КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2014 р. Справа№ 927/298/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Пашкіної С.А.

Сітайло Л.Г.

при секретарі
Майданевич Г.А.

за участю

представників сторін : від позивача -
не з'явився.

від
відповідача - Хроленко О.В., Подласий
В.М.

від
прокуратури- Жовтун Н.Б.

розглянувши Товариства з
обмеженою відповідальністю

апеляційну скаргу "Виробничо -
торгівельне підприємство "Промтехбуд"

на рішення

господарського суду Чернігівської
області

від 27.03.2014 року

у справі № 927/298/14 ( суддя
Романенко А.В.)

за позовом Прокурора
Менського району в інтересах

держави в особі
позивача:

Державного
підприємства "Підприємство Менської

виправної
колонії управління Державної

пенітенціарної
служби України

в Чернігівській
області (№ 91)".

до Товариства з
обмеженою відповідальністю

"Виробничо -
торгівельне підприємство

"Промтехбуд"

про стягнення 56 321, 34
грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Чернігівської області від 27.03.2014 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Промтехбуд", просп. Миру, 235а, м.
Чернігів, 14007, (р/р
754 в ФВАТ "ДЕРЖ.ЕКСІМП БАНК УКР" м.
Чернігів, МФО 353649) на користь
державного підприємства "Підприємство
Менської виправної колонії управління
Державної пенітенціарної служби
України в Чернігівській області (№91)",
провул. Леніна, 5, мт. Макошино, Менський
район, Чернігівська область, 15652, код
08681100 (р/р 2 в АТ "Райффайзенбанк
Аваль", м. Київ, МФО 380805) 46913,60грн боргу,
2439,18 грн. пені, 3% річних у розмірі 1558,39
грн. та 232,77 грн. інфляційних втрат.

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Промтехбуд", просп. Миру, 235а, м.
Чернігів, 14007, (р/р
754 в ФВАТ " ДЕРЖ.ЕКСІМП БАНК УКР" м.
Чернігів, МФО 353649) в доход Державного
бюджету (р/р 3002, отримувач - УДКСУ у
м. Чернігові Державний бюджет, МФО 853592,
ідентифікаційний код 38054398, Банк -
ГУДКСУ у Чернігівській області,
призначення платежу: „Судовий збір,
код 03500068 пункт 2.1", код бюджетної
класифікації 22030001) 1827,00 грн. судового
збору.

В решті позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
м. Києва та направити справу на новий
розгляд.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014
року апеляційну скаргу прийнято до
провадження. Розгляд справи призначено
до розгляду.

В судове засідання 29.07.2014 року
представник позивача не з'явився проте
належним чином повідомлений про дату,
час і місце судового засідання.

Колегія суддів вважає за можливе
здійснювати розгляд справи без участі
представника позивача, враховуючи що
останній належним чином повідомлений
про дату, час і місце судового
засідання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються доводи
та заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
наступне.

Як вбачається з матеріалів даної
справи, 01.08.2012, між позивачем та
відповідачем укладено Договір
купівлі-продажу №4 (надалі - Договір).

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України) за
договором купівлі-продажу одна сторона
передає або зобов'язується передати
майно (товар) у власність другій
стороні (покупцеві), а покупець приймає
або зобов'язується прийняти майно
(товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до розділу 1 Договору,
продавець (позивач) зобов'язався
передати у власність покупцю
(відповідачу) будівельні матеріали,
надалі товар, а покупець - прийняти та
оплатити його на умовах Договору.

Ціна, кількість та асортимент товару
визначаються у рахунках або накладних.
Всього на суму 206929,07 грн.

У розділі 2 Договору передбачено,
зокрема, що обов'язок продавця передати
товар вважається виконаним у момент
надання товару в розпорядження
покупця, що підтверджується накладними
про відвантаження товару.

Приймання товару по якості та
кількості здійснюється згідно
Інструкції №П-6 про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення та товарів народного
споживання по кількості та Інструкції
№П-7 про порядок приймання продукції
виробничо-технічного призначення та
товарів народного споживання по
якості. При невиконанні покупцем вимог
інструкцій, претензії по кількості та
якості товару продавцем не
приймаються.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем на виконання умов Договору
передано, а відповідачем прийнято
товар, що підтверджується актами
здачі-прийняття виконаних робіт, копії
яких знаходяться в матеріалах справи,
всього на суму 206929,07 грн.

Натомість, відповідачем товар було
оплачено частково.

Неоплаченими залишились:
рахунок-фактура №1 від 03.01.2013 на суму
20248,75 грн. та рахунок-фактура №7 від
09.01.2013 на суму 26664,85 грн., за товар
отриманий відповідачем згідно
накладних №1 від 03.01.2013 та №6 від 09.01.2013.

За спірними накладними сторонами
складались акти здачі-прийняття
виконаних робіт: - від 03.01.2013, за яким
позивачем виготовлено та поставлено
ТОВ "ВТП "Промтехбуд" дверні блоки у
кількості 27 шт., на суму 20248,75 грн. з ПДВ;

- від 09.01.2013 - у кількості 32 шт., на суму
26664,85 грн. з ПДВ.

Вищевказані акти підписано сторонами,
зокрема, з боку відповідача -
директором ТОВ "ВТП "Промтехбуд" В.М.
Подласим.

Відповідачем товар отримано, будь-яких
заперечень не надано, отже, враховуючи
положення ст. 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Згідно розділу 3 Договору, оплата за
товар здійснюється шляхом
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок продавця. Натомість строків
для оплати товару сторонами в Договорі
не встановлено.

Пунктом 1.7. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" встановлено, що
якщо у договорі або законі не
встановлено строку (терміну), у який
повинно бути виконано грошове
зобов'язання, то відповідно до припису
частини першої ст. 692 ЦК України,
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу.

Матеріалами даної справи підтверджено,
що відповідач взяті на себе договірні
зобов'язання по оплаті поставленого
товару за вищевказаними накладними в
повному обсязі та в строк не виконав.

Позивачем на адресу відповідача
надсилалась претензія №13 від 04.11.2013 з
вимогою погасити борг протягом місяця
від дня отримання.

Відповідач у свою чергу відповідаючи
на претензію борг визнав, несвоєчасну
сплату пояснив наявністю в нього
дебіторської заборгованості, обіцяв
розрахуватися після отримання коштів.

Проте, на час ухвалення даного судового
рішення заборгованість відповідачем
не сплачено.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
та ст. 193 Господарського кодексу
України (надалі - ГК України) суб`єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов`язання
належним чином відповідно до договору,
закону, інших правових актів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов`язання відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов`язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Одностороння відмова від зобов`язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Оскільки відповідач за отриманий товар
своєчасно не розрахувався, належних та
допустимих доказів на спростування
вимог позивача у не надав, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
позовні вимоги в частині стягнення
основного боргу є обґрунтованими і
підлягають задоволенню в сумі 46913,60грн.

Посилаючись на п. 4.2 Договору, яким
сторонами врегульовано, що за
прострочення оплати поставленої
продукції покупець сплачує на користь
продавця пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожен день
прострочення платежу та інші платежі
передбачені чинним законодавством,
позивач та прокурор просять стягнути з
відповідача 6421,38 грн пені за період з
02.03.2013 по 01.03.2014.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" визначено, що
відповідно до частини першої ст. 47 і ст.
43 ГПК України господарський суд має
з'ясовувати обставини, пов'язані з
правильністю здійснення позивачем
розрахунку, та здійснити оцінку
доказів, на яких цей розрахунок
ґрунтується. У разі якщо відповідний
розрахунок позивачем здійснено
неправильно, то господарський суд з
урахуванням конкретних обставин
справи самостійно визначає суми пені
та інших нарахувань у зв'язку з
порушенням грошового зобов'язання, не
виходячи при цьому за межі визначеного
позивачем періоду часу, протягом якого,
на думку позивача, мало місце
невиконання такого зобов'язання, та
зазначеного позивачем максимального
розміру відповідних пені та інших
нарахувань.

Зокрема, п.1.7. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" встановлено, що
передбачена законом відповідальність
за невиконання грошового зобов'язання
підлягає застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої ст. 530 ЦК України.

Щодо пені за порушення грошових
зобов'язань, то необхідність
застосування припису частини шостої
ст. 232 ГК України передбачено п.2.5.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", а саме даним
приписом передбачено не позовну
давність, а період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Його перебіг
починається з дня, наступного за
останнім днем, у який зобов'язання мало
бути виконане, і початок такого
перебігу не може бути змінений за
згодою сторін. Крім того, умова
договору про сплату пені за кожний день
прострочення виконання зобов'язання не
може розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою ст. 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

При визначенні розміру
відповідальності за невиконання
грошових зобов'язань пріоритетне
положення мають норми Закону, а не
положення договору.

Судом першої інстанції встановлено та
підтримується колегією суддів
наявність прострочення виконання
відповідачем у даній справі
зобов'язання по сплаті за поставлений
товар.

Так, за накладною №1 від 03.01.2013 позивач
мав розрахуватися 03.01.2013, а за накладною
від 09.01.2013 №6 - 09.01.2013.

Отже, пеня за прострочення виконання
грошового зобов'язання має бути
нарахована: за накладною №1 від 03.01.2013
за період з 04.01.2013 по 04.07.2013, а за
накладною №6 від 09.01.2013 - з 10.01.2013 по
10.07.2013.

У свою чергу, позивачем заявлено, а
прокурором погоджено у заяві про
зменшення розміру позовних вимог
період нарахування пені з 02.03.2013 по
01.03.2014.

Враховуючи вищевикладені обставини,
вимоги позивача та прокурора щодо
стягнення з відповідача 6421,38 грн. пені
підлягають частковому задоволенню, а
саме у розмірі 2439,18 грн. за період з
02.03.2013 по 04.07.2013 за накладною №1 від
03.01.2013 та за період з 02.03.2013 по 10.07.2013 за
накладною №6 від 09.01.2013.

Одночасно, позивач просив стягнути з
відповідача 3% річних у розмірі 1558,39 грн.
за період з 21.01.2013 по 01.03.2014 та
інфляційні втрати у розмірі 656,79 грн. за
лютий 2013 року - січень 2014 року.

Згідно частини другої ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

Відповідач за поставлений товар в
обумовлені Договором строки не
розрахувався, отже вимога позивача про
стягнення 1558,39грн - 3% річних за період з
21.01.2013 по 01.03.2014 є обґрунтованою та
підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги щодо стягнення 656,79 грн.
інфляційних втрат за період з лютого 2013
по січень 2014 підлягає, то вона підлягає
задоволенню частково у сумі 232,77 грн.,
оскільки відповідно до п.3.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору на
підставі доказів у справі. Зокрема,
відповідно до частини 2 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України - на підставі письмових доказів
та пояснень представників сторін.

Згідно із частиною 1 статті 36
Господарського процесуального кодексу
України письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд першої інстанції належним чином
повідомив відповідача про дату, час і
місце розгляду спору. Неотримання
процесуальних документів пов'язана з
діями самого відповідача, враховуючи
повідомлення відділення поштового
зв'язку про причину повернення
поштової кореспонденції (за
закінченням терміну зберігання).

Наявність договірних відносин з
Чернігівським юридичним коледжем не
звільняє відповідача від обов'язку
виконати свої зобов'язання за
договором №4 купівлі-продажу від 01.08.2012
року.

Правові підстави для зупинення
виконання рішенні суду та скасування
наказу від 08.04.2014 року відсутні.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, колегія суддів цілком
підтримує висновок суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги
прокурора підлягають задоволенню
частково.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Чернігівської області від 27.03.2014 року у
справі №927/298/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 927/298/14 повернути до
господарського суду Чернігівської
області.

3. Копію постанови направити сторонам
та прокуратурі.

Головуючий суддя
О.М. Баранець

Судді
С.А. Пашкіна

Л.Г. Сітайло

Повний текст постанови складено 30.07.2014
року.