ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.07.2014 Справа № 920/1204/14

Господарський суд Сумської області, у
складі судді Левченка П.І. при
секретарі судового засідання
Чепульській Ю.В. розглянув матеріали
справи № 920/1204/14

за позовом - Державного підприємства
«Національна енергетична компанія
«Укренерго» в особі відокремленого
підрозділу «Північна
електроенергетична система»
Державного підприємства «Національна
енергетична компанія «Укренерго», м.
Харків,

до відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сумська
механізована колона № 5», м. Суми,

про стягнення 6142,08 грн.,

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - Мірошниченка А.В.,
довіреність № 7 від 17.07.2014 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній
заяві просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 6142,08 грн.
збитків на підставі положень статті 623
Цивільного кодексу України та витрати
по сплаті судового збору в сумі 1827,00
грн.

21.07.2014 року позивач надіслав до суду
заяву № 3213/01-42 від 18.07.2014 року (факс) про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із зайнятістю представників позивача в
судових засіданнях у Господарському
суді Запорізької області. На
підтвердження викладеного у заяві
позивач надіслав копії наказів про
відрядження представників до м.
Запоріжжя.

Відповідно до пункту 3.9.2. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року, у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них, справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

На підтвердження обставин, викладених
позивачем у зазначеній заяві про
відкладення розгляду даної справи,
останнім не надано до суду жодного
належного доказу, який би свідчив про
неможливості забезпечити участь у
судовому засіданні іншого
представника позивача згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28
Господарського процесуального кодексу
України, з числа як своїх працівників,
так і осіб, не пов'язаних з ним
трудовими відносинами.

Суд не визнавав явку представників
сторін в судове засідання обов'язковою,
а відтак нез'явлення представника
позивача в судове засідання не
перешкоджає розгляду справи та
вирішенню спору за наявними у справі
матеріалами, керуючись статтею 75
Господарського процесуального кодексу
України, а тому заява позивача про
відкладення розгляду справи не
підлягає задоволенню і відхиляється
судом.

Відповідач надав відзив на позовну
заяву про стягнення грошових коштів у
сумі 6142,08 грн., в якому проти позову
заперечує та просить суд відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на належне виконання з
його боку підрядних робіт та їх
прийняття позивачем, що
підтверджується оформленням
відповідних актів за формою КБ-2в та
довідок за формою КБ-3, які підписані та
скріплені печатками сторін без
будь-яких зауважень і претензій. Окрім
того замовником (позивачем) була
погоджена тверда договірна ціна, в т.ч.
на вартість матеріалів. Відповідно до
пункту 3.3.3.2 ДБН Д1.1-2000 тверді договірні
ціни встановлюються незмінними на весь
обсяг будівництва і не уточнюються.

Також відповідач у відзиві зазначає, що
наказ позивача «Про результати
контрольного заходу з питань фінансово
- господарської діяльності Північної
ЕС» від 05.07.2013 року за № 338 та акт
перевірки фінансово - господарської
діяльності Північної ЕС за період з
01.04.2011 року по 31.12.2012 рік від 06.06.2013 року
за № 08-3-7-4, самі по собі не є належними і
допустимими доказами порушення
відповідачем договірних зобов'язань і
завдання позивачеві збитків, а отже, не
можуть свідчити про наявність підстав
для задоволення позову, оскільки
виявлені перевіркою порушення жодним
чином не впливають на умови спірних
договірних відносин та не можуть їх
змінювати.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

27.07.2012 року між сторонами укладено
договір № 204-23/50П-12 на підставі якого
відповідач зобов'язувався виконати
роботи з капітального ремонту по
заміні з/б опор на ПЛ-330 кВ «Зміївська
ТЕС - Полтава» інв. № 109/1 (далі - договір).

Відповідно до пункту 2.2 договору, у
вартість робіт входять всі витрати,
пов'язані з виконанням відповідачем
(підрядником) зобов'язань за договором.

Підпунктом 2.4.2 договору передбачено, що
відповідач включає до форми КБ-2в
затрати, що фактично застосовувались
при провадженні робіт на підставі
підтверджуючих документів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під
час проведення перевірки
фінансово-господарської діяльності ДП
«НЕК «Укренерго» за період з 01.04.2011 по
31.12.2012 роки, що проводилася на підставі
наказу ДП «НЕК «Укренерго» «Про
проведення контрольного заходу» № 229
від 26.04.2013 року та програми перевірки,
затвердженої в.о. директора ДП «НЕК
«Укренерго», що відображені в акті
контрольного заходу з питань
фінансово-господарської діяльності
Північної ЕС від 06.06.2013 року за № 08-3-7-4,
встановлені порушення, які підлягають
відшкодуванню за рахунок відповідача
(підрядника за договором), а саме: при
співставленні вартості матеріалів,
включених у договірну ціну та
зазначених відповідачем у акті № 1
приймання виконаних будівельних робіт
за серпень 2012 року до фактичної
вартості, підтвердженої відповідачем,
зокрема, видатковими накладними та
ринкової вартості, встановлено
безпідставне завищення відповідачем
вартості використаних матеріалів при
виконанні робіт за договором на суму
5118,40 грн., окрім того ПДВ в сумі 1023,68
грн., всього - 6142,08 грн.

Згідно пункту 3.1.10.8 ДБН Д.1.1-1- 2000, поточні
ціни на матеріальні ресурси
приймаються за даними замовника за
найменшою вартістю, яка не повинна
перевищувати цін, зареєстрованих в
Мінекономіки, а у відповідності до
пункту 3.2.5 ДБН Д.1.1-1- 2000, поточні ціни на
матеріальні ресурси приймаються за
найменшою вартістю, яка не повинна
перевищувати цін, зареєстрованих в
Мінекономіки відповідно до
законодавства, при цьому рівень
вартості матеріальних ресурсів, як
правило, приймається в межах, що
склалися в регіоні за цінами виробника.

Позивач також зазначає, що ним з метою
усунення виявлених порушень, 15.08.2013
року було надіслано вимогу № 4109/01-42 про
повернення зайво сплачених грошових
коштів у розмірі 6142,08 грн., але
відповідач листом № 205/04 від 05.09.2013 року
вимогу позивача (замовника за
договором) відхилив.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог до відповідача позивач
посилається на норми статті 22
Цивільного кодексу України, пункт 2
якої передбачає, що збитками
визначаються втрати, яких особа
зазнала у зв'язку із знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права, а
також доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене. Підставою для
відшкодування збитків є склад
правопорушення, який включає наступні
фактори: наявність реальних збитків;
вина заподіювача збитків; причинний
зв'язок між діями або бездіяльністю
винної особи та збитками.

Відповідач проти позову заперечує та
просить суд відмовити в задоволенні
даного позову, оскільки ним в повному
обсязі та без зауважень з боку
замовника (позивача) виконано підрядні
роботи, що підтверджується підписаними
сторонами актами за формою КБ-2в та
довідками за формою КБ-3.

Господарський суд, дослідивши та
оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, дійшов висновку, що
позиція позивача є хибною та
суперечить фактичним обставинам
справи, тому позовні вимоги
задоволенню не підлягають з огляду на
наступне.

Відповідно до приписів статті 11
Цивільного кодексу України, цивільні
права та обов'язки виникають з дій осіб,
що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені актами цивільного
законодавства, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
а як визначено приписами статті 509
цього ж Кодексу, зобов'язання виникають
із підстав встановлених вищевказаною
правовою нормою.

Згідно зі статтею 173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до вимог статті 509
Цивільного кодексу України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання має
ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
частині першій статті 193
Господарського Кодексу України, яка
також передбачає, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного
кодексу України та частини сьомої
статті 193 Господарського Кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання не допускається.

Відповідно до частини першої статті 530
Цивільного кодексу України, якщо в
зобов'язанні встановлено строк (термін)
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк.

Згідно з положеннями статті 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого
Кодексу визначає, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до вимог статті 629 цього ж
Кодексу, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 875
цього ж Кодексу, за договором
будівельного підряду підрядник
зобов'язується збудувати і здати у
встановлений строк об'єкт або виконати
інші будівельні роботи відповідно до
проектно-кошторисної документації, а
замовник зобов'язується надати
підрядникові будівельний майданчик
(фронт робіт), передати затверджену
проектно-кошторисну документацію, якщо
цей обов'язок не покладається на
підрядника, прийняти об'єкт або
закінчені будівельні роботи та
оплатити їх.

Згідно частини першої статті 877
Цивільного кодексу України підрядник
зобов'язаний здійснювати будівництво
та пов'язані з ним будівельні роботи
відповідно до проектної документації,
що визначає обсяг і зміст робіт та інші
вимоги, які ставляться до робіт та до
кошторису, що визначає ціну робіт.

У відповідності до положень статті 224
Господарського кодексу України, збитки
- це витрати, зроблені управленою
стороною, втрата або пошкодження її
майна, а також не одержані нею доходи,
які управнена сторона одержала б у разі
належного виконання зобов'язання або
додержання правил здійснення
господарської діяльності другою
стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу
України визначений вичерпний перелік
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення, зокрема:
вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства; додаткові
витрати (штрафні санкції, сплачені
іншим суб'єктам, вартість додаткових
робіт, додатково втрачених матеріалів
тощо), понесені стороною, яка зазнала
збитків внаслідок порушення
зобов'язання другою стороною.

Статтею 623 Цивільного кодексу України
визначено, що боржник, який порушив
зобов'язання має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки; розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором.

Отже, відшкодування збитків можливо
лише за наявності складу
правопорушення, до якого входять
наступні елементи: протиправна
поведінка, наявність збитків,
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та спричиненням збитків,
вина. Відсутність хоча б одного
елемента складу правопорушення
виключає настання відповідальності у
вигляді відшкодування збитків.

В свою чергу позивач не довів суду, що
поведінка відповідача є протиправною,
доказів порушення господарських
зобов'язань позивач не надав, проте
відповідач належним чином виконав
умови укладеного між сторонами
договору.

Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу
України, відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Сутність свободи
договору розкривається насамперед
через співвідношення актів цивільного
законодавства і договору: сторони
мають право врегулювати ті відносини,
які не визначені у положеннях актів
цивільного законодавства, а також
відступати від положень, що визначені
цими актами, і самостійно врегулювати
свої відносини, крім випадків, коли в
актах законодавства міститься пряма
заборона відступів від передбачених
ними положень або якщо обов'язковість
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту чи суті відносин між сторонами.

Сторони, підписавши договір № 204-23/50П-12
від 27.07.2012 року погодили всі істотні
умови договору, зокрема, замовником
(позивачем) було погоджено ціну, в т.ч. і
на вартість матеріалів, а у
відповідності до пункту 3.3.3.2 ДБН Д1.1-2000,
тверді договірні ціни встановлюються
незмінними на весь обсяг будівництва і
не уточнюються.

Крім того, посилання позивача на те, що
виявлені ним порушення при перевірці
на підставі наказу позивача «Про
результати контрольного заходу з
питань фінансово - господарської
діяльності Північної ЕС» від 05.07.2013
року за № 338, які на думку позивача
полягають у завищенні вартості
використаних відповідачем матеріалів,
підтверджуються актом перевірки
фінансово - господарської діяльності
Північної ЕС за період з 01.04.2011 року по
31.12.2012 рік від 06.06.2013 року за № 08-3-7-4, суд
вважає безпідставним, оскільки
зазначені наказ та акт не є належними і
допустимими доказами порушення
відповідачем договірних зобов'язань і
завдання позивачеві збитків, а отже, не
можуть свідчити про наявність підстав
для задоволення позову, оскільки
виявлені перевіркою порушення жодним
чином не впливають на умови спірних
договірних відносин та не можуть їх
змінювати.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого
Кодексу, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються
учасниками судового процесу.
Обставини, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Стаття 43 Господарського
процесуального кодексу України
визначає, що господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги задоволенню не підлягають у
зв'язку з їх необґрунтованістю та
безпідставністю.

Відповідно до вимог статі 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати покладаються
на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 1, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 24.07.2014 року

Суддя П.І. Левченко