м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/7433/14 22.07.14За позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Квадро центр"
До Державного
підприємства "Український
транспортно-логістичний центр"
Третя особа Державне
підприємство "Український державний
центр транспортного сервісу "Ліски".
Про визнання пункту договору
Суддя Прокопенко Л.В.
від позивачаКоврига М.М. - представник
(дов. б/н від 26.05.2014) Довгопол В.Т. -
представник (дов. № б/н від. .від
відповідачаЗакірова Г.Є. -представник
(дов. № 2 від 19.05.2014)) Від Матвіїв О.М. -
представник (дов. № 4 від 19.05.2014)Від
третьої особи.Бринза Д.О. - представник
(дов. № 87 від 27.12.2013) Гросман О.М. -
представник (дов. № 22 від 23.04.2014)
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Квадро центр"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Державного підприємства "Український
транспортно-логістичний центр" про
визнання пункту договору недійсним.
Ухвалою Господарського суду
міста Києва від 24.04.2014 порушено
провадження по справі № 910/7433/14, розгляд
справи призначено на 27.05.2014.
26.05.2014 відділом діловодства суду
від представника відповідача отримано
відзив на позовну заяву, відповідно до
якого просить відмовити в задоволені
позовних вимог в повному обсязі з
підстав, зазначених у відзиві.
В судове засідання 27.05.2014
представник позивача з'явився, заявив
усне клопотання про залучення в якості
третьої особи без самостійних вимог на
стороні відповідача Державне
підприємство "Український державний
центр транспортного сервісу "Ліски"
В судове засідання 27.05.2014
представник відповідача з'явився, не
заперечив проти задоволення
клопотання представника позивача.
Ухвалою від 27.05.2014 розгляд справи
відкладено на 02.07.2014 та залучено третю
особу, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача Державне підприємство
"Український державний центр
транспортного сервісу "Ліски".
26.06.2014 відділом діловодства отримано
від представника позивача заяву про
ознайомлення з матеріалами справи.
01.07.2014 відділом діловодства суду
отримано від представника позивача
додаткові пояснення по суті справи та
01.07.2014 відділом діловодства суду
отримано від представника відповідача
додаткові пояснення.
Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
02.07.2014 справу було передано в
провадження судді Домнічевій І.О., в
зв'язку з перебуванням судді
Прокопенко Л.В. на лікарняному.
Ухвалою суду від 02.07.2014 суддя Домнічева
І.О. прийняла справу № 910/7433/14 до свого
провадження та призначила розгляд
скарги на 22.07.2014.
У зв'язку з виходом судді Прокопенко
Л.В. з лікарняного розпорядженням
заступника Голови Господарського суду
міста Києва від 07.07.2014 справу № 910/7433/14
було передано для розгляду судді
Ухвалою суду від 07.07.2014 суддя
Прокопенко Л.В. прийняла справу до
В судове засідання 22.07.2014 представник
позивача з'явився, просив задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.
В судове засідання 22.07.2014 представник
відповідача з'явився, заперечив проти
задоволення позовних вимог з підстав
зазначених у відзиві.
В судове засідання 22.07.2014 представник
третьої особи з'явився, надав суду усні
пояснення по суті спору та зазначив, що
заперечує проти задоволення позовних
Після виходу суду з нарадчої кімнати, у
судовому засіданні 22.07.2014 р. було
проголошено вступну та резолютивну
частину рішення та повідомлено, що
повне рішення буде складено у термін,
передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.
Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні у матеріалах
справи докази, оглянувши в судових
засіданнях оригінали документів, копії
яких знаходяться в матеріалах справи,
Господарський суд міста Києва
16.05.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Квадро центр"
(позивач, Замовник), Державним
підприємством "Український
транспортно-логістичний центр"
(відповідач-1, Основний виконавець),
Державним підприємством "Український
державний центр транспортного сервісу
"Ліски" (Співвиконавець) був укладений
Договір про надання послуг з
організації перевезень вантажів на
власних транспортерах (надалі -
Предметом вищенаведеного Договору
сторони визначили зобов'язання
Основного виконавця (відповідача-1) та
Співвиконавця за плату і за рахунок
Замовника (позивача) виконати або
організувати виконання визначених
Договором послуг, пов'язаних з
організацією перевезень вантажів на
транспортерах власності Співвиконавця
Відповідно до п. 9.3 Договору
встановлено, що "Цей Договір може бути
розірваний за погодженням Сторін чи на
вимогу однієї з Сторін Договору з
обов'язковим попередженням іншої
Сторони за 20 днів, шляхом направлення
другій Стороні листа та проекту
додаткової угоди щодо припинення дії
Розірвання Договору не звільняє
Сторони від виконання зобов'язань,
прийнятих ними до підписання
Додаткової угоди про припинення
Договору та повного завершення
розрахунків за надані послуги.
Договір вважається припиненим з
моменту підписання сторонами
додаткової угоди або з дати, зазначеної
Сторонами у додатковій угоді.
У разі неотримання Стороною, яка
ініціювала припинення Договору,
протягом 20 днів підписаної додаткової
угоди, договір вважається припиненим
через 20 днів після отримання іншою
Стороною листа з пропозицією про
припинення Договору та проекту
додаткової угоди. Датою отримання
пропозиції про припинення Договору
вважається відмітка поштової служби на
повідомленні про вручення
рекомендованого листа.
Позивач вважає, що вищенаведений пункт
9.3 Договору не відповідає чинному
законодавству, а також створює значний
ризик порушення законних прав та
інтересів "Квадро центр", враховуючи,
- наявність домінуючої сторони в
- особливий спосіб укладання
договору, який полягає у приєднанні до
розробленого шаблону договору
- умови договору однакові у всіх
В зв'язку із чим позивач зазначає що
Договір №2692/281юі/293-2013 від 16.05.2013 є
договором приєднання.
З огляду на наведене, позивач вважає, що
оспорюваний п. 9.3 Договору підлягає
визнанню судом недійсним відповідно до
ч. 1 ст. 203 ЦК України.
Відповідач заперечували проти
задоволення позовних вимог з огляду на
- відсутність у відповідача особливого
- Договір не є договором приєднання;
- позивачем не було надано доказів
направлення відповідачам протоколу
розбіжностей у відповідності до п. 4 ст.
181 ГК України, а тому посилання позивача
на порушення його прав і законних
інтересів є безпідставними;
- посиланням позивача на ч. 1 ст. 207 ГК
України є також безпідставним, так як
сторони Договору погодили зміст п. 9.3
Договору, керуючись свободою договору,
і як наслідок, не можуть бути обмежені у
встановленому зазначеним пунктом
Договору праві одностороннього
розірвання Договору, ініціатива щодо
розірвання Договору є правом сторони,
яке підтверджується нормами ст. 907 ЦК
України, і тому не може бути обмежене;
- хибність тверджень позивача про
відсутність змагальності та
конкуренції на ринку послуг з
організації перевезень вантажів
залізничним транспортом.
Приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України) передбачено, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Згідно із статтею 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Оцінюючи подані сторонами суду докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Як передбачено частиною першою статті
215 ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої - третьої,
п'ятої статті 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
Частиною третьою статті 215 ЦК України
встановлено, що якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
Згідно статті 217 ЦК України недійсність
окремої частини правочину не має
наслідком недійсності інших його
частин і правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
Відповідно до Роз'яснень Пленум
Верховного Суду України у пункті 2
постанови "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9
(надалі - постанова Пленуму ВСУ від
06.11.2009 р. № 9), судам необхідно
враховувати, що згідно із статтями 4, 10
та 203 ЦК зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим законам України,
які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).
Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
Відповідно до п. 7 вищенаведеної
постанови Пленуму ВСУ, правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.
Згідно абз. 4 п.п. 2.1 п. 2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
(із змінами, внесеними постановою
Пленуму Вищого господарського суду
України № 13 від 17.12.2013 р.) (надалі -
постанова Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р.)
зазначено, що вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10
п. 2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11).

Судом встановлено, що укладений
сторонами Договір., пункт 9.3 якого
позивач просить визнати недійсним, є
договором транспортного
експедирування.

За договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу (ч. 1
ст. 929 ЦК України).

Договір транспортного експедирування
є самостійним видом цивільно-правових
договорів про надання послуг. Тому до
відносин сторін за цим договором
можуть застосовуватись загальні
положення про договори про надання
послуг (гл. 63 ЦК України), якщо це не
суперечить суті зобов'язання (ч. 2 ст. 901
ЦК України).

Сторонами договору транспортного
експедирування є експедитор і клієнт. У
спірному випадку укладеного між
сторонами Договору відповідач є
експедитором, а позивач - клієнтом.

Експедитор (транспортний експедитор) -
суб'єкт господарювання, який за
дорученням клієнта та за його рахунок
виконує або організовує виконання
транспортно-експедиторських послуг,
визначених договором транспортного
експедирування; клієнт - споживач
послуг експедитора (юридична або
фізична особа), який за договором
транспортного експедирування
самостійно або через представника, що
діє від його імені, доручає експедитору
виконати чи організувати або
забезпечити виконання визначених
договором транспортного
експедирування послуг та оплачує їх,
включаючи плату експедитору (ст. 1
Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" (із змінами і
доповненнями)).

З наведеного визначення терміну
"експедитор (транспортний експедитор)"
вбачається, що експедитором може бути
лише суб'єкт господарювання.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність"
транспортно-експедиторська діяльність
може здійснюватись суб'єктами
господарювання різних форм власності,
це можуть бути як спеціалізовані
підприємства (організації), так і інші
суб'єкти господарювання Експедитори
для виконання доручень клієнтів можуть
укладати договори з перевізниками,
портами, авіапідприємствами,
судноплавними компаніями тощо, які є
резидентами або нерезидентами України.

Відповідно до статті 935 ЦК України
клієнт або експедитор має право
відмовитися від договору
транспортного експедирування,
попередивши про це другу сторону в
розумний строк.

Приписами статті 907 ЦК України також
передбачено, що договір про надання
послуг може бути розірваний, у тому
числі шляхом односторонньої відмови
від договору, в порядку та на підставах,
встановлених цим Кодексом, іншим
законом або за домовленістю сторін.

Статтею 62 ГК України визначено, що
підприємство - самостійний суб'єкт
господарювання, створений
компетентним органом державної влади
або органом місцевого самоврядування,
або іншими суб'єктами для задоволення
суспільних та особистих потреб шляхом
систематичного здійснення виробничої,
науково-дослідної, торговельної, іншої
господарської діяльності в порядку,
передбаченому цим Кодексом та іншими
законами. Згідно пункту 2 цієї статті
підприємства можуть створюватись як
для здійснення підприємництва (згідно
ч. 2 ст. 3 ГК України підприємництвом є
господарська діяльність, що
здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку), так і
для некомерційної господарської
діяльності. Пунктом 4 цієї ж статті
визначено, що підприємство є юридичною
особою, має відокремлене майно,
самостійний баланс, рахунки в
установах банків, печатку із своїм
найменуванням та ідентифікаційним
кодом.

Частиною 1 статті 63 ГК України
визначені види підприємств в Україні
залежно від форм власності,
передбачених законом.

ДП "УТЛЦ" (відповідач ) є державним
підприємством, що діє на основі
державної власності.

З матеріалів справи вбачається, що ДП
"УТЛЦ" створено наказом Міністерства
транспорту та зв'язку України від 25.09.2006
р. № 959 та відповідно до наказу
Мінінфраструктури від 07.09.2011 № 351 "Щодо
підприємств, установ та організацій
залізничного транспорту" (зі змінами,
знесеними наказом від 06.10.2011 № 405),
підпорядковано Державній
адміністрації залізничного транспорту
України (Укрзалізниці).

Згідно преамбули Статуту ДП "УТЛЦ"
(затвердженого наказом Державної
адміністрації залізничного транспорту
України від 14.10.2011 р. № 563-Ц) Державне
підприємство "Український
транспортно-логістичний центр" (далі -
Підприємство) є державним
підприємством, що засновано на
державній власності, входить до сфери
управління Міністерства
інфраструктури України і
підпорядковане Державній
адміністрації залізничного транспорту
України.

Відповідно до п. 2.1 Статуту ДП "УТЛЦ"
Підприємство створене з метою
одержання прибутку від діяльності
пов'язаної з організацією залізничних
вантажних перевезень усіма видами
сполучення, з застосуванням
логістичних схем за міжнародними
стандартами якості, проведення
розрахунків за перевезення та послуги,
що надаються залізницями у єдиному
технологічному транспортному процесі.

Згідно п. 3.1 Статуту ДП "УТЛЦ"
Підприємство є юридичною особою.

З матеріалів справи також вбачається,
що Товариство з обмеженою
відповідальністю "Квадро центр"
(позивач) (далі - Товариство) є юридичною
особою відповідно до законодавства
України, є самостійним суб'єктом
господарювання

Відповідно до ч. 4 ст. 3 ГК України сферу
господарських відносин становлять
господарсько-виробничі,
організаційно-господарські та
внутрішньогосподарські відносини.

Господарсько-виробничими є майнові та
інші відносини, що виникають між
суб'єктами господарювання при
безпосередньому здійсненні
господарської діяльності. Під
організаційно-господарськими
відносинами у цьому Кодексі
розуміються відносини, що складаються
між суб'єктами господарювання та
суб'єктами
організаційно-господарських
повноважень у процесі управління
господарською діяльністю (ч.ч. 5, 6 ст. 3
ГК України).

Статтею 6 ГК України одним із загальних
принципів господарювання в Україні
визначено заборону незаконного
втручання, зокрема, органів державної
влади у господарські відносини.

Отже, Мінінфраструктури та підвідомча
йому Укрзалізниця, в силу приписів
закону не можуть втручатись у
господарську діяльність відповідача,
який відповідно до його Статуту є
державним комерційним підприємством,
яке згідно з ч. 2 ст. 67 ГК України є
вільним у виборі предмета договору,
визначенні зобов'язань, інших умов
господарських відносин, що не
суперечать законодавству України. При
цьому укладений сторонами Договір
свідчить, що відповідачем він
укладений від власного імені.

Наведене спростовує доводи позивача
про входження ДП "УТЛЦ" до структури
державних органів, які наділені
владними повноваженнями, та
регулювання Укрзалізницею через ДП
"УТЛЦ" виробничо-господарської
діяльності у сфері управління процесом
організації перевезень вантажів
залізницями, а рівно про наявність у
відповідача особливого статусу
(домінуючого становища на ринку
надання послуг з організації
перевезень вантажів залізничним
транспортом порівняно з іншими
компаніями, агента суб'єкта владних
повноважень).

Позивач вважає, що оспорюваний п. 9.3
Договору підлягає визнанню судом
недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК
України як такий, що суперечить
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства.

Зокрема, позивач посилається на
частину першу статті 207 ГК України,
згідно приписів якої господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Проте суд не може погодитись з
вищенаведеними доводами позивача з
огляду на наступне.

Статтею 181 ГК України встановлено
загальний порядок укладення
господарських договорів. Відповідно до
частини 2 наведеної статті, проект
договору може бути запропонований
будь-якою з сторін. У разі якщо проект
договору викладено як єдиний документ,
він надається другій стороні у двох
примірниках.

Нормою ч. 4 ст. 179 ГК України визначено,
що при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначати
зміст договору на основі:

вільного волевиявлення, коли сторони
мають право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству;

примірного договору, рекомендованого
органом управління суб'єктам
господарювання для використання при
укладенні ними договорів, коли сторони
мають право за взаємною згодою
змінювати окремі умови, передбачені
примірним договором, або доповнювати
його зміст;

типового договору, затвердженого
Кабінетом Міністрів України, чи у
випадках, передбачених законом, іншим
органом державної влади, коли сторони
не можуть відступати від змісту
типового договору, але мають право
конкретизувати його умови;

договору приєднання, запропонованого
однією стороною для інших можливих
суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі
вступу в договір не мають права
наполягати на зміні його змісту.

Згідно з ч. 3 ст. 181 ГК України сторона,
яка одержала проект договору, у разі
згоди з його умовами оформляє договір
відповідно до вимог частини першої
цієї статті і повертає один примірник
договору другій стороні або надсилає
відповідь на лист, факсограму тощо у
двадцятиденний строк після одержання
договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 181 ГК України за
наявності заперечень щодо окремих умов
договору сторона, яка одержала проект
договору, складає протокол
розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором.

Як зазначив відповідач та
підтверджується матеріалами справи,
позивачем не складався та не
направлявся відповідачам протокол
розбіжностей, як це передбачено
частиною 4 статті 181 ГК України

Згідно частини 1 статті 12 ЦК України
особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд.

Слід звернути увагу, що відповідно до
статті 627 ЦК України сторони є вільними
в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

В частині 3 статті 509 ЦК України вказано,
що зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Судовий збір, відповідно до приписів
статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 22, 32, 33, 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р
І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
останню не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не було скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

Повний текст рішення складено 29.07.2014 р.

Суддя
Прокопенко Л.В.