ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року Справа № 23/800-б

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:Панової
І.Ю.,суддів:Запорощенка М.Д., Погребняка
В.Я.,розглянувши касаційні
скаргиПублічного акціонерного
товариства "Державний
експортно-імпортний банк України" та
Товариства з обмеженою
відповідальністю "АТЕМ"на ухвалу та
постановугосподарського суду м. Києва
від 29.10.2013 року Київського апеляційного
господарського суду від 14.05.2014 рокуу
справі№ 23/800-б господарського суду м.
Києваза заявоюДержавної податкової
інспекції у Голосіївському районі
міста КиєвадоВідкритого акціонерного
товариства "Завод залізобетонних
конструкцій №2"провизнання банкрутом,

за участю представників сторін: від
Публічного акціонерного товариства
"Державний експортно-імпортний банк
України" - Липська Н.В., дов.№010-01/5421 від
05.07.2011 року; від Товариства з обмеженою
відповідальністю "АТЕМ" - Менюк С.А., дов.
б/н від 25.11.2013 року,

в с т а н о в и в:

28.10.2013 року ліквідатор Відкритого
акціонерного товариства "Завод
залізобетонних конструкцій №2" (далі -
ВАТ "Завод залізобетонних конструкцій
№2") арбітражний керуючий Шаргало Р.В. у
межах даної справи про банкрутство №
23/800-б подав до господарського суду м.
Києва заяву про визнання недійсним на
підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
укладеного між ВАТ "Завод
залізобетонних конструкцій №2" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "АТЕМ" (далі - ТОВ
"АТЕМ") договору купівлі-продажу
цілісного майнового комплексу від
12.05.2006 року з мотивів порушення під час
його укладення ст. ст. 29, 30 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" (далі - Закон
про банкрутство) та просив суд
застосувати у порядку ч. 2 ст. 216 ЦК
України та ст. 1212 ЦК України правові
наслідки недійсності правочину шляхом
повернення цілісного майнового
комплексу, яке є предметом згаданого
договору купівлі-продажу, ВАТ "Завод
залізобетонних конструкцій №2".

Одночасно ліквідатором ВАТ "Завод
залізобетонних конструкцій №2"
арбітражним керуючим Шаргалом Р.В.
заявлено клопотання про вжиття заходів
до забезпечення заявлених ним вимог
шляхом накладення арешту на спірне
майно.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 29.10.2013 року у справі № 23/800-б (суддя -
Мандичев Д.В.), залишеною без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 14.05.2014 року
(головуючий суддя - Гарник Л.Л., суддя -
Доманська М.В., суддя - Пантелієнко В.О.),
задоволено клопотання ліквідатора ВАТ
"Завод залізобетонних конструкцій №2"
арбітражного керуючого Шаргали Р.В. та
накладено арешт на нерухоме майно
цілісного майнового комплексу ВАТ
"Завод залізобетонних конструкцій №2",
що розташоване за адресою: м. Київ, вул.
Промислова, 4-Б (Хутір Острів).

Не погоджуючись із ухвалою
господарського суду м. Києва від 29.10.2013
року та постановою Київського
апеляційного господарського суду від
14.05.2014 року у справі № 23/800-б, Публічного
акціонерного товариства "Державний
експортно-імпортний банк" (далі - ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк")
та ТОВ "АТЕМ" звернулися до Вищого
господарського суду України з
касаційними скаргами, в яких просять
скасувати зазначені ухвалу та
постанову повністю та прийняти нове
рішення про відмову у задоволенні
заяви ліквідатора ВАТ "Завод
залізобетонних конструкцій №2"
арбітражного керуючого Шаргали Р.В. про
накладення арешту на нерухоме майно
цілісного майнового комплексу.

В обґрунтування доводів касаційних
скарг скаржники посилаються на
порушення судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, зокрема, ст. ст. 28, 38 Закону про
банкрутство у редакції, чинній з 19.01.2013
року, ст. 12 цього ж Закону у редакції, що
діяла станом на 04.11.2012 року, а також
статей 33, 34, 66, 67 Господарського
процесуального кодексу (далі - ГПК
України).

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, розглянувши наявні
матеріали справи, обговоривши доводи
касаційних скарг, дослідивши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що касаційні скарги не
підлягають задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-1 ГПК України
господарські суди розглядають справи
про банкрутство у порядку провадження,
передбаченому цим Кодексом, з
урахуванням особливостей,
встановлених Законом про банкрутство.

Ч. 1 ст. 5 Закону про банкрутство, у
редакції, чинній до 19.01.2013 року,
передбачено, що провадження у справах
про банкрутство регулюється цим
Законом, ГПК України, іншими
законодавчими актами України. При
цьому, провадження у справах про
банкрутство регулюються ГПК України у
випадках, коли його норми мають
універсальний характер для будь-якої
процесуальної дії.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону про
банкрутство, ліквідатор з дня свого
призначення в межах наданих йому
законом повноважень має право подавати
до господарського суду заяви про
визнання недійсними угод боржника з
підстав, передбачених ст. 17 цього
Закону.

Згідно з ч. 11 ст. 17 Закону про
банкрутство угода боржника може бути
визнана господарським судом недійсною
відповідно до цивільного
законодавства. Розгляд заяв про
визнання недійсними і повернення
всього отриманого за такою угодою
здійснюється господарським судом у
процедурі провадження у справі про
банкрутство.

В силу ч. 1 ст. 12 Закону про банкрутство
господарський суд за клопотанням
сторін або учасників провадження у
справі про банкрутство чи за своєю
ініціативою має право вжити заходів до
забезпечення вимог кредиторів, у тому
числі передбачених ст. 67 ГПК України. До
заходів забезпечення заявлених вимог
належить, зокрема, накладання арешту на
майно.

Захід до забезпечення вимог є засобом
запобігання можливого порушення
майнових прав чи охоронюваних законом
інтересів юридичної особи. У вирішенні
питання про вжиття відповідних заходів
до забезпечення заявлених вимог суд
має враховувати, поміж іншого,
адекватність вимог заявника щодо
забезпечення заявлених вимог,
наявність зв'язку між конкретним
заходом до забезпечення заявленої
вимоги і предметом такої вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення у разі задоволення
вимоги; імовірність утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду у разі невжиття
таких заходів.

Умовою застосування заходу за
вимогами майнового характеру є
достатньо обґрунтоване припущення, що
майно, у даному випадку спірний
цілісний майновий комплекс, який є у
ТОВ "АТЕМ", може зникнути на момент
виконання рішення.

Вирішуючи питання про можливість
застосування заходів до забезпечення
заявленої вимоги про повернення
нерухомого майна, яке є предметом
договору купівлі-продажу від 12.05.2006
року, судом першої інстанції
встановлено, що на підставі спірного
договору купівлі-продажу ВАТ "Завод
залізобетонних конструкцій №2"
відчужило ТОВ "АТЕМ" цілісний майновий
комплекс, частина якого, у подальшому,
була передана останнім в іпотеку ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" відповідно до іпотечного
договору №6407Z7/2416 від 16.02.2007 року.
Постановою господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 року у справі № 910/25520/13
ТОВ "АТЕМ" визнано банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру та завершено
його підприємницьку діяльність.

Задовольняючи заяву про забезпечення
вимог ліквідатора ВАТ "Завод
залізобетонних конструкцій №2"
арбітражного керуючого Шаргали Р.В.,
суд першої інстанції, з яким погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що наведені заявником доводи
достатньо обґрунтовано підтверджують
можливість третіх осіб відчужити
спірне майно.

З огляду на те, що за вимогами Закону
про банкрутство усі види майнових
активів (майно та майнові права)
банкрута, які належать йому на праві
власності, включаються до складу
ліквідаційної маси, за рахунок якої
здійснюється погашення кредиторських
вимог банкрута (у даному випадку ТОВ
"АТЕМ"), а також враховуючи, що вимога
ліквідатора ВАТ "Завод залізобетонних
конструкцій №2" арбітражного керуючого
Шаргали Р.В. щодо накладання арешту на
спірне нерухоме майно, яке знаходиться
у ТОВ "АТЕМ", є адекватною, обраний захід
до забезпечення заявлених вимог
пов'язаний з предметом спору, колегія
суддів Вищого господарського суду
України погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій про те, що
накладання арешту на належне ТОВ "АТЕМ"
нерухоме майно є таким заходом, який
здатний у разі задоволення вимоги про
повернення нерухомого майна у
власність ВАТ "Завод залізобетонних
конструкцій №2" забезпечити фактичне
виконання рішення суду, а у разі його
невжиття спірне майно може бути
відчужено третій особі, що, у свою
чергу, утруднить або зробить
неможливим виконання рішення суду у
випадку задоволення судом вимоги про
повернення спірного майна у власність
ВАТ "Завод залізобетонних конструкцій
№2".

Викладені в касаційних скаргах доводи
не спростовують вказаних висновків
судів попередніх інстанцій.

Твердження скаржників про те, що
відповідно до спеціальних норм арешт
на майно боржника або інші обмеження
дій боржника щодо розпорядження його
майном можуть були накладені лише в
мажах процедури санації, а тому
перебування ВАТ "Завод залізобетонних
конструкцій №2" у ліквідаційній
процедурі робить неможливим
накладання арешту на спірне нерухоме
майно, колегія суддів відхиляє,
оскільки у даному випадку спірне майно
не перебуває у ВАТ "Завод
залізобетонних конструкцій №2", а
знаходиться у іншої юридичної особи -
ТОВ "АТЕМ", з якого і виник даний спір з
привиду правомірності набуття нею
права власності на це майно.

Порушені у касаційних скаргах питання
стосовно оцінки доказів, колегія
суддів не бере до уваги, оскільки
оцінка доказів, на підставі яких суди
попередніх інстанцій дійшли висновку
про необхідність вжиття заходів до
забезпечення заявлених вимог, в силу
вимог ст.43 ГПК України здійснюється за
внутрішнім переконанням суду, і їх
переоцінка не віднесена до компетенції
касаційної інстанції з огляду на ст.1117
ГПК України.

На підставі викладеного, колегія
суддів Вищого господарського суду
України вважає, що відповідно до вимог
ст.43 ГПК України ухвала суду першої
інстанції та постанова суду
апеляційної інстанції ґрунтуються на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді всіх обставин справи,
прийняті з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим підстав для їх
скасування не вбачається.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11113 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги Публічного
акціонерного товариства "Державний
експортно-імпортний банк України" та
Товариства з обмеженою
відповідальністю "АТЕМ" залишити без
задоволення.

Ухвалу господарського суду м. Києва від
29.10.2013 року та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
14.04.2014 року у справі №23/800-б залишити без
змін.

Головуючий: Панова І.Ю. Судді:
Запорощенко М.Д. Погребняк В.Я.