ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2014 р.Справа № 916/1317/14 Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.

(Склад судової колегії сформовано
Одеського апеляційного господарського
суду сформовано згідно із
розпорядженням в.о. голови суду № 1540
від 11.07.2014 року)

при секретарі судового засідання:
Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 57
від 22.01.2014 року)

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №
244 від 27.05.2014 року)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення господарського суду
Одеської області від "19" червня 2014 року,
повний текст якого складено та
підписано " 24" червня 2014 року

по справі № 916/1317/14

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5

до відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 21 967,41 грн.

В С Т А Н О В И В :

04.04.2014 року Фізична особа-підприємець
ОСОБА_5 (далі по тексту - позивач)
звернувся до господарського суду
Одеської області з позовною заявою до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі
по тексту - відповідач) про стягнення 43
569,21 грн., з якої сума боргу у розмірі 21
601,80 грн., пеня - 2 318,54 грн., штраф - 2 160,18
грн., 100 % річних - 17 488,69 грн. Також
позивач просив стягнути з відповідача
судові витрати понесені при розгляді
справи.

ФОП ОСОБА_5 в порядку ст.22 ГПК України
неодноразово звертався до суду с
заявою про уточнення позовних вимог,
відповідно до останньої редакції від
11.06.2014 року, позивач просив стягнути з
відповідача пеню у розмірі 2 318,54 грн.,
штрафу сумі 2 160,18 грн. та 100 % річних - 17
488,69 грн. (а.с.49-50).

Позовні вимоги та уточнення до них,
мотивовані неналежним виконанням
відповідачем зобов'язань за Договором
постачання № 161 Од від 13.05.2013 року в
частини прострочення розрахунку за
отриманий товар, у зв'язку з чим
відповідно до умов договору та норм
чинного законодавства нараховані
штрафні та фінансові санкції.

Рішенням господарського
суду Одеської області від 19.06.2014 року по
справі № 916/1317/14 (суддя Брагіна Я.В.)
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 - 1445,28 грн. -
пені, - 2160,18 грн. - штрафу,- 17488,69грн.- 100%
річних, - 1754,41грн. - витрат, пов'язаних із
сплатою судового збору. Відмовлено в
частині стягнення пені в сумі 873,26грн.

Такий висновок суду мотивований тим, що
відповідач порушив норми чинного
законодавства та умови договору,
позивачем це встановлено та
підтверджено відповідними доказами, а
тому заявлені позовні вимоги є
правомірними і обґрунтованими. Між тим,
судом самостійно здійснено розрахунок
пені відповідно до ч.6 ст.232 ГК України
та визначено її розмір.

Не погоджуючись із зазначеним вище
рішенням місцевого господарського
суду, ФОП ОСОБА_4 звернулося до
Одеського апеляційного господарського
суду з апеляційною скаргою, в якій
просить оскаржуване рішення скасувати
в частині стягнення з відповідача на
користь позивача 17 488,69 грн. у вигляді 100
% річних. Скаржник в своїх доводах та
запереченнях посилається на те, що суд
повно та всебічно не перевірив всі
обставини справи, не дав належну
правову оцінку доказам в зазначеній
вище частині, порушив та невірно
застосував норми чинного
законодавства, в зв'язку з чим виніс
незаконне і необґрунтоване рішення,
яке не відповідає обставинам справи і
вимогам закону.

За твердженням апелянта, при вирішенні
питання щодо стягнення заявлених
позивачем відсотків, місцевий
господарський суд повинен був
керуватися положеннями ч.3 ст.692 ЦК
України, а не ст.625 ЦК України, які були
судом першої інстанції застосовані
невірно.

Позивачем надано до суду відзив на
апеляційну скаргу, в якому він та його
представник в судовому засіданні
просив залишити апеляційну скаргу ФОП
ОСОБА_4 без задоволення, а оскаржуване
рішення - без змін, вважаючи його
правомірним, обґрунтованим та
відповідаючим матеріалам справи.

Розглянувши та перевіривши матеріали
справи, апеляційну скаргу та відзив на
неї, заслухавши в судовому засіданні
пояснення представників сторін,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
місцевим господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія дійшла до наступного.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК
України апеляційна інстанція не
зв'язана доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі, а
згідно до приписів ст.33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна належними і
допустимим доказами довести ті
обставини, на які вона посилається в
обґрунтування своїх вимог чи
заперечень.

Як встановлено господарським судом
першої інстанції та підтверджено в
ході апеляційного провадження, 13.05.2013
року між Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_5 (постачальник) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (покупець)
було укладено Договір постачання № 161
Од відповідно до предмету якого,
постачальник протягом усього терміну
дії договору зобов'язується постачати
покупцю продукцію, що є об'єктом
торгівлі постачальника (товар), а саме:
пакувальне устаткування, витратні
матеріали (а.с.13)

Відповідно до п.1.2. договору
покупець зобов'язався приймати у
постачальника товар та оплачувати його
на умовах, передбачених цим договором.

Асортимент та кількість кожної партії
товару визначається на підставі заявок
покупці і вказуються в рахунку-фактурі
постачальника. Оплата рахунку-фактури
або надання постачальникові
довіреності для отримання товару,
зазначеного в рахунку-фактурі, є
підтвердженням узгодження з боку
покупця асортименту, кількості та ціни
товару, що постачається, та умов його
постачання (п.2.1).

Відповідно до п.2.6. договору, строк
поставки товару для умов EXW та FCA не
повинен перевищувати 5 робочих днів з
моменту одержання від покупця
довіреності на отримання товару, а для
умови СРТ - 12 робочих днів

Згідно п.2.7. договору датою поставки
товару вважається дата, зазначена у
видатковій накладній постачальника.

Відповідно до п.3.1. договору
розрахунок за кожну поставлену партію
товару покупець здійснює протягом 15
календарних днів від дати здійснення
поставки.

Розрахунки здійснюються у
безготівковому порядку платіжним
дорученням на розрахунковий рахунок
постачальника (п.3.2).

Згідно п.4.1. договору ціна кожної партії
товару встановлюється в
рахунку-фактурі постачальника та
узгоджується в порядку, визначеному у
п.2.1. цього договору.

Орієнтовна вартість кожного з
договорів складає 5000000грн., у т.ч. ПДВ
(п.4.2. договору).

У разі невиконання договірних
зобов'язань або їх неналежного
виконання однією із сторін, друга
сторона має право вимагати
відшкодування збитків відповідно до
діючого законодавства, а також
частково або повністю відмовитися від
зобов'язань за цим договором (п.5.1).

Відповідно до п.5.2 договору, за
порушення термінів оплати покупець
сплачує постачальнику пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла протягом періоду, за який
сплачується пеня, від суми
несплаченого, але поставленого товару
за кожний календарний день
прострочення платежу, а у разі
перевищення затримки більш ніж на 10
банківських днів - додатково штраф у
розмірі 10% від суми заборгованості.

За змістом п. 5.3. договору, у разі
прострочення оплати покупець сплачує
постачальнику відсотки за
користування грошовими коштами у
розмірі 100% річних від суми
простроченого платежу.

Розділом 9 визначено термін дії
договору. Так, початок - 13 травня 2013
року, закінчення - 31 грудня 2013 року.
Незалежно від положень цього розділу,
договір вважається чинним до моменту
завершення сторонами усіх
взаєморозрахунків по розділу 3 цього
договору. Якщо сторона за 1 місяць до
закінчення строку дії цього договору
не заявить письмово про його
розірвання, договір буде автоматично
подовжений до 31 грудня наступного року.

На виконання умов договору № 161 Од від
13.05.2013 року позивач поставив, а
відповідач прийняв товар на загальну
суму 21 601,80 грн. на підставі
рахунку-фактури № 2854 від 13.05.2013 року, що
підтверджується накладною № 3426 від
13.06.2013 року на уму 3 470,23 грн.,
довіреністю № 3140823 від 13.06.2013 року на
ім'я водія, який отримав товар;
накладною № 2696 від 16.05.2013 року на суму 18
131,57 грн. довіреністю № 314065 від 13.05.2013
року (а.с.14-18).

Між сторонами був складений та
підписаний Акт звіряння взаємних
розрахунків за період з 01.05.2013 року по
06.02.2014 року, відповідно до якого
вбачається заборгованість станом на
07.02.2014 року у сумі 21 601,77 грн. (а.с.19).

17.02.2014 року позивач звернувся до ФОП
ОСОБА_4 з вимогою про сплату боргу у
сумі 21 601,80 грн. відповідно до якої
просив протягом 5 (п'яти) календарних
днів з дня отримання вимоги виконати
зобов'язання за Договором № 161Од від
13.05.2013 року та сплатити заборгованість
(а.с.20).

Дана вимога була отримана відповідачем
04.03.2014 року, про що є відповідне поштове
повідомлення (а.с.21).

Будь яких відповідей на вимоги
позивача від відповідача не надходило,
що і змусило останнього звернутися до
суду з відповідним позовом.

В подальшому, на підтвердження заяви
про уточнення позовних вимог, ФОП
ОСОБА_5 було надано копію банківської
виписки, з якої вбачається погашення
основного боргу та надходження коштів
від відповідача за Договором
постачання № 161 Од від 13.05.2013 року у сумі
21 601,80 грн. (а.с.33-34).

Судова колегія апеляційної інстанції
часткового погоджується з висновками
місцевого господарського суду про
часткове задоволення позовних вимог
ФОП ОСОБА_5 та вважає, що доводи,
заперечення і вимоги ФОП ОСОБА_4,
викладені в апеляційній скарзі,
підлягають задоволенню, а рішенням
місцевого господарського суду
частковому скасування виходячи з
наступного.

Положення ст.ст. 173, 193, 198, 199
Господарського кодексу України
визначають, що господарськими
зобов'язаннями, включаючи виконання
грошових зобов'язань, визначаються
зобов'язання, що виникають між
суб'єктами господарювання та іншими
учасниками відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, які можуть виникати
безпосередньо із закону, іншого
нормативно-правового акту, що регулює
господарську діяльність договору. При
цьому, суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином, у
встановлений строк, відповідно до
закону, інших правових актів, статуту,
Цивільного кодексу України. Порушення
зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим кодексом, іншими
законами, договорами, статутними та
уставними документами. Зобов'язана
сторона має право відмовитися від
виконання зобов'язання в разі
неналежного виконання другою стороною
обов'язків, що є необхідною умовою
виконання.

Відповідно до ст.ст. 509. 510. 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням з
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматись від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Загальними умовами зобов'язання є те,
що зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
статуту товариства, Закону України
„Про господарські товариства", інших
законодавчих актів.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. (статті 525, 625 Цивільного
кодексу України).

Дїї сторін (передача продавцем товару
покупцю за видатковими накладними,
прийняття товару покупцем) свідчать
про виникнення між ними правовідносин
поставки.

Згідно з частиною другою статті 712 ЦК
України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини першої статті 692
ЦК України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Отже, як встановлено під час розгляду
даної справи, у відповідності із цими
нормами чинного законодавства, між
сторонами - ФОП ОСОБА_5, як
постачальником, та ФОП ОСОБА_4, як
покупцем, склалися правовідносини
пов'язані з поставкою/покупкою товару
(пакувальне обладнання), про що 13.05.2013
року було укладено відповідний договір
на постачання товару № 161 Од.

Так, зазначений вище Договір є
підставою для виникнення у сторін за
цим договором господарських
зобов'язань відповідно до ст.ст.173, 174 ГК
України (ст.ст.11, 202, 509 ЦК України), і
згідно ст.629 ЦК України є обов'язковим
для виконання його сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП
ОСОБА_5 свої обов'язки по договору
постачання товару відповідачу виконав
своєчасно та в повному обсязі, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
рахунок-фактура, накладні, довіреності.

Так, в процесі розгляду справи судом
першої інстанції, відповідачем було
погашено основну заборгованість у
розмірі 21 601,80 грн., що підтверджується
випискою з банку, проте нараховані
штрафні та фінансові санкції за
прострочення виконання грошових
зобов'язань залишені ФОП ОСОБА_4 не
сплаченими.

Загальні положення частини другої
статті 530 ЦК України не можуть бути
застосовані до спірних правовідносин
сторін, оскільки термін виконання
зобов'язання, що випливає з
правовідносин поставки
(купівлі-продажу), чітко встановлений
зазначеною спеціальною нормою права -
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього.

Крім того, відповідно до частини першої
статті 222 ГК України учасники
господарських відносин, що порушили
майнові права або законні інтереси
інших суб'єктів, зобов'язані поновити
їх, не чекаючи пред'явлення їм
претензії чи звернення до суду.

Відповідно до частини другої статті 625
ЦК України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

За таких обставин факт отримання
товару відповідачем і видаткові
накладні, надані позивачем на
підтвердження своїх вимог, є
самостійними підставами для
виникнення обов'язку у відповідача
здійснити розрахунки за отриманий
товар

За змістом ч.1 ст.230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями в
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
зобов'язання.

Згідно з п.1 ст.231 ГК України, штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Разом з відшкодуванням збитків особа,
яка порушила господарське зобов'язання
або правила здійснення господарської
діяльності, зобов'язана сплатити
стороні, права якої порушено, штрафні
санкції (штрафні санкції у виді
грошової суми (ст. 230 ГК України). Тобто у
правопорушника виникає так звана
штрафна відповідальність.

Пунктом 5.1 укладеного між сторонами
Договору № 161 Од від 13.05.2013 року сторони
передбачили, що у разі невиконання
договірних зобов'язань або їх
неналежного виконання однією із
сторін, друга сторона має право
вимагати відшкодування збитків
відповідно до діючого законодавства, а
також частково або повністю
відмовитися від зобов'язань за цим
договором.

Пунктом 5.2 зазначеного вище
договору передбачено, що за порушення
термінів оплати покупець сплачує
постачальнику пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла протягом
періоду, за який сплачується пеня, від
суми несплаченого, але поставленого
товару за кожний календарний день
прострочення платежу, а у разі
перевищення затримки більш ніж на 10
банківських днів - додатково штраф у
розмірі 10% від суми заборгованості.

Нормами чинного законодавства
передбачений загальний період
нарахування пені (якщо інший не
встановлено договором), що становить 182
дні (6 місяців) від дня, коли
зобов'язання має бути викинено.

Пунктами 9.1, 9.2, 9.3 Договору сторонами
передбачено, що він вступає в силу з
13.05.2013 року та діє по 31.12. 2013 року.
Договір вважається чинним до моменту
завершення сторонами усіх
взаєморозрахунків по розділу 3.

Рішенням місцевого господарського
суду позовні вимоги задоволені
частково з посиланням на їх часткову
обґрунтованість, у тому числі
положеннями ст. 232 ГК України, якою
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконаним. Нарахування позивачем
пені за період більше ніш 6 місяців, є
порушенням ч.6 ст.232 ГК України та не
відповідає даті, коли зобов'язання мало
бути виконаним, або іншим обставинами,
з якими позивач пов'язує прострочку
виконання зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Частина 6 ст. 231 ГК України визначає, що
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Частина шоста статті 232 ГК України
обмежує нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання зобов'язання
(якщо інше не встановлено законом або
договором) шістьма місяцями від дня,
коли зобов'язання мало бути виконано.

Договором постачання не передбачено
іншого періоду нарахування штрафних
санкцій порівняно з ч.6 ст.232 ГК України.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Цим Законом встановлені
обмеження щодо розміру пені, яка може
бути стягнута на підставі договору.

Підсумовуючи зазначене, колегія суддів
дійшла висновку про правомірність
здійснення місцевим господарським
судом розрахунку в частині відмови в
задоволенні позовних вимог в стягнення
пені у розмірі 1 445,28 грн.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, скаржник постилається на
неправильне застосування судом першої
інстанції положень норм чинного
законодавства. Так, для вирішення
питання щодо стягнення 100% річних за
користування чужими коштами за
твердженням апелянта повинні були
застосовуватись норми ч.3 ст.692 ЦК
України, а не приписи ст.625 ЦК України,
яка регулює інші відносини. Судова
колегія погоджується з зазначеними
вище доводами з огляду на таке.

Відповідно до постанови
Верховного суду України від 01.07.2014 року
про перегляд постанови Вищого
господарського суду України від 18.12.2013
року по справі № 11/5026/1925/2012 з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції статей 536, 549,
частини третьої статті 692 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
стосовно вирішення позовних вимог про
стягнення процентів за користування
чужими грошовими коштами, зазначено
наступне.

Частиною третьою статті 692 ЦК України
встановлено, що у разі прострочення
оплати товару продавець має право
вимагати оплати товару та сплати
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Ця норма є спеціальною і поширює свою
дію лише на правовідносини, пов'язані з
купівлею-продажем товару, або на
правовідносини, до яких згідно із
чинним законодавством застосовуються
положення про купівлю-продаж.

Частиною 2 статті 712 ЦК України
передбачено, що до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Частиною третьою статті 692 ЦК України
фактично конкретизовано передбачений
статтею 536 цього Кодексу обов'язок
боржника сплачувати встановлений
договором або законом розмір процентів
за користування чужими грошовими
коштами та передбачене статтею 625 ЦК
України право продавця вимагати від
покупця сплати 3 % річних за весь час
прострочення, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У розумінні зазначених норм проценти є
не відповідальністю, а платою за весь
час користування грошовими коштами, що
не були своєчасно сплачені боржником.
При цьому договором може бути
встановлено лише інший розмір
процентів річних, а не інший спосіб їх
обчислення.

Разом із цим згідно з положеннями
статті 549 ЦК України грошовою сумою, яку
боржник повинен передати кредитору у
разі порушення зобов'язання, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання, є пеня.

Таким чином, за проценти за
користування чужими грошовими коштами,
які за умовами договору (пункт 5.3)
нараховуються у разі прострочення
оплату та сплачуються покупцем у
розмірі 100 % річних від суми
простроченого платежу, підпадають під
визначення пені (частина третя статті
549 ЦК України), яка вже нарахована
відповідно до пункту 5.2 договору в
розмірі двох облікових ставок
Національного банку України від
несплаченої покупцем суми за кожен
день прострочення за цей самий період,
що не узгоджується з приписами статті 61
Конституції України, за змістом якої
ніхто не може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

За викладених обставин, колегія суддів
вважає, що рішення господарського суду
Одеської області від 19.06.2014 року по
справі № 916/1317/14 частково не відповідає
вимогам чинного законодавства та
матеріалам справи, а тому підлягає
частковому скасуванню, а апеляційна
скарга Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 - задоволенню.

Керуючись статтями 49, 99, 101-105
Господарського

процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1.Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

2.Рішення господарського суду Одеської
області від „19" червня 2014 року по
справі № 916/1317/14 в частині стягнення з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 17 488,69 грн. - 100 річних - скасувати.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 (65015, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 (61172, АДРЕСА_2, код ІПН НОМЕР_2) 299,81
грн. - судового збору за розгляд
позовної заяви.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

3.Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 (61172, АДРЕСА_2, код ІПН НОМЕР_2) на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 (65015, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) 913,50 грн.
- судового збору за розгляд
апеляційної скарги.

4.Видачу наказів за постановою із
зазначенням повних реквізитів сторін
доручити господарському суду Одеської
області.

Постанова в порядку статті 105
Господарського процесуального кодексу
України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови

складено „30" липня 2014 року.

Головуючий суддя
С.І. Колоколов

Суддя
Г.П. Разюк

Суддя
М.С. Петров