номер провадження справи 20/70/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2014
Справа № 908/2308/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірми "Злагода"
(72340, Запорізька область,
Мелітопольський район, с.
Світлодолинське, вул. Леніна, буд. 35)

до відповідача: Приватного
підприємства "Молокозавод - ОЛКОМ" (72316,
Запорізька область, м. Мелітополь, вул.
Дзержинського, буд. 289А)

про визнання недійсним договору
зворотної фінансової допомоги № 9 від
29.03.2013 р.

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача - не з'явився;

Від відповідача - Казарцева Є.Ю.
(довіреність № б/н від 01.07.2014 р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про визнання
недійсним договору зворотної
фінансової допомоги № 9 від 29.03.2013 р.,
укладеного між ТОВ Агрофірмою
«Злагода» та ПП «Молокозавод-ОЛКОМ».

Ухвалою від 07.07.2014 р. позовна заява
прийнята до розгляду, порушено
провадження у справі № 908/2308/14, судове
засідання призначено на 22.07.2014 р.

В судовому засіданні 22.07.2014 р. справу
розглянуто, оголошено вступну та
резолютивну частину рішення.

Позивач у судове засідання не з'явився,
через канцелярію суду 21.07.2014 р. від
позивача надійшло письмове клопотання
про розгляд спору за відсутності
позивача на підставі наданих
документів. Зазначено, що позивач
просить задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі, позивачем при
зверненні до суду були надані всі
документи.

Клопотання позивача про розгляд спору
без участі його представника
задоволено судом на підставі ст. 22 ГПК
України.

Судом розглядаються позовні вимоги,
викладені в позовній заяві, які
мотивовано наступними обставинами.
Позивач вважає недійсним Договір
зворотної фінансової допомоги № 9 від
29.03.2013 р., укладений між ТОВ Агрофірмою
«Злагода» та ПП «Молокозавод-ОЛКОМ»,
оскільки відповідач не включений до
реєстру фінансових установ, не набув
відповідно до законодавства України
статусу фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг, що згідно з ст.ст. 203, 227 ЦК
України дає підстави вважати, що
укладення відповідачем договору
зворотної фінансової допомоги є
порушенням у частині господарської
компетенції (спеціальна
правосуб'єктність) щодо укладання
позастатутних угод, а саме угод про
надання фінансових послуг, без
відповідного дозволу. Позов
обґрунтовано ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України,
Законом України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг», Законом України
«Про ліцензування певних видів
господарської діяльності». Просить
позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, у
письмовому відзиві зазначив, що свої
зобов'язання за договором виконав
повністю, перерахував позивачу
фінансову допомогу у розмірі 30000,00 грн.
Операція з надання безпроцентної
позики не є фінансовою послугою в
розумінні Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
та, відповідно може надаватися
нефінансовою установою. Просить у
задоволенні позову відмовити повністю.

Судом на підставі ст. 75 ГПК України
справа розглядається за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, зокрема,
дослідивши договір зворотної
фінансової допомоги № 9 від 29.03.2013 р.,
оригінал якого оглядався в судовому
засіданні, та вислухавши пояснення
представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

29.03.2013 р. між Приватним
підприємством «Молокозавод-ОЛКОМ»
(сторона 1 за договором) та Товариством
з обмеженою відповідальністю
Агрофірмою «Злагода» (сторона 2 за
договором) укладено договір зворотної
фінансової допомоги № 9, за умовами
якого відповідач зобов'язується надати
позивачу зворотну фінансову допомогу в
розмірі, встановленому п. 2.1 даного
договору, а позивач зобов'язується
повернути відповідачу отриману
фінансову допомогу у повному розмірі і
в строк, встановлених у п. 5.1 даного
договору.

Розмір фінансової допомоги,
згідно п. 2.1 договору, складає 30000,00 грн.
Відповідно до п. 2.2 фінансова допомога
згідно з даним договором є зворотною та
безпроцентною. Проценти по даному
договору не нараховуються та не
сплачуються.

У пункті 3.1 сторони встановили, що
сторона 1 (відповідач) перераховує суму
фінансової допомоги в розмірі,
встановленому в п. 2.1 даного договору, в
безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок сторони 2
(позивача) не пізніше 03.04.2013 р.

Датою повернення фінансової
допомоги є 31.12.2013 р. (п. 5.1 договору).
Згідно з п. 5.2 договору сторона 2
зобов'язується повернути всю суму
фінансової допомоги (чи неповернуту її
частину в разі дострокового повернення
частини суми фінансової допомоги) не
пізніше строку, встановленого п. 5.1
даного договору.

Відповідно до п. 4.1 договір
вступає в силу з моменту його
підписання та діє до повного виконання
стороною 2 своїх зобов'язань згідно
даного договору.

Договір підписаний представниками
сторін (директорами) та скріплений
печатками сторін - юридичних осіб.

Судом встановлено, що зобов'язання
щодо перерахування відповідачем на
розрахунковий рахунок позивача суми
фінансової допомоги в розмірі 30000,00 грн.
виконані повністю. Відповідач, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 1209 від 29.03.2013 р., перерахував на
рахунок позивача грошові кошти в сумі
30000,00 грн. із призначенням платежу:
«зворотна фінансова допомога зг. дог. №
9 від 29.03.13 без ПДВ».

У липні 2014 року ТОВ
Агрофірма «Злагода» звернулося до
господарського суду з позовом, за яким
порушено провадження у даній справі та
просить визнати недійсним договір
зворотної фінансової допомоги № 9 від
29.03.2013 р. Нормативним обґрунтуванням
визначено ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України,
Закон України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг», Закон України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності». Зокрема,
обґрунтовуючи позов, позивач зазначає,
що вказаний договір має бути визнаний
недійсним, оскільки відповідач не
включений до реєстру фінансових
установ, не набув відповідно до
законодавства України статусу
фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг. Згідно ст. 203 ГК України, ст. 227 ЦК
України, на думку позивача, є підстави
вважати, що укладання відповідачем
договору зворотної фінансової
допомоги є порушенням у частині
господарської компетенції (спеціальна
правосуб'єктність) щодо укладання
позастатутних угод, а саме угод про
надання фінансових послуг, без
відповідного дозволу.

У судовому засіданні оглянутий
оригінал примірника спірного договору,
копія якого залучена до матеріалів
справи (а.с. 7), та представник
відповідача пояснив, що сума 30000,00 грн.,
отримана позивачем від відповідача на
підставі договору № 9 від 29.03.2013 р., ним
(позивачем) відповідачу не повернута.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, суд встановлює наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угоди вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину (п. 2.9
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорі)
недійсними»).

Статтею 202 Цивільного кодексу України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, якою
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам
суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 ГК
України при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначити
зміст договору на основі, зокрема,
вільного волевиявлення коли сторони
мають право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Аналогічні приписи встановлені ст. 638
ЦК України.

Статтею 627 ЦК визначено, що відповідно
до ст. 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Проаналізувавши умови оспорюваного
договору зворотної фінансової
допомоги № 9 від 29.03.2013 р., судом
встановлено, що за своєю правовою
природою даний договір є договором
позики.

Згідно зі ст. 1046 ЦК за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Як слідує з умов договору № 9 від 29.03.2013
р., за договором відповідач передав
позивачу грошові кошти в сумі 30000,00 грн.,
які останній зобов'язався повернути
шляхом перерахування грошових коштів
на рахунок відповідача 31.12.2013 р. Позивач
мав право повернути грошові кошти
достроково (п. 5.4 договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає,
що надання за договором № 9 фінансової
допомоги є, в даному випадку, надання
відповідачем фінансової послуги в
розумінні п. 5 ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг».
Що, в свою чергу, потребує наявності у
відповідача відповідного дозволу.
Позивач також посилається на п. 3 ст. 5
Закону, якою встановлено право
надавати фінансові кредити за рахунок
залучених коштів лише кредитним
установам на підставі відповідної
ліцензії.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України
судом може бути визнаний недійсним
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії).

Статтею 9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності»
передбачено, що відповідно до
спеціальних законів ліцензуванню
підлягає, зокрема, вид господарської
діяльності із надання фінансових
послуг.

Види господарської діяльності, не
передбачені у статті 9 цього Закону, не
підлягають ліцензуванню (ст. 2 Закону
України «Про ліцензування певних видів
господарської діяльності»).

Таким чином, розглядаючи даний
спір, суду належить встановити право
юридичної особи - відповідача на
надання послуги, визначеної договором
№ 9 від 23.03.2013 р. зворотної фінансової
допомоги, за наявності відповідного
дозволу (ліцензії) чи-то без наявності
такого. Зокрема, належить визначити чи
є по суті передача відповідачем
грошових коштів на підставі даного
(оспорюваного) договору фінансовою
послугою.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг» (в редакції станом на день
укладення оспорюваного правочину)
(далі - Закон) фінансова послуга -
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Фінансовим кредитом, відповідно
до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону, є кошти, які
надаються у позику юридичній або
фізичній особі на визначений строк та
під процент.

Надання коштів у позику, відповідно до
ст. 4 даного Закону, визнається
різновидом фінансових послуг та
передбачає спеціальний суб'єктний
склад надавача таких послуг.
Визначальною ознакою надання позики,
як фінансової послуги, є здійснення її
з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості активів.

Статтею 5 Закону визначено, що
фінансові послуги надаються
фінансовими установами, а також, якщо
інше не передбачено законом, фізичними
особами - суб'єктами підприємницької
діяльності.

Фінансова установа - юридична особа,
яка відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг, а також
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг, у випадках,
прямо визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг. Не є
фінансовими установами (не мають
статусу фінансової установи) незалежні
фінансові посередники, що надають
послуги з видачі фінансових гарантій в
порядку та на умовах, визначених Митним
кодексом України (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону).
Кредитною установою, відповідно до п. 2
ч. 1 ст. 1 Закону є фінансова установа,
яка відповідно до закону має право за
рахунок залучених коштів надавати
фінансові кредити на власний ризик.

Статтею 34 Закону визначено
обов'язковість ліцензування
здійснення фінансовими установами: 1)
страхової діяльності; 2) діяльності з
надання послуг накопичувального
пенсійного забезпечення; 3) надання
фінансових кредитів за рахунок
залучених коштів; 4) діяльності з
надання будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб.

Тобто, дана стаття передбачає
ліцензування діяльності саме
фінансових установ (в розумінні статті
1 Закону), а не всіх учасників ринків
фінансових послуг.

Відповідно до п. 6 Положення про
Державний реєстр фінансових установ,
затвердженого Державною комісією з
регулювання ринку фінансових послуг
України від 28.08.2003 р. № 41, юридична особа
набуває статусу фінансової установи з
дати внесення відповідного запису про
неї до Реєстру. Датою внесення
відповідного запису до Реєстру для
набуття юридичною особою статусу
фінансової установи є дата прийняття
Нацкомфінпослуг рішення про внесення
фінансової установи до Реєстру.

Інформація, що міститься в Єдиному
державному реєстрі, є відкритою і
загальнодоступною, за винятком
персональних даних. Юридичні і фізичні
особи можуть одержати інформацію з
Реєстру шляхом звернення до
Нацкомфінпослуг або безпосереднього
доступу до інформації, розміщеної на
офіційному сайті Нацкомфінпослуг.

Відповідно до п. 2 даного Положення
фінансова установа - ліцензіат -
фінансова установа, яка може надавати
фінансову послугу тільки після
отримання відповідної ліцензії
Нацкомфінпослуг і діяльність щодо
надання такої фінансової послуги є
виключним видом діяльності фінансової
установи

Як вбачається зі статуту ПП
«Молокозавод - ОЛКОМ» та Витягу з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
стосовно ПП «Молокозавод -ОЛКОМ»,
надавання фінансових послуг не є
виключним видом діяльності юридичної
особи. Пунктом 1.4 статуту ПП
«Молокозавод - ОЛКОМ», зокрема,
визначено, що предметом діяльності
підприємства є фінансові операції,
надання порук фінансовими активами,
фінансові послуги з фінансового
лізингу, фінансові послуги з надання
позик фінансовими активами та надання
інших фінансових послуг, крім тих, що
віднесені чинним законодавством до
виключної компетенції банків, інших
фінансово-кредитних та інвестиційних
установ і організацій. Відповідно до п.
1.5 статуту види діяльності, які
вимагають спеціального дозволу,
підприємство вправі здійснювати
тільки після одержання відповідного
дозволу (ліцензії тощо).

Таким чином, ПП «Молокозавод - ОЛКОМ» не
є фінансовою установою в розумінні
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг» та, відповідно, не
підлягає внесенню як така до
Державного реєстру фінансових установ.

Розпорядженням Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 31.03.2006 р. № 5555 відповідно до
частини четвертої статті 5 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг", з метою
удосконалення державного регулювання
діяльності з надання фінансових
послуг юридичними особами -
суб'єктами господарювання, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами постановлено,
що юридичні особи - суб'єкти
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
надають фінансові послуги з надання
коштів у позику (крім на умовах
фінансового кредиту) та
поручительств відповідно до вимог
цивільного законодавства та з
урахуванням вимог законодавства
України щодо запобігання та протидії
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом.

Судом досліджено оспорюваний договір і
зроблено висновок, що, як вбачається зі
змісту договору № 9, даний договір є
безпроцентним, оскільки пунктом 2.2
договору прямо визначено, що фінансова
допомога згідно з даним договором є
зворотною та безпроцентною. Проценти
по даному договору не нараховуються та
не сплачуються.

Судом встановлено, що даний договір
укладений відповідачем не з метою
отримання прибутку (оскільки є
безпроцентним), що є визначальною
ознакою для означення чи є надана
відповідачем послуга фінансовою в
розумінні Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг».

Юридична особа - відповідач не є
фінансовою установою в розумінні
статті 1 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринку
фінансових послуг».

Таким чином, доводи позивача про
необхідність ліцензування послуги, яка
надана відповідачем за оспорюваним
договором, є помилковими, виходячи з
викладеного вище.

У силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (п. 2.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорі)
недійсними»).

Згідно з ст. 129 Конституції України, ст.
4-3 ГПК України судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності.

Приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Рішення з господарського спору
повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Під час розгляду даної справи
господарським судом не встановлено, а
позивачем не доведено наявності
обставин, з якими закон пов'язує
недійсність правочину. Навпаки, за
змістом оспорюваного договору сторони
в ньому погодили всі істотні умови для
даного виду договору. У зв'язку з
викладеним, суд вважає позовні вимоги
необґрунтованими, недоведеними, тому у
задоволенні позову з підстав, які
заявлено, відмовляється у повному
обсязі.

Згідно з ст. 49 ГПК України судовий
збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 24 липня 2014 р.

Суддя
Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дати його
повного складення (дня підписання).