КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2014 р.
Справа№ 911/354/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Ропій Л.М.

Сітайло Л.Г.

при секретарі:
Бовсунівській Л.О.,

за участю представників:

від позивача не з'явився,

від відповідача Вареніченко О.П.,
дов. від 18.09.2013,

розглянувши апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Господарського суду
Київської області від 09.04.2014

(дата підписання - 21.04.2014)

у справі №911/354/14 (суддя Бацуца В.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Валтін"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Київської області від 09.04.2014 у
задоволенні позову фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - позивач)
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Валтін" (далі -
відповідач) про визнання недійсним
договору відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення Господарського суду Київської
області від 09.04.2014 скасувати,
постановити нове, яким задовольнити
позовні вимоги. Апеляційна скарга
мотивована тим, що договір про надання
юридичних послуг від 29.12.2012 підписаний
з відповідачем під впливом обману та
під психічним тиском. Крім того, як
вказує позивач, відповідач не має права
займатись такою підприємницькою
діяльністю як надання юридичних
послуг.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.06.2014
відновлено строк на подання
апеляційної скарги, прийнято її до
розгляду та порушено апеляційне
провадження, розгляд справи призначено
на 30.07.2014. Дану ухвалу надіслано
відповідно до вимог Інструкції з
діловодства в господарських судах
України, затвердженої наказом
Державної судової адміністрації
України від 20.02.2013 №28. Доказами
належного повідомлення сторін про час
і місце розгляду справи є повідомлення
про вручення поштового відправлення
(ухвали від 10.06.2014) позивачу - 12.06.2014 та
відповідачу - 13.06.2014, долучені до
матеріалів справи.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 30.07.2014 у зв'язку
з виходом судді Кондес Л.О. у відставку
розгляд апеляційної скарги
здійснюється колегію суддів у складі:
головуючий-суддя Рябуха В.І., судді
Ропій Л.М., Сітайло Л.Г.

14.07.2014 через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду відповідач надав
відзив на апеляційну скаргу.

30.07.2014 у судовому засіданні представник
відповідача заперечив доводи
апеляційної скарги, просив залишити її
без задоволення, а рішення
Господарського суду Київської області
від 09.04.2014 - без змін.

Позивач або його представник у судове
засідання не з'явились, про причини
неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про час та місце
проведення судового засідання з
розгляду апеляційної скарги позивача,
а матеріали справи дозволяють
розглянути апеляційну скаргу без його
участі, з метою дотримання вимог ст.102
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України), відсутні
підстави для відкладення розгляду
справи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представника відповідача,
виходячи з вимог чинного
законодавства, апеляційний суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
29.12.2012 між позивачем та відповідачем
укладено договір про надання юридичних
послуг (далі - договір), відповідно до
якого виконавець у встановлено законом
порядку за плату надає замовнику
юридичні послуги по стягненню боргу з
ПАТ "УІФК-АГРО", який визначений наказом
Господарського суду Київської області
у справі №18/156-09 про стягнення з ВАТ
"УІФК-АГРО" на користь ПП ОСОБА_3 128486,57
грн (п.1.1 договору).

Договір підписано сторонами - ФОП
ОСОБА_3 та директором ТОВ "Валтін"
Тищенком В.С.

Згідно п.4.1 Статуту ТОВ "Валтін" одним з
предметів діяльності товариства є
надання юридичних послуг.

Вказаний пункт Статуту спростовує
твердження позивача в апеляційній
скарзі, що відповідач не має права
займатись такою підприємницькою
діяльністю як надання юридичних
послуг.

З метою виконання своїх зобов'язань за
договором відповідач (через виконуючу
особу за довіреністю Вареніченка О.П.)
здійснив вивчення матеріалів справи
виконавчого провадження по стягненню
боргу з ПАТ "УІФК-АГРО" на користь ПП
ОСОБА_3 в сумі 128486,57 грн, встановив
дійсний розрахунковий рахунок ПАТ
"УІФК-АГРО", через який проводяться
господарські операції боржника,
підготував проект заяви про накладення
арешту на банківський рахунок боржника
(лист відповідача позивачу від 22.01.2013).

За надані послуги відповідач шляхом
надіслання вимоги від 27.02.2013 просив
позивача сплатити 56000,00 грн (36000,00 грн
основної плати та 20000,00 грн штрафу), а
також надав позивачу для підпису акт
від 27.02.2013 про надані послуги.

Позивач відповіді на претензію не
надав, акт не підписав, грошові кошти не
сплатив.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає,
що договір про надання юридичних
послуг від 29.12.2012 був укладений ним під
впливом обману та під психічним тиском,
відповідачем ніяких послуг не було
надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно з правилами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності. Правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Загальні підстави визнання недійсними
правочинів і настання відповідних
наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-5 ст. 203 цього
Кодексу, відповідно до яких, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсність правочину виникає через
те, що дія схожа на правочин, але за
своєю суттю не відповідає його
характеристикам. Недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів, зокрема,
дефекту змісту правочину та дефекту
невідповідності волі та волевиявлення.
Визнання правочину недійсним пов'язане
з анулюванням майнових наслідків його
вчинення і встановлення наслідків,
передбачених законом (лист Верховного
суду України «Практика розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 24.11.2008).

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин. За
загальним правилом невиконання чи
неналежне виконання правочину не тягне
за собою правових наслідків у вигляді
визнання правочину недійсним (п.п.2.1, 2.2
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11).

Для визнання у судовому порядку
недійсним правочину (господарського
зобов'язання) необхідно встановити, що
правочин не відповідає вимогам закону
або ж його сторонами (стороною) при
укладенні було порушено господарську
компетенцію (постанова пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 №9).

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст.230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Правочин може бути визнаний вчиненим
під впливом обману у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману щодо фактів, які
впливають на укладення правочину.
Ознакою обману, на відміну від помилки,
є умисел: особа знає про наявність чи
відсутність певних обставин і про те,
що друга сторона, якби вона володіла
цією інформацією, не вступила б у
правовідносини, невигідні для неї.
Обман також має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом
обману, на підставі ст. 230 ЦК України
може бути визнаний судом недійсним.
Вбачається, що саме позивач як сторона,
яка діяла під впливом обману, повинен
довести наявність умислу з боку
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких її введено в оману,
і сам факт обману. Якщо все інше, крім
умислу, доведено, вважається, що мала
місце помилка.

Варто враховувати, що обман стосовно
мотиву, тобто внутрішнього спонукання
особи до здійснення правочину, не має
істотного значення. Зокрема, обман щодо
фінансового становища контрагента як
мотиву правочину не може бути
підставою для визнання правочину
недійсним (лист Верховного суду
України «Практика розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 24.11.2008; п.20
постанови пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 №9).

Тобто, тягар доказування наявності
умислу з боку відповідача покладається
на позивача.

Дослідивши матеріали справи, судом
апеляційної інстанції встановлено
відсутність доказів, які б свідчили про
наявність умислу в діях відповідача
під час укладання договору від 29.12.2012
про надання юридичних послуг. Крім
того, позивачем не доведено істотність
значення обставин, щодо яких його
введено в оману, і сам факт обману, а
також те, що на нього здійснювався
психологічний тиск під час укладання
правочину.

Таким чином, відсутні правові підстави
визнавати договір від 29.12.2012 про
надання юридичних послуг недійсним,
оскільки позивачем не доведено факту
укладання його під впливом обману.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
особа повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія Київського апеляційного
господарського суду не вбачає підстав
для скасування рішення Господарського
суду Київської області від 09.04.2014 у
даній справі, оскільки воно відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду Київської області від 09.04.2014 у
справі №911/354/14 - без змін.

2. Матеріали справи №911/354/14
повернути до Господарського суду
Київської області.

Дану постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.І. Рябуха

Судді
Л.М. Ропій

Л.Г. Сітайло