ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року Справа № 907/98/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Самусенко С.С. (доповідач) -
головуючого, Дунаєвської Н.Г.,Мележик
Н.І.,

розглянувши касаційну скаргу
Ізянської сільської ради на рішення
та постанову господарського суду
Закарпатської області від 25 березня
2014 року Львівського апеляційного
господарського суду від 10 червня 2014
рокуу справі№ 907/98/14господарського
судуЗакарпатської області за
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Агровиробниче
підприємство "Ділоліс"доІзянської
сільської радипростягнення 93212,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

Агровиробниче підприємство "Ділоліс"
звернулося із позовом до Ізянської
сільської ради про стягнення 78119,81грн.,
з яких 76930 грн. заборгованості по
орендній платі та 1189,81 грн. пені, з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 25.03.2014 у
справі №907/98/13 (суддя Карпинець В.І.),
залишеним без змін постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 10.06.2014 (судді:
Орищин Г.В. - головуючий, Галушко Н.А.,
Данко Л.С.), позов задоволено. Судові
рішення мотивовано тим, що на підставі
договору оренди у відповідача виникла
заборгованість.

Не погоджуючись із судовими рішеннями
Ізянська сільська рада звернулася із
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить їх
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити.

Скаржник, зокрема, зазначає, що на дату
укладення договору оренди майна АВП
"Ділоліс" не було власником займаного
радою приміщення. Реєстрація права
власності за АВП "Ділоліс" відбулася
лише 27.12.2012. До матеріалів справи додано
лист Хутського ДП технічної
інвентаризації, в якому сказано, що
станом на жовтень 2012 року на вказану
адмінбудівлю державна реєстрація
нерухомого майна відсутня. Таким чином,
станом на 15.10.2009 (дата підписання
договору оренди) АВП "Ділоліс" не
являлося власником нежитлової будівлі
і не мало права укладати договір
оренди.

Крім того, рада зазначає, що вказаний
договір не міг укладатися Ізянською
сільською радою з огляду на норми ст.70
Бюджетного кодексу України, який діяв
станом на 15.10.2009. Про відсутність
укладеного між сторонами договору від
15.10.2009 оренди нежилого приміщення
свідчить факт не передбачення у
кошторисі видатків сільської ради на
оплату оренди даного приміщення.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 22.07.2014 касаційну скаргу у
справі №907/98/14 прийнято до провадження.

До Вищого господарського суду України
надійшла телеграма від відповідача, в
якій останній просить суд розглянути
касаційну скаргу за відсутності його
представника.

Відповідно до вимог статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна
інстанція на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права.

З дотриманням передбачених
законодавством меж перегляду справи в
касаційній інстанції, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
касаційної скарги та перевіривши
правильність застосування норм
матеріального та процесуального права
господарськими судами попередніх
інстанцій, колегія суддів Вищого
господарського суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Господарські суди попередніх
інстанцій дійшли передчасних
висновків щодо наданого позивачем як
доказу договору оренди від 15.10.2009 між
АВП "Ділоліс" та Ізянською сільською
радою нежитлового приміщення першого
поверху адмінбудинку за адресою с.Іза,
вул. Центральна, 93 (вул. Леніна, 97)
загальною площею 62.8 кв. м, що позначені
номерами 3, 4, 5, 6, 8, 9 для розміщення
Ізянської сільської ради.

Згідно ст.761 ЦК України право передання
майна у найм має власник речі або особа,
якій належать майнові права.

За доводами відповідача рішенням
господарського суду Закарпатської
області від 02.04.2004 у справі №1/182 за
позовом СТОВ "Колос" до Ізянської
сільської ради визнано за СТОВ "Колос"
право власності на ряд об'єктів, в тому
числі на адмінбудинок по вул.
Центральній частково, за винятком
приміщення, яке займає Ізянська
сільська рада. Цим рішенням визнано
частково недійсним рішення Ізянської
сільської ради від 19.10.2003 та 29.10.2003 про
встановлення права власності та взяття
на комунальний баланс будівлі
адмінбудинку і весільного залу та
свідоцтв про право власності на ці
будівлі, за винятком приміщення в
адмінбудинку, яке займає сільська рада,
у відповідності із письмовою згодою
про це СТОВ "Колос".

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 07.10.2008 у
справі №3/205 визнано недійсним
свідоцтво від 27.10.2004 на право власності
на будинок по вул.Леніна, 97, видане АВП
"Ділоліс".

У рішенні Хустського районного суду
Закарпатської області від 13.07.2011 у
справі №2-629/2011 встановлено, що станом
на 27.10.2009 АВП "Ділоліс" не являлося
власником спірної нежитлової будівлі.

Хустське державне підприємство
технічної інвентаризації в листі №410
від 01.10.2012 вказало, що станом на жовтень
2012 на адмінбудівлю по вул. Центральна, 93
(Леніна, 97) державна реєстрація
нерухомого майна відсутня.

Господарськими судами належним чином
не досліджено всі докази у справі щодо
наявності права у позивача на спірне
приміщення станом на 15.10.2009.

Крім того, судами не вивчено детально
питання порядку укладення договорів,
які передбачають витрати ради, чи
повинно передувати укладенню
будь-якого договору, коли сільська рада
бере на себе зобов'язання, рішення ради
про бюджет фінансування витрат.

Управління Державної казначейської
служби України у Хустському районі
листом від 03.04.2014 повідомило, що за
період з 15.10.2009 по 03.04.2014 Ізянською
сільською радою не реєструвався
договір оренди нежитлового приміщення,
укладений 15.10.2009 між Агровиробничим
підприємством "Ділоліс" та Ізянською
сільською радою. Крім того, за період з
2009 по 2014 роки у рішеннях Ізянської
сільської ради про сільський бюджет
відсутні бюджетні асигнування на
сплату орендної плати.

Згідно п.13 ч.4 Закону України "Про
місцеве самоврядування" сільський
голова є розпорядником бюджетних
коштів, використовує їх лише за
призначенням, визначеним радою.

Відповідно до ст.51 Бюджетного кодексу
України від 21.06.2001 в редакції на дату
спірного договору розпорядники
бюджетних коштів несуть
відповідальність за управління
бюджетними асигнуваннями і здійснення
контролю за виконанням процедур та
вимог, встановлених цим Кодексом.
Розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання та провадять
видатки тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами.
Будь-які зобов'язання, взяті фізичними
та юридичними особами, за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених цим Кодексом та законом
про Державний бюджет України, не
вважаються бюджетними зобов'язаннями.
Витрати державного бюджету на покриття
таких зобов'язань не можуть
здійснюватися.

Господарськими судами попередніх
інстанцій не досліджено обставини у
даній справі щодо дотримання вказаних
норм відносно договору оренди від
15.10.2009.

За приписами процесуального
законодавства рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного законодавства, вирішив
справу у відповідності з нормами
матеріального права та правильно
витлумачив ці норми.

Касаційна інстанція вважає висновки
господарських судів попередніх
інстанцій з приводу наявності підстав
для задоволення позову передчасними,
зробленими за неповним дослідженням
обставин справи.

Згідно ч.1 ст.47 Господарського
процесуального кодексу України судове
рішення приймається суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом; ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Касаційна інстанція відповідно до
ст.1117 ГПК України не наділена
повноваженнями встановлювати
обставини справи, досліджувати та
надавати оцінку доказам у справі.

Оскільки передбачені процесуальним
законом межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в
рішенні суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, рішення та постанова у даній
справі підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді даної справи
господарському суду необхідно взяти до
уваги вищевикладене, слід належним
чином повно і об'єктивно дослідити всі
обставини справи, наявність права за
ст.761 ЦК України станом на 15.10.2009 у ТОВ
"АВП "Ділоліс" на приміщення, яке займає
Ізянська сільська рада, обставини щодо
наявності у голови сільської ради
права на підписання даного договору,
щодо наявності/відсутності зобов'язань
у сільської ради за вказаним договором
оренди, та зважаючи на встановлені
обставини, враховуючи положення
чинного законодавства, які регулюють
спірні правовідносини, вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Ізянської сільської
ради задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 10.06.2014 та
рішення господарського суду
Закарпатської області від 25.03.2014 у
справі №907/98/14 скасувати.

Справу №907/98/14 направити на новий
розгляд до господарського суду
Закарпатської області.

Головуючий суддя
С. Самусенко

Судді:
Н. Дунаєвська

Н. Мележик