціонерним товариством "Київенерго"
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря тільки за наявності
дозвільних документів та отримання
дозволу на викиди котельні, що
знаходиться за адресою: м. Київ,
вул.Васильківська, 8б до 03.01.2013р.

Враховуючи встановлене під час
перевірки порушення відповідачем
законодавства про охорону
атмосферного повітря, державним
інспектором з охорони навколишнього
природного середовища м. Києва
Сусловим С.С. було здійснено розрахунок
суми збитків, які заподіяні державі в
результаті наднормативних викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря від джерела викиду в розмірі
1586784,75 грн.

Власник стаціонарного джерела
викидів в свою чергу вказаний вище
припис оспорював в суді в порядку
адміністративного судочинства. Проте,
відповідно до постанови від 18.02.2013р.
Окружного адміністративного суду м.
Києва по справі №2а 18033/12/2670, що залишена
без змін ухвалою від 24.04.2013р. Київського
апеляційного адміністративного суду,
припис Державної екологічної
інспекції України у м. Києві визнано
обґрунтованим та таким, що відповідає
нормам чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 224
Господарського кодексу України
учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Згідно ст. 34 Закону України "Про
охорону атмосферного повітря" збитки,
завдані порушенням законодавства про
охорону атмосферного повітря,
підлягають відшкодуванню у порядку та
розмірах, встановлених законом.

Таким чином, з урахуванням вимог
вказаних статей, відшкодування збитків
є видом господарських санкцій, під
якими розуміються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування котрих для
нього настають несприятливі
економічні наслідки.

Для застосування такої міри
відповідальності як стягнення збитків
необхідною є наявність всіх елементів
складу цивільного правопорушення:
протиправна поведінка, збитки,
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою боржника і збитками, вина
боржника. Відсутність хоча б одного з
перелічених елементів, які утворюють
склад цивільного правопорушення,
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання ним взятих на себе
зобов'язань. Вказану позицію наведено в
Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р.
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства у справах, в яких
заявлено вимоги про відшкодування
збитків". При цьому, необхідно виходити
з презумпції вини правопорушника,
тобто позивач не повинен доводити
наявність вини відповідача, навпаки,
відповідач повинен довести, що збитки
завдано не з його вини.

Відповідно до п.п. 1, 4.2 Положення
про державну екологічну інспекцію в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі,
затвердженого Наказом №429 від 04.11.2011р.
Міністерства екології та природних
ресурсів України, Державна екологічна
інспекція в місті Києві є
територіальним органом Державної
екологічної інспекції України, який
діє у складі Держекоінспекції України
і їй підпорядковується.
Держекоінспекція відповідно до
покладених на неї завдань здійснює
державний нагляд за додержанням
територіальними органами центральних
органів виконавчої влади, місцевими
органами виконавчої влади, органами
місцевого самоврядування в частині
здійснення делегованих ним
повноважень органів виконавчої влади,
підприємствами, установами та
організаціями незалежно від форми
власності і господарювання
громадянами України, іноземцями та
особами без громадянства, а також
юридичними особами - нерезидентами
вимог законодавства про охорону
атмосферного повітря щодо наявності та
додержання дозволів на викиди
забруднюючих речовин

За змістом п. 1.4 Порядку
організації та проведення перевірок
суб'єктів господарювання щодо
дотримання вимог природоохоронного
законодавства, що затверджений Наказом
№464 від 10.09.2008р. Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України, акт є носієм доказової
інформації про виявлені порушення
вимог законодавства у сфері охорони
навколишнього природного середовища.

Київський апеляційний
господарський суд не приймає як
належне твердження скаржника про те, що
дозвіл на викиди забруднюючих речовин
в атмосферне повітря стаціонарними
джерелами всупереч приписам чинного
законодавства було видано строком лише
на 2 роки (причини такого рішення не
зазначені), тоді як останній видається
на термін не менше п'яти років, з огляду
на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону
України "Про охорону навколишнього
природного середовища" державній
охороні і регулюванню використання на
території України підлягають:
навколишнє природне середовище як
сукупність природних і
природно-соціальних умов та процесів,
природні ресурси, як залучені в
господарський обіг, так і не
використовувані в економіці в даний
період (земля, надра, води, атмосферне
повітря, ліс та інша рослинність,
тваринний світ), ландшафти та інші
природні комплекси.

Згідно ст. 1 Закону України "Про
охорону атмосферного повітря"
атмосферне повітря - життєво важливий
компонент навколишнього природного
середовища, який являє собою природну
суміш газів, що знаходиться за межами
жилих, виробничих та інших приміщень;
викид це надходження в атмосферне
повітря забруднюючих речовин або
суміші таких речовин, а норматив
гранично допустимого викиду
забруднюючої речовини стаціонарного
джерела-гранично допустимий викид
забруднюючої речовини або суміші цих
речовин в атмосферне повітря від
стаціонарного джерела викиду.

За приписами ст.10 вказаного
Закону України підприємства, установи,
організації та громадяни суб'єкти
підприємницької діяльності, що
здійснюють викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря та
діяльність яких пов'язана з впливом
фізичних та біологічних факторів
на його стан, зобов'язані, зокрема,
здійснювати
організаційно-господарські, технічні
та інші заходи щодо забезпечення
виконання вимог, передбачених
стандартами та нормативами
екологічної безпеки у галузі охорони
атмосферного повітря, дозволами на
викиди забруднюючих речовин, вживати
заходи щодо зменшення обсягів викидів
забруднюючих речовин і зменшення
впливу фізичних фаторів; забезпечувати
безперебійну ефективну роботу і
підтримання у справному стані споруд,
устаткування та апаратури для очищення
викидів і зменшення рівнів впливу
фізичних та біологічних факторів.

Відповідно до ч. 6 ст.11 Закону
України "Про охорону атмосферного
повітря" викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря
стаціонарними джерелами можуть
здійснюватися на підставі дозволу,
виданого суб'єкту господарювання,
об'єкт якого належить до першої групи,
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
охорони навколишнього природного
середовища, за погодженням з
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
санітарного та епідемічного
благополуччя населення. При цьому, до
першої групи належать об'єкти, які
взяті на державний облік і мають
виробництва або технологічне
устаткування, на яких повинні
впроваджуватися екологічно безпечні
технології та методи керування.

Згідно, п.п.2, 3, 4 Порядку
проведення та оплати робіт, пов'язаних
з видачею дозволів на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами,
обліку підприємств, установ,
організацій та громадян - підприємців,
які отримали такі дозволи,
затвердженого Постановою №302 від
13.03.2002р. Кабінету Міністрів України,
передбачено, що дозвіл на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами - це
офіційний документ, який дає право
підприємствам, установам, організаціям
та громадянам-підприємцям
експлуатувати об'єкти, з яких надходять
в атмосферне повітря забруднюючі
речовини або їх суміші, за умови
дотримання встановлених відповідних
нормативів граничнодопустимих викидів
та вимог до технологічних процесів у
частині обмеження викидів
забруднюючих речовин протягом
визначеного в дозволі терміну. Дозвіл
за заявою суб'єкта господарювання -
власника стаціонарного джерела викиду,
з якого надходять в атмосферне повітря
забруднюючі речовини або їх суміші
безоплатно видається територіальними
органами Мінприроди за погодженням з
установами державної
санітарно-епідеміологічної служби
суб'єкту господарювання. Дозвіл
видається на термін не менш як п'ять
років.

Для отримання дозволу суб'єкт
господарювання: оформляє заяву; готує
документи, в яких обґрунтовуються
обсяги викидів забруднюючих речовин;
проводить інвентаризацію стаціонарних
джерел викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, видів та обсягів
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами, пилогазоочисного
обладнання; проводить оцінку впливу
викидів забруднюючих речовин на стан
атмосферного повітря на межі
санітарно-захисної зони; розробляє
плани заходів щодо: досягнення
встановлених нормативів
граничнодопустимих викидів для
найбільш поширених і небезпечних
забруднюючих речовин; охорони
атмосферного повітря на випадок
виникнення надзвичайних ситуацій
техногенного та природного характеру;
ліквідації причин і наслідків
забруднення атмосферного повітря;
остаточного припинення діяльності,
пов'язаної з викидами забруднюючих
речовин в атмосферне повітря, та
приведення місця діяльності у
задовільний стан; запобігання
перевищенню встановлених нормативів
граничнодопустимих викидів у процесі
виробництва; здійснення контролю за
дотриманням встановлених нормативів
граничнодопустимих викидів
забруднюючих речовин та умов дозволу
на викиди; обґрунтовує розміри
нормативних санітарно-захисних зон,
проводить оцінку витрат, пов'язаних з
реалізацією заходів щодо їх створення;
проводить оцінку та аналіз витрат,
пов'язаних з реалізацією запланованих
заходів щодо запобігання забрудненню
атмосферного повітря; готує
інформацію про отримання дозволу для
ознайомлення з нею громадськості
відповідно до законодавства.

Отже, наведеними вище нормами
законодавства України зобов'язано осіб
- власників стаціонарного джерела
викиду, здійснювати викиди в
атмосферне повітря забруднюючих
речовин або їх сумішей виключно на
підставі дозволу, що отриманий у
передбаченому чинним законодавством
порядку.

На виконання вказівок Вищого
господарського суду України, з метою
повного та всебічного розгляду всіх
обставин справи, ухвалами суду першої
інстанції від 25.02.2014р., від 12.03.2014р. та
04.04.2014р. відповідача, третю особу та
Голову комісії з проведення ліквідації
Державного управління охорони
навколишнього природного середовища в
м. Києві (дозвільний орган) було
зобов'язано надати всі документи, на
підставі яких Публічному акціонерному
товариству "Київенерго" видано дозвіл
№-077 від 20.03.2009р. на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами
строком на 2 роки.

Проте, всупереч нормам чинного
законодавства щодо обов'язкового
виконання вимог суду, вказаними
особами у строки розгляду спору, що
передбачені ст.69 Господарського
процесуального кодексу України,
витребувані ухвалами суду документи
представлено не було. При цьому,
клопотань про продовження строків
розгляду справи з метою надання
витребуваних документів, Приватним
акціонерним товариством "Київенерго"
та Міністерством екології та природних
ресурсів України заявлено не було.

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд відзначає, що третя
особа (Міністерство екології та
природних ресурсів України) надало
суду апеляційної інстанції пояснення
де зазначено, що остання не може надати
витребувану судом інформацію
(матеріали (документи) на підставі яких
видавались документи дозвільного
характеру), оскільки станом на час
розгляду справи проводиться
ліквідація Державного управління
охорони навколишнього природного
середовища в м. Києві.

Відповідно до п.3.13 Постанови №18
від 26.12.2011р. Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції", у
разі неподання учасником судового
процесу матеріалів та інших доказів,
витребуваних господарським судом,
останній може здійснити розгляд справи
за наявними в ній матеріалами та
доказами, суд вирішує розглядуваний
спір за представленими до матеріалів
справи документами.

Як правильно встановлено судом
першої інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 20.03.2009р.,
враховуючи висновок №001.08/216В від
20.01.2009р. державної
санітарно-епідеміологічної
експертизи, що був складений Київською
міською санітарно-епідеміологічною
станцією, приймаючи до уваги лист №02/350
від 23.02.2009р. Голосіївської районної у
м.Києві Державної адміністрації та всі
представлені відповідачем документи,
Державним управлінням охорони
навколишнього природного середовища в
м. Києві було видано дозвіл №-077 на
викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами строком на 2 роки, а саме з
20.03.2009р. по 20.03.2011р.

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд відзначає, що в
наявному в матеріалах справи протоколі
№1027 від 26.11.2008р. державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
зазначено, що відповідач може отримати
дозвіл на викиди котельнею, яка
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Васильківська, 8б, забруднюючих речовин
у відповідності з вимогами діючих
нормативних документів терміном саме
на 2 роки.

Враховуючи вказівки Вищого
господарського суду України, що
викладені в постанові від 12.02.2014р. по
розглядуваній справі, ухвалою
господарського суду від 04.04.2014р. у
Київської міської
санітарно-епідеміологічної станції
Державної санітарно-епідеміологічної
служби Міністерства охорони здоров'я
України були витребувані письмові
пояснення стосовно підстав погодження
у протоколі №1027 від 26.11.2008р. та
висновку №001.08/216В від 20.01.2009р. державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
отримання Публічним акціонерним
товариством "Київенерго" (котельня, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Васильківська, 8Б) дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря терміном на 2 роки. Однак,
наведені вище вимоги господарського
суду виконано не було, витребуваних
пояснень не надано.

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд відзначає, що
відповідачем до матеріалів справи не
надано жодних доказів в розумінні
ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
оспорювання Публічним акціонерним
товариством "Київенерго" в порядку
адміністративного судочинства рішень
Київської міської
санітарно-епідеміологічної станції та
дозвільного органу стосовно видачі
дозволу на 2 роки, тобто, на строк
менший, ніж визначено чинним
законодавством.

Крім того, Київський апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
оцінка дій органів виконавчої влади
виходить за межі юрисдикції
господарського суду та суперечить
вимогам ст.12 Господарського
процесуального кодексу України і ст.17
Кодексу адміністративного судочинства
України. Аналогічну позицію наведено у
постановах від 18.06.2013р., від 10.12.2013р. та
від 03.12.2013р. Вищого господарського суду
України по справах, відповідно
№5011-71/14851-2012, №919/593/13 та №922/3261/13.

Тобто, оскільки дії Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в м.Києві з
видачі дозволу №-077 від 20.03.2009р.
строком на 2 роки у встановленому
законом порядку не визнано незаконними
та неправомірними, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку, що вказана обставина ніяким
чином не може виключати протиправної
поведінки Публічного акціонерного
товариства "Київенерго", а саме
здійснення після 20.03.2011р. викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря без відповідному дозволу.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку, що суд першої інстанції
приймаючи спірне рішення взяв до уваги
вказівки Вищого господарського суду
України, викладені в постанові 12.02.2014р.
у справі №910/5819/13, які в свою чергу є
обов'язковими для суду першої
інстанції під час нового розгляду
справи у відповідності до ст. 111-12
Господарського процесуального кодексу
України.

Крім того, Київський апеляційний
господарський суд не приймає як
належне твердження скаржника, що
останній здійснив всі можливі дії з
метою отримання дозволу після
закінчення терміну дії дозвільного
документу №-077 від 20.03.2009р., проте
дозвільний орган безпідставно
ухиляється дозвільного від видачі
даного дозволу на новий строк, що
виключає протиправну поведінку та вину
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго", з огляду на наступне.

Як правильно встановлено судом
першої інстанції, листом №046/43/722 від
16.03.2011р. Публічне акціонерне товариство
"Київенерго" звернулось до Головного
державного санітарного лікаря м. Києва
Пономаренка А.М. з проханням продовжити
термін дії висновку №001.08/216В від
20.01.2009р. державної
санітарно-епідеміологічної
експертизи, з урахуванням результатів
якої було видано дозвіл №-077 від
20.03.2009р. строком на 2 роки.

Листом №2222 від 20.04.2011р. Головного
санітарного лікаря м.Києва
відповідача було повідомлено про
продовження терміну дії висновку
№001.08/216В від 20.01.2009р. державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
до 20.01.2013р.

15.06.2011р. відповідач звернувся до
Начальника Державного управління
охорони навколишнього природного
середовища у м. Києві листом №046/43/1868
від 14.06.2011р. з проханням видачі
дозвільного документу з урахуванням
продовження строку дії наведеного вище
висновку експертизи. До листа було
додано наступні документи: лист для
оформлення дозволу на викиди
забруднюючих речовин, заява, заява на
оформлення дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря, копія листа №2222 від 20.04.2011р.,
копія висновку №001.08/216В від 20.01.2009р.,
копія дозволу №-221 від 15.07.2008р. на
викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, CD диск, копія листа
№02/350 від 23.02.2009р. та довіреність.

У листі № 06-07/4590/1480 від 21.06.2011р.
заявнику було роз'яснено вимоги
законодавства, чинного на момент
звернення, що регулює порядок
отримання дозволів на здійснення
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря та наголошено на тому, що
термін дії дозволу №-077 від
20.03.2009р. закінчився 20.03.2011р.

Відповідач листом №046/43/2328 від
21.07.2011р. звернувся до керівника
дозвільного органу з вимогою
оформлення нового дозволу.

Дозвільним органом у листі
№06-07/Т-59 від 25.08.2011р. заявнику надано
роз'яснення про встановлену процедуру
видачі дозволу на викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря
стаціонарними джерелами. Будь-які
відомості стосовно надання Публічному
акціонерному товариству "Київенерго"
нового дозвільного документу у листах
Державного управління охорони
навколишнього природного середовища в
м. Києві відсутні.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд не
приймає як належне твердження
скаржника, що на момент проведення
перевірки та розрахунку шкоди, ПАТ
«Київенерго» в силу ст.ст. 1, 41, 41 Закону
України «Про дозвільну систему у сфері
господарської діяльності» мало право
здійснювати викиди забруднюючих
речовин у атмосферне повітря
стаціонарними джерелами.

Спеціальною нормою п. 14 Порядку
проведення та оплати робіт, пов'язаних
з видачею дозволів на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами,
обліку підприємств, установ,
організацій та громадян-підприємців,
які отримали такі дозволи,
затвердженого Постановою №302 від
13.03.2002р. Кабінету Міністрів України,
передбачено, що рішення відповідних
дозвільних органів про відмову у
видачі дозволу чи його анулювання
можуть бути оскаржені у судовому
порядку.

Перелік справ, які підвідомчі
господарським судам визначено у ст.12
Господарського процесуального кодексу
України. Наразі, спори щодо визнання
незаконними дій (у сфері їх
функціональних обов'язків) суб'єктів
владних повноважень у наведеній статті
відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.17 Кодексу
адміністративного судочинства України
на правовідносини, що виникають у
зв'язку з здійсненням суб'єктом владних
повноважень владних управлінських
функцій, а також у зв'язку з публічним
формуванням суб'єкта владних
повноважень шляхом виборів або
референдуму поширюється юрисдикція
адміністративних судів.

За приписами ч.2 ст.17 вказаного
нормативно-правового акту юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема: спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів
чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності; спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби; спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації
їхньої компетенції у сфері управління,
у тому числі делегованих повноважень;
спори, що виникають з приводу
укладання, виконання, припинення,
скасування чи визнання нечинними
адміністративних договорів; спори за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
Конституцією та законами України;
спори щодо правовідносин, пов'язаних з
виборчим процесом чи процесом
референдуму; спори фізичних чи
юридичних осіб із розпорядником
публічної інформації щодо оскарження
його рішень, дій чи бездіяльності у
частині доступу до публічної
інформації.

У п.17 Постанови №10 від 20.10.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання
підвідомчості і підсудності справ
господарським судам" зазначено, що до
компетенції господарських судів не
відноситься розгляд справ у спорах,
зокрема, про оскарження суб'єктом
господарювання дій (бездіяльності)
органу державної влади, органу
місцевого самоврядування, іншого
суб'єкта владних повноважень, їхньої
посадової чи службової особи, що
випливають з наданих їм владних
управлінських функцій, якщо ці дії
(бездіяльність) не пов'язані з
відносинами, у сфері господарювання.

Таким чином, з наведеного вище
вбачається, що оцінка дій суб'єктів
владних повноважень щодо реалізації
покладених на них управлінських
функцій виходить за межі юрисдикції
господарського суду та суперечить
вимогам ст.12 Господарського
процесуального кодексу України.

Крім того, матеріали справи не
містять належних та допустимих
доказів оскарження правомірності дії
дозвільного органу та його посадових
осіб стосовно відмови Публічному
акціонерному товариству "Київенерго" в
наданні дозволу на викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря
стаціонарними джерелами.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку, що твердження скаржника про
протиправність дій дозвільного органу,
а отже відсутність протиправної
поведінки та вини Публічного
акціонерного товариства "Київенерго" є
передчасними та такими, що не
підтверджуються належними та
допустимими доказами у розумінні ст.ст.
33, 34 Господарського процесуального
кодексу України.

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд відзначає, що у разі
визнання дій дозвільного органу
незаконними, а його рішень про відмову
власнику стаціонарного джерела
викидів, яке розташовується по вул.
Васильківській, 8Б у м.Києві, у видачі
нового дозволу на здійснення викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря недійсними у передбаченому
чинним законодавством порядку,
відповідач має право відповідно до
ст.ст. 112, 113 Господарського
процесуального кодексу України подати
заяву про перегляд судового рішення за
нововиявленими обставинами.

Щодо твердження скаржника, що
останній скористався ст. 1 Закону
України «Про дозвільну систему у сфері
господарської діяльності», а саме
можливістю застосування у разі
зволікання дозвільного органу від
розгляду документів та видачі нового
дозволу на викиди забруднюючих речовин
в атмосферне повітря принципу
мовчазної згоди, суд відзначає настуне.

Відповідно до ст.1 Закону України
"Про дозвільну систему у сфері
господарської діяльності" принцип
мовчазної згоди - це принцип, згідно з
яким суб'єкт господарювання набуває
право на провадження певних дій щодо
здійснення господарської діяльності
або видів господарської діяльності без
отримання відповідного документа
дозвільного характеру, за умови якщо
суб'єктом господарювання або
уповноваженою ним особою подано в
установленому порядку заяву та
документи в повному обсязі, але у
встановлений законом строк документ
дозвільного характеру або рішення про
відмову у його видачі не видано або не
направлено. Вказану позицію також
наведено у Постанові № 77 від 27.01.2010р.
Кабінету Міністрів України "Про деякі
питання застосування принципу
мовчазної згоди".

Тобто, у разі якщо у встановлений
законом строк суб'єкту господарювання
не видано або не направлено документ
дозвільного характеру або рішення про
відмову у його видачі, то через десять
робочих днів з дня закінчення
встановленого строку для видачі або
відмови у видачі документа дозвільного
характеру суб'єкт господарювання має
право провадити певні дії щодо
здійснення господарської діяльності
або видів господарської діяльності.
Копія заяви (опису прийнятих
документів) з відміткою про дату їх
прийняття є підтвердженням подачі
заяви та документів адміністратору або
дозвільному органу. Днем видачі
документа дозвільного характеру
вважається останній день строку
розгляду заяви дозвільним органом,
передбаченого законом.

Отже, суб'єкт господарювання має
право провадити певні дії щодо
здійснення господарської діяльності
або видів господарської діяльності без
отримання відповідного документа
дозвільного характеру через десять
робочих днів з дня закінчення
встановленого строку для видачі або
відмови у видачі документа дозвільного
характеру. При цьому факт подачі заяви
та документів дозвільному органу
повинен підтверджуватися копією заяви
(опису прийнятих документів) з
відміткою про дату їх прийняття.

Тобто, дії вказаного принципу
передує саме подання суб'єктом
господарювання або уповноваженою ним
особою в установленому порядку заяви
та документів на отримання дозвільного
документу в повному обсязі.

Як вже зазначалось, Державне
управління охорони навколишнього
природного середовища м. Києва листами
№06-07/4590/1480 від 14.06.2011р. та №06-07/Т-59 від
25.08.2011р., у встановленому п.8 Порядку
проведення та оплати робіт, пов'язаних
з видачею дозволів на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами,
обліку підприємств, установ,
організацій та громадян-підприємців,
які отримали такі дозволи,
затвердженого Постановою №302 від
13.03.2002р. Кабінету Міністрів України,
строку розглянуло заяви відповідача та
відмовило у видачі дозволу з підстав
недотримання порядку подання
відповідних заяв та відсутності
повного пакету документів. При цьому,
відповідачем не представленого
належних та допустимих у розумінні
ст.ст 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
доказів виконання всіх вимог чинного
законодавства в сфері дозвільної
системи України з метою отримання
нового дозволу, а відтак принцип
"мовчазної згоди" в даному випадку
застосуванню не підлягає.

Аналогічна правова позиція
міститься в постановах від 16.10.2012р. та
від 28.10.2013р. Вищого господарського суду
України по справах №32/200 та №920/415/13-г.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що твердження скаржника про
необхідність застосування принципу
мовчазної згоди, а отже набуття
Публічним акціонерним товариством
"Київенерго" права на здійснення
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, є необґрунтованими
та такими, що не спростовують факту
порушення відповідачем приписів
чинного природоохоронного
законодавства.

Стосовно наявності вини
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" у порушенні законодавства
про охорону атмосферного повітря
необхідно зазначити наступне.

Як правильно встановлено судом
першої інстанції та підтверджується
матеріалами справи, дії Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
по отриманню нового дозволу, на які він
посилається, як на обставину, що
виключає вину останнього у порушенні
природоохоронного законодавства,
останнім почали вчинятись лише 16.03.2011р.
(лист №046/43/722 Головному державному
санітарному лікарю м.Києва стосовно
продовження терміну дії висновку
№001.08/216В від 20.01.2009р. державної
санітарно-епідеміологічної
експертизи), тобто лише за шість днів до
закінчення строку дії дозволу
№-077 від 20.03.2009р. (термін дії з
20.03.2011р. по 20.03.2011р.).

При цьому, до дозвільного органу
відповідач звернувся майже через три
місяці після закінчення строку дії
дозволу, а саме 14.06.2011р. (лист №046/43/1868
начальнику Державного управління
охорони навколишнього природного
середовища в м. Києві про оформлення
дозволу на викиди). Одночасно,
відповідно до п. 8 Порядку проведення та
оплати робіт, пов'язаних з видачею
дозволів на викиди забруднюючих
речовин в атмосферне повітря
стаціонарними джерелами, обліку
підприємств, установ, організацій та
громадян-підприємців, які отримали
такі дозволи, затвердженого Постановою
№302 від 13.03.2002р. Кабінету Міністрів
України, територіальний орган
Мінприроди протягом 30 календарних
днів розглядає заяву та документи на
отримання дозволу.

За змістом Листа №1127/11/10-09 від
30.01.2009р. Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України суб'єкт господарювання
повинен заздалегідь подбати про
продовження строку дії дозволу на
здійснення викидів забруднюючих
речовин в атмосферне повітря. Якщо
особа цього не зробила, то це означає,
що вона не вжила всіх необхідних
заходів для дотримання вимог чинного
законодавства, що дає підстави
говорити про її поведінку як винну.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, новий дозвіл на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарним джерелом, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Васильківська, 8Б, відповідачем було
отримано лише 17.04.2013р., що суперечить
вимогам припису №05/742п від 29.11.2012р.
Державної екологічної інспекції
України.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність вини
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" у порушенні законодавства
України про охорону атмосферного
повітря.

Відповідно до п.4 Оглядового листа
№01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
господарськими судами законодавства у
справах, в яких заявлено вимоги про
відшкодування збитків" збитки, завдані
державі внаслідок порушення приписів
законодавства про охорону
атмосферного повітря, підлягають
відшкодуванню за весь час роботи
стаціонарних джерел викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря за відсутності відповідного
дозволу.

Порядок визначення розмірів
відшкодування збитків, заподіяних
державі в результаті наднормативних
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами суб'єктів господарювання
(юридичних і фізичних осіб) визначений
у Методиці розрахунку розмірів
відшкодування збитків, які заподіяні
державі в результаті наднормативних
викидів забруднюючих речовин в
атмосферне повітря, затвердженої
Наказом № 639 від 10.12.2008р. Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України (в редакції чинній
на час виникнення спірних
правовідносин).

Згідно, п.п.2.1.2, 2.7.1 вказаної
Методики наднормативними викидами
вважаються зокрема, викиди
забруднюючих речовин, на які
відсутній дозвіл на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами,
уключаючи окремі забруднюючі
речовини, викиди яких підлягають
регулюванню відповідно до
законодавства і розрахункові методи
визначення наднормативних викидів
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря та об'ємної витрати
газопилового потоку застосовуються,
зокрема у випадках викиду забруднюючих
речовин від джерел викидів, які
здійснюються без дозволу на викиди
забруднюючих речовин в атмосферне
повітря стаціонарними джерелами
суб'єктів господарювання.

Згідно п. 4.1 Методики розмір
відшкодування збитків за
наднормативний викид однієї тонни
забруднюючої речовини в
атмосферне повітря розраховується
на основі розміру мінімальної
заробітної плати, установленої на час
виявлення порушення, помноженої на
коефіцієнт 1,1, з урахуванням
регулювальних коефіцієнтів (додатки 1,2)
і показника відносної небезпечності
кожної забруднюючої речовини.
Розмір збитків розраховується за
формулою :

З = mi х 1.1П х Аі х Кт х Кзі, де -

mi - маса i-тої забруднюючої
речовини, що викинута в атмосферне
повітря наднормативно, т;

1,1П - розмір мінімальної
заробітної плати (П) на момент
виявлення порушення за одну тонну
умовної забруднюючої речовини,
помноженої на коефіцієнт (1,1), грн/т;

Аі - безрозмірний показник
відносної небезпечностї і-тої
забруднюючої речовини;

Кт - коефіцієнт, що вираховує
територіальні соціально-екологічні
особливості;

Кзі - коефіцієнт, що залежить від
рівня забруднення атмосферного
повітря населеного пункту і-тою
забруднюючою речовиною.

Загальний розмір відшкодування
збитків розраховується як сума
розмірів збитків за наднормативний
викид в атмосферне повітря кожної
забруднюючої речовини.

При цьому, розрахунок маси
наднормативного викиду
забруднюючої речовини в атмосферне
повітря від джерела викиду
забруднюючих речовин, віднесеного
до основних джерел викидів,
здійснюється за формулою (п.3.1
Методики): m i = 3,6 х 10 -3 х (q mi - q m норм) х T,
де -

m i - маса наднормативного викиду
i-тої забруднюючої речовини в
атмосферне повітря від джерела викиду
цієї забруднюючої речовини, т;

q mi - середнє значення масової
витрати i-тої забруднюючої речовини,
г/с;

q m норм - значення затвердженого
нормативу викиду i-тої забруднюючої
речовини, наведеного в дозволі на
викид, г/с;

T - час роботи джерела викиду i-тої
забруднюючої речовини в режимі
наднормативного викиду, год.

Як вбачається зі звіту про
результати первинного обліку викидів
забруднюючих речовин у атмосферне
повітря та журналу розрахунків
екологічних показників котельні, q mi
оксиду вуглецю складає 0,0706 г/с, а оксиду
азоту 0,2807 г/с, q m норм складає 0, оскільки
викиди здійснювались без дозволу,
кількість годин роботи джерела викиду
за період з 01.04.2011р. по 31.08.2012р. складає
11160 годин.

Відтак, розрахунки маси
проводяться наступним чином:

МNOx = 3,6 х 10-3 х (0,2807 - 0) х 11160 = 11,28
(тонн)

MCO= 3,6 x 10-3 x (0,0706-0) х 11160 = 2, 84 (тонн)

Таким чином, mi оксиду азоту
складає 11,28 т., оксиду вуглецю 2,84 тонн.
1,1П на день проведення перевірки
становить 1118,00 грн.; Аі згідно
розрахунку за формулою (3) складає для
оксиду азоту 25, для оксиду вуглецю 3,33;
КТ згідно розрахунку за формулою (4)
складає 2,25; Кзі згідно розрахунку за
формулою (5) складає для оксиду азоту - 2,
для оксиду вуглецю -1.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що розрахунок шкоди
проводиться наступним чином: ЗNOx
(оскиду азоту) = 11,28 х 1118,00 х 1,1 х 25 х 2,25 х 2 =
1560616,20 (грн.); ЗCO (оксиду вуглецю) =2,84 х
1118,00 х 1,1 х 3,33 х 2,25 х 1 = 26168,55 (грн.).

З = ЗNOx +ЗCO = 1560616,20 + 26168,55 = 1586784,75 грн.

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд відзначає, що
відповідачем жодних зауважень з
приводу суми збитків, яку було
нараховано та методики проведення
розрахунку надано не було.

Відповідно до ст.42 Закону України
"Про охорону навколишнього природного
середовища" в Україні фінансування
заходів щодо охорони навколишнього
природного середовища здійснюється за
рахунок Державного бюджету України,
бюджету Автономної Республіки Крим та
місцевих бюджетів, коштів підприємств,
установ та організацій, фондів охорони
навколишнього природного середовища,
добровільних внесків та інших коштів.

Згідно п."г" ч.4, ч.6 ст. 47 вказаного
нормативно-правового акту державний
фонд охорони навколишнього природного
середовища утворюється за рахунок
частини грошових стягнень за шкоду,
заподіяну порушенням законодавства
про охорону навколишнього природного
середовища в результаті господарської
та іншої діяльності, згідно з чинним
законодавством. Кошти місцевих
Автономної Республіки Крим і
Державного фондів охорони
навколишнього природного середовища
можуть використовуватись тільки для
цільового фінансування
природоохоронних та
ресурсозберігаючих заходів, в тому
числі наукових досліджень з цих питань,
ведення державного кадастру територій
та об'єктів природно-заповідного фонду,
а також заходів для зниження впливу
забруднення навколишнього природного
середовища на здоров'я населення.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.69
Бюджетного кодексу України до
надходжень спеціального фонду
місцевих бюджетів належать 70 відсотків
грошових стягнень за шкоду, заподіяну
порушенням законодавства про охорону
навколишнього природного середовища
внаслідок господарської та іншої
діяльності, в тому числі: до сільських,
селищних, міських бюджетів - 50
відсотків, обласних бюджетів та
бюджету Автономної Республіки Крим - 20
відсотків, бюджетів міст Києва та
Севастополя - 70 відсотків.

Статтею 11 Закону України "Про
державний бюджет на 2013 рік"
встановлено, що джерелами формування
спеціального фонду Державного бюджету
України на 2013 рік у частині доходів є,
зокрема, визначені ч.3 ст.29 Бюджетного
кодексу України, згідно п.7 якої
джерелами формування спеціального
фонду Державного бюджету України в
частині доходів є посеред іншого 30
відсотків грошових стягнень за шкоду,
заподіяну порушенням законодавства
про охорону навколишнього природного
середовища внаслідок господарської та
іншої діяльності.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що позовні вимоги про
стягнення з Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" на користь
Державного бюджету України та бюджету
м. Києва, завдані навколишньому
природному середовищу збитки у розмірі
1586 784,75 грн., підлягають задоволенню
повністю.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку.

Доводи апелянта щодо
неправильного застосування норм
процесуального права не знайшли свого
підтвердження.

На підставі наведеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
прийняте господарським судом рішення
відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського
процесуального кодексу України,
вимогам щодо законності та
обґрунтованості, підстав для
скасування чи зміни рішення, в тому
числі, з мотивів, наведених в
апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення
Господарського суду міста Києва від
23.04.2014р. у справі №910/5819/13 підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" - задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд
апеляційної скарги у зв'язку з
відмовою в її задоволенні на підставі
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються на
апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 23.04.2014р. у справі №910/5819/13 -
залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/5819/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.В. Сулім

Судді
А.І. Тищенко

К.В. Тарасенко