ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

23 липня 2014 р. Справа № 902/941/14

Господарський суд Вінницької області у
складі судді Банаська О.О., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аграна Фрут Україна",
м.Вінниця

до: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Подільські
цукроварні", смт.Крижопіль Вінницька
область

про зобов'язання повернути цукор білий
у кількості 2 310,20 тон на загальну суму
20 491 474 грн

За участю секретаря судового засідання
Матущак О.В.

За участю представників:

позивача: Федчук Роман Петрович,
довіреність № б/н від 25.06.2014 р. (НОМЕР_1
виданий Ленінським РВ УМВС України у
Вінницькій області 14.11.1996 р.).

відповідача: Купрій Олександр
Миколайович, довіреність № 77 від 29.12.2012
р. (посвідчення водія НОМЕР_2 видане
06.03.1998 р.).

ВСТАНОВИВ :

До господарського суду Вінницької
області надійшла позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аграна Фрут Україна"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Подільські
цукроварні" про зобов'язання повернути
цукор білий у кількості 2 310,20 тон на
загальну суму 20 491 474 грн.

Ухвалою суду від 03.07.2014 р. за вказаним
позовом порушено провадження справі №
902/941/14 та призначено її до розгляду на
23.07.2014 р.

23.07.2014 р. до суду надійшов відзив
відповідача в якому останній визнає
позовні вимоги позивача в повному
обсязі.

За відсутності відповідного
клопотання справа розглядається без
фіксації судового процесу технічними
засобами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини на яких ґрунтується
позов, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті судом
встановлено наступне.

15.07.2013 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Подільські
цукроварні" (Зберігач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Аграна
Фрут Україна" (Підприємство) укладено
договір відповідального збереження
№ 15/07/13 збер,
відповідно до п.1.1 якого Підприємство
зобов'язується передати на
відповідальне збереження згідно актів
прийому-передачі, які є невід'ємною
частиною Договору, а Зберігач
зобов'язується прийняти Майно:
цукор-пісок білий кристалічний та
залишити його у себе на
відповідальному збереженні (а.с.9-10, т.1).

Майно, яке передається по цьому
Договору, залишається у власності
Підприємства і не переходить у
власність Зберігача (п.1.2 Договору).

Згідно п.6.2 Договору майно повинно бути
повернено Зберігачем Підприємству на
першу вимогу.

15.07.2013 р. та 08.08.2013 р. між сторонами
підписано акти прийому-передачі майна
на відповідальне зберігання
відповідно до якого Підприємство
передало, а Зберігач отримав
цукор-пісок білий кристалічний в
кількості 3 000,00 тон (а.с.11-12, т.1).

Після передачі майна на зберігання
Підприємство отримало від Зберігача
цукор-пісок в кількості 689,8 тон, що
підтверджується наявними у справ
товарно-транспортними накладними,
накладними на переміщення товару,
оборотною відомістю по складським
документам тощо.

03.06.2014 р. позивач звернувся з вимогою до
відповідача про повернення до 01.07.2014 р.
цукру у кількості 2 310,2 тон (а.с.15-16, т.1).

Неповернення відповідачем майна
отриманого від позивача на
відповідальне зберігання в
добровільному порядку спонукали
позивача звернутись за захистом свого
порушеного права з відповідним позовом
до суду.

Враховуючи встановлені обставини суд
дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

На підставі зібраних у матеріалах
справи доказів, виходячи із
встановлених обставин спору суд дійшов
висновку, що між сторонами укладено
договір зберігання правовідносини по
якому врегульовано в параграфі 1
"Загальні положення про зберігання"
глави 66 ЦК України "Зберігання".

Згідно ч.1 ст.936 ЦК України за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст.938 ЦК України зберігач
зобов'язаний зберігати річ протягом
строку, встановленого у договорі
зберігання. Якщо строк зберігання у
договорі зберігання не встановлений і
не може бути визначений виходячи з його
умов, зберігач зобов'язаний зберігати
річ до пред'явлення поклажодавцем
вимоги про її повернення. Якщо строк
зберігання речі визначений моментом
пред'явлення поклажодавцем вимоги про
її повернення, зберігач має право зі
спливом звичайного за цих обставин
строку зберігання вимагати від
поклажодавця забрати цю річ в розумний
строк.

В ст.953 ЦК України вказано, що зберігач
зобов'язаний на першу вимогу
поклажодавця повернути річ, навіть
якщо строк її зберігання не закінчився.

В силу ч.ч. 1, 2 ст.949 ЦК України зберігач
зобов'язаний повернути поклажодавцеві
річ, яка була передана на зберігання,
або відповідну кількість речей такого
самого роду та такої самої якості. Річ
має бути повернена поклажодавцю в
такому стані, в якому вона була
прийнята на зберігання, з урахуванням
зміни її природних властивостей.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Виходячи із встановлених обставин,
умов Договору та норм цивільного
законодавства наведених вище, суд
приходить до висновку про
правомірність та обґрунтованість
вказаної вимоги в зв'язку з чим
задовольняє її.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43
Господарського процесуального кодексу
України докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги і
заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам
процесуального законодавства та
вимогам ухвал суду відповідачем не
надано жодного доказу в спростування
позовних вимог позивача подавши при
цьому відзив в якому вказав на повне
визнання позову.

За таких обставин суд дійшов висновку
про правомірність та обґрунтованість
вимоги позивача про примусове
повернення майна на користь позивача і
як наслідок про задоволення позову в
повному обсязі.

Витрати на судовий збір підлягають
віднесенню на відповідача відповідно
до ст. 49 ГПК України.

23.07.2014 р. в судовому засіданні оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 49, 82,
84, 85, 115, 116 Господарського
процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю "Подільські
цукроварні", вул.Чкалова, 16-Б,
смт.Крижопіль, Вінницька область, 24600
(ідентифікаційний код - 36327881) повернути
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Аграна Фрут Україна",
вул.Тарногродського, 32, м.Вінниця, 21022
(ідентифікаційний код - 20118399) майно, а
цукор білий кристалічний в кількості 2
310,20 тон на загальну суму 20 491 474 грн 00
коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Подільські
цукроварні", вул.Чкалова, 16-Б,
смт.Крижопіль, Вінницька область, 24600
(ідентифікаційний код - 36327881) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аграна Фрут Україна",
вул.Тарногродського, 32, м.Вінниця, 21022
(ідентифікаційний код - 20118399) - 73 080 грн 00
коп. - відшкодування витрат пов'язаних
зі сплатою судового збору.

4. Видати накази в день набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено 28 липня 2014 р.

Суддя Банасько
О.О.

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.