ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2014 р.
Справа № 917/1311/14

за позовом Білицької селищної ради
(вул. Кобеляцька, буд. 52а, смт. Білики,
Кобеляцький район, Полтавська область,
39220)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Белгранкорм -
Полтавщина" (вул. Будівельна. буд. 1, смт.
Білики, Кобеляцький район, Полтавська
область, 39221)

про зобов'язання укласти договір

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Пономаренко О. В.,
Говорова С. Л.

Розглядається позовна заява з вимогами
зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю "Белгранкорм -
Полтавщина" укласти договір про сплату
пайової участі у створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населеного пункту з
Білицькою селищною радою.

В судовому засіданні 24.07.2014р. суд
розпочав розгляд справи по суті.

Позивач надав клопотання про
відкладення розгляду справи в зв'язку з
перебуванням у відпустці його
представника (а.с.42).

Відповідач категорично заперечує
проти відкладення розгляду справи, так
як позивачем не надані докази
поважності причин відсутності
позивача, та наполягає на вирішенню
спору по суті (а.с.53).

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Зважаючи на те, що про час і місце
слухання справи позивач був
повідомлений належним чином та
засвоєчасно, надання повноважень на
представництво інтересів сторони в
процесі не обмежено будь-яким певним
колом осіб, наявні в справі документи
дають можливість вирішити спір без
присутності сторін, явка представників
сторін судом обов'язковою не
визнавалася, відсутні підстави для
відкладення розгляду справи за ст. 77
ГПК України. Отже, позивача відповідача
судом відхиляється.

Листом від 15.07.2014р. позивач прохає суд
винести ухвалу, якою заборонити
процедуру переоформлення ТОВ
"Белгранкорм - Полтавщина" на іншу
юридичну особу, так як на даний час ними
не сплачені до бюджету селищної ради
кошти пайової участі. При цьому позивач
не послався на жодну норму
процесуального законодавства, на
підставі якої заявлено це клопотання
чи яка б передбачала винесення судом
подібних ухвал.

Дане клопотання судом відхиляється,
оскільки винесення вказаних у ньому
ухвал не передбачено положеннями
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідач у відзиві проти позову
заперечує, посилаючись на те, що діючі
на момент одержання дозволу на
реконструкцію будівель положення
Закону України «Про планування та
забудову територій» про сплату пайових
внесків втратили на даний час чинність,
діючим законодавством не передбачено
обов'язковості укладання таких
договорів, отже підстави для укладання
договору на даний час відсутні (а.с.44-46).

В додаткових поясненнях відповідач
повідомив, що позивач не направляв йому
договір, який був би оформлений
відповідно до законодавства (а.с.53).

В судовому засіданні 24.07.2014р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення згідно ст. 85 ГПК
України.

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

За декларацією про готовність об'єкта
до експлуатації від 05.12.2011р. було
введено в експлуатацію об'єкт:
«Свинокомплекс на 2500 продуктивних
свиноматок з повним циклом: перший
пусковий комплекс (перша черга
будівництва)» за адресою: Полтавська
область, Кобеляцький район, смт. Білики,
вул. Будівельна, 1, замовником
будівництва є ТОВ "Белгранкорм -
Полтавщина" (відповідач); (а.с.24-26).

26.06.2012р. Білицькою селищною радою
(позивачем) на 19 сесії шостого
скликання було прийнято рішення № 127
Про затвердження Положення про
цільовий фонд розвитку соціальної та
інженерно-транспортної інфраструктури
смт. Білики в новій редакції (а.с.8-10).

За декларацією про готовність об'єкта
до експлуатації від 23.11.2012р. було
введено в експлуатацію об'єкт:
«Свинокомплекс на 2500 продуктивних
свиноматок з повним циклом: другий
пусковий комплекс (друга черга
будівництва)» за адресою: Полтавська
область, Кобеляцький район, смт. Білики,
вул. Будівельна, 1, замовником
будівництва є ТОВ "Белгранкорм -
Полтавщина"; (а.с.21-22).

15.07.2013р. Білицькою селищною радою на 30
сесії шостого скликання було прийнято
рішення № 108 Про затвердження порядку
залучення, розрахунку розміру і
використання коштів пайової участі у
розвитку інженерно-транспортної і
соціальної інфраструктури смт. Білики
(а.с.11-13).

07.03.2014р. Білицька селищна рада листом №
02-44/43 повідомила відповідача про
необхідність сплатити до місцевого
бюджету селищної ради пайовий внесок у
розвиток інфраструктури смт. Білики у
розмірі 10 % від кошторисної вартості
реконструкції об'єкта, а також
запропонувала відповідачу направити
до селищної ради представника ТОВ
"Белгранкорм - Полтавщина" для
укладення відповідного Договору (а.с.18).

Відповідач листом від 11.03.2014р.
повідомив позивача про те, що на момент
отримання дозволу на реконструкцію
Товариство не мало правоти підстав для
спати пайових внесків, оскільки дія
норми 27-1 Закону України «Про
планування та забудову територій» щодо
прядку та термінів сплати внесків була
призупинена до 01.01.2013р., а на
сьогоднішній день законодавством не
передбачено обов'язку по сплаті
вказаних внесків при реконструкції,
оскільки закон не має зворотної дії в
часі (а.с.19).

05.04.2014р. Білицькою селищною радою на 38
позачерговій сесії шостого скликання
було прийнято Рішення № 57 про наслідки
обговорення екологічного стану в смт.
Білики жителями селища у виборчих
округах, яким вирішено в місячний
термін припинити діяльність ТОВ
"Белгранкорм - Полтавщина" як такого, що
може привести до екологічної
катастрофи в смт. Білики, та зобов'язати
дане Товариство повернути в місцевий
бюджет кошти пайової участі в розвитку
інфраструктури (а.с.20).

Постановою Кобеляцького районного
суду Полтавської області від 02.06.2014р. у
справі № 2-а/532/17/2014 рішення Білицької
селищної ради № 57 від 05.04.2014р. визнано
протиправним та скасовано (а.с.47-50).

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що на момент
отримання дозволу про початок
будівельних робіт, правовід носини по
пайовій участі регулювалися статтею 27-1
Закону України "Про планування і
забудову території", якою передбачено,
що замовник, який має намір здійснити
будівництво об'єкта містобудування у
населеному пункті, зобов'язаний взяти
участь у створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населеного пункту з
відрахуванням пайового внеску до
відповідного місцевого бюджету коштів
після прийняття об'єкта в експлуатацію.
Відповідач не звернувся до селищної
ради щодо укладення договору на пайову
участь зі сплати пайових внесків на
розвиток інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури в смт.
Білики при введенні в експлуатацію
вищевказаного об'єкту, чим не виконав
зобов'язання щодо участі у створенні і
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури. На
підставі викладеного позивач прохає
зобов'язати відповідача укласти
договір про сплату пайової участі у
створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населеного пункту з
Білицькою селищною радою.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України
правочин між фізичною і юридичною
особами належить вчиняти у письмовій
формі, за виключенням випадків,
передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК
України). Інші випадки визнання
договору укладеним зазначені у ст. ст.
642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи
договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України
визначає, що свобода договору полягає в
праві сторін вільно вирішувати питання
при укладенні договору, виборі
контрагентів та погодженні умов
договору.

За ч.1 ст. 180 Господарського кодекс
України (далі - ГК України) зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визначені такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода
(ч.2 ст. 180 ГК України).

При укладені господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору (ч. 3 ст. 180 ГК України).

Відповідно до ст. 181 Господарського
кодексу України господарський договір
за загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення
господарських договорів у спрощений
спосіб, тобто шляхом обміну листами,
факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до
форми та порядку укладення даного
виду договорів.

Проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін. У
разі якщо проект договору викладено як
єдиний документ, він надається другій
стороні у двох примірниках (ч. 2 ст. 181ГК
України).

Сторона, яка одержала проект договору,
у разі згоди з його умовами оформляє
договір відповідно до вимог частини
першої цієї статті і повертає один
примірник договору другій стороні
або надсилає відповідь на лист,
факсограму тощо у двадцятиденний строк
після одержання договору (ч. 3 ст. 181 ГК
України).

За наявності заперечень щодо окремих
умов договору сторона, яка
одержала проект договору, складає
протокол розбіжностей, про що
робиться застереження у договорі, та
у двадцятиденний строк надсилає
другій стороні два примірники
протоколу розбіжностей разом з
підписаним договором (ч. 4 ст. 181ГК
України).

У разі досягнення сторонами згоди
щодо всіх або окремих умов, зазначених
у протоколі розбіжностей, така згода
повинна бути підтверджена у
письмовій формі (протоколом
узгодження розбіжностей, листами,
телеграмами, телетайпограмами тощо). (ч.
6 ст. 181ГК України).

Якщо сторона, яка одержала протокол
розбіжностей щодо умов договору,
заснованого на державному
замовленні або такого, укладення
якого є обов'язковим для сторін на
підставі закону, або сторона -
виконавець за договором, що в
установленому порядку визнаний
монополістом на певному ринку товарів
(робіт, послуг), яка одержала протокол
розбіжностей, не передасть у
зазначений двадцятиденний строк до
суду розбіжності, що залишилися
неврегульованими, то пропозиції
другої сторони вважаються прийнятими
(ч. 7 ст. 181 ГК України).

До даного позову позивачем додано
проект Договору про пайову участь
замовників будівництва у розвитку
інфраструктури смт. Білики, Білицької
селищної ради з Додатком № 1
«Розрахунок величини пайової участі
замовників у розвитку інфраструктури
смт. Білики на підставі затвердженої в
установленому порядку проектної
документації» та Додатком № 2 «Графік
оплати коштів пайової участі
замовників у розвитку інфраструктури
смт. Білики» (а.с.14-17).

Проте в порушення вищевказаних норм
законодавства вказаний проект
Договору та додатки до нього позивачем
не заповнені. В них не вказані істотні
умови договорів даного виду. Договір та
додатки до нього не підписані навіть
самим позивачем.

Тобто, позивач не визначився з умовами,
на яких він пропонує укласти договір.
Відповідач повідомив суду про те, що
позивач не направляв йому договір, який
був би оформлений відповідно до
законодавства (а.с.53). Такого проекту
суду також не надано.

За нормами діючого законодавства суд
не має права самостійно визначати
умови договору, оскільки це
прерогатива учасника правочину.

В п. 9.9 постанови пленуму вищого
господарського суду України від
23.03.2012р. №6 «Про судове рішення»
роз'яснено, що у рішенні про спонукання
укласти договір слід зазначати умови,
на яких сторони зобов'язані укласти
договір, з посиланням на поданий
позивачем проект цього договору,
наприклад: "Вважати договір
(найменування договору) укладеним на
умовах поданого (найменування
позивача) проекту цього договору", а в
разі необхідності - з викладенням у
рішенні умов (пунктів) договору
повністю або в певній частині.

Отже, подання до суду неоформленого
договору унеможливлює зазначення у
рішенні умов цього договору, за якими
позивач бажає його укласти.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має
право звернутись до суду за захистом
свого особистого немайнового права або
майнового права та інтересу у
визначені цією статтею способи. Суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Способи захисту цивільних прав
встановлено ст. 16 ЦК України, зокрема:
визнання права; визнання правочину
недійсним; припинення дії, яка порушує
право; відновлення становища, яке
існувало до порушення; примусове
виконання обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Отже, серед способів захисту,
передбачених ст. 16 ЦК України, не
зазначено такого способу захисту, як
установлення правовідносин (в тому
числі шляхом зобов'язання особи до
укладення відповідних договорів).

Разом з тим виходячи із загальних засад
цивільного законодавства та
судочинства, права особи на захист у
суді порушених або невизнаних прав, меж
здійснення особою цивільних прав і
виконання цивільних обов'язків (ст. ст.
3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК
України) можна дійти висновку про те, що
в разі невизнання контрагентом права
позивача на укладення договору, який
відповідає вимогам законодавства, таке
право підлягає захисту судом на
підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом
визнання договору укладеним на умовах,
передбачених договором або
нормативним актом обов'язкової дії.

Отже, при зверненні з даним позовом
позивач невірно обрав спосіб захисту
порушеного права.

Правова позиція про те, що вимоги про
зобов'язання укласти договір у
судовому порядку не відповідає
способам захисту прав, передбачених ст.
16 ЦК України викладена в постанові
Верховного Суду України від 10 жовтня 2012
р. у справі № 6-110цс12, прийнятої на
підставі п.1 ч.1 ст. 111-16 ГПК України за
результатом перегляду судових рішень
з мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

Відповідно до ст.111-28 ГПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду
заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами)
касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

В ч. 3 ст. 82 ГПК України зазначено, що
обираючи при прийнятті рішення правову
норму, що підлягатиме застосуванню до
спірних правовідносин, господарський
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, які викладені
у рішеннях, прийнятих за результатом
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 11116
цього Кодексу.

В п. 4.3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" роз'яснено, що
господарський суд, дійшовши висновку
про те, що предмет позову не відповідає
встановленим законом або договором
способам захисту прав, повинен
відмовити в позові.

Враховуючи, що позивачем подано до суду
неоформлений проект договору, а також
вибраний невірний спосіб захисту
порушеного права, позовні вимог
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено та підписано:
25.07.2014р.

Суддя
Безрук Т. М.