номер провадження справи 27/55/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2014
Справа № 908/2130/14

За позовом: Приватного підприємства
"ДІАПАЗОН" (69041 м. Запоріжжя, вул.
Мінська, буд. 9)

до Публічного акціонерного товариства
"Дочірній банк Сбербанку Росії" (01030
м. Київ, вул. Володимирська, 46)

про визнання недійсним кредитний
договір № 07-Н/07/08/ЮО від 08.10.2007 р.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

Від позивача: Малахова Г.О., дов. № 14/04/14
від 14.04.2014 р.

Від відповідача: Корнієнко Л.В., дов. б/н
від 21.05.2014 р.

Господарським судом Запорізької
області розглядається позов
Приватного підприємства "ДІАПАЗОН", м.
Запоріжжя до Публічного акціонерного
товариства "Дочірній банк Сбербанку
Росії", м. Київ про визнання недійсним
договору про відкриття кредитної лінії
№ 07-Н/07/08/ЮО від 08.10.2007р., укладеного між
Приватним підприємством "ДІАПАЗОН", м.
Запоріжжя та Публічним акціонерним
товариством "Дочірній банк Сбербанку
Росії", м. Київ.

Відповідно до Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду, затвердженого рішенням Ради
суддів України № 30 від 26.11.2010р.,
протоколом автоматичного розподілу
справи між суддями від 19.06.2014р., справу
№ 908/2130/14 передано на розгляд судді
Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 20.06.2014р. позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 908/2130/14,
присвоєно справі номер провадження
27/55/14 та призначено судове засідання на
03.07.2014р.

Ухвалами суду від 03.07.2014р. та 21.07.2014р.,
відповідно до ст. 77 ГПК України.

30.07.2014р. продовжено розгляд справи №
908/2130/14.

30.07.2014р. до початку розгляду справи
представники сторін заявили письмове
клопотання щодо відмови від здійснення
технічної фіксації судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа
розглядається, склад суду, та
роз'яснено представникам сторін, які
прибули в судове засідання, їх права, у
тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

У судовому засіданні 30.07.2014р. позивач
підтримав позовні вимоги, на підставах,
викладених у позовній заяві.

Відповідач в засіданні суду 30.07.2014р.
проти позову заперечив, з обставин
викладених у відзиві (міститься в
матеріалах справи).

Розглянувши матеріали та фактичні
обставини справи, заслухавши
представників позивача та відповідача,
оцінивши надані докази, суд вважає
вимоги позивача такими, що не
підлягають задоволенню, з наступних
підстав.

Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, способами захисту цивільних
прав та інтересів може бути - визнання
права.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного
кодексу України цивільні права особа
здійснює у межах, наданих їй договором
або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 4-1 ГПК України
господарські суди вирішують спори у
порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача про захист
порушеного або оспорюваного
суб'єктивного права чи охоронюваного
законом інтересу, яка здійснюється у
визначеній законом процесуальній
формі. Згідно з господарським
процесуальним законодавством предмет
позову це матеріально - правова вимога
позивача до відповідача, відносно якої
суд повинен винести рішення.
Матеріально-правова вимога позивача
повинна опиратися на певні обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги,
а саме на підставу позову.

Згідно з ст. 20 ГК України право на
захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно статті 42 Конституції України
кожен має право на підприємницьку
діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку (ст.
42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність
здійснюється суб'єктами
господарювання, підприємці мають право
без обмежень самостійно здійснювати
будь-яку підприємницьку діяльність,
яку не заборонено законом.

Позивач зазначив у позовній заяві, що 26
жовтня 2012р. до господарського суду
Запорізької області звернулося АТ
банк Росії» із позовною заявою до ПП
«ДІАПАЗОН» про стягнення
заборгованості 1 757 684 грн. 83 коп.83 грн. на
підставі договору про відкриття
кредитної лінії № 07-Н/07/08/ЮО від 08.10.2007р.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 29.10.2012р.
зазначена позовна заява була прийнята
до провадження та порушено провадження
у справі № 5009/4014/12. На цей час справа
знаходиться на розгляді в Донецькому
апеляційному господарському суді.

21.02.2013р. ПП «ДІАПАЗОН» звернувся до
господарського суду Запорізької
області із позовною заявою про
визнання недійсним кредитного
договору №07-Н/07/08/ЮО від 08.10.2007р. Ухвалою
суду від 16.06.2014р. по справі № 908/710/13-г
позов залишено без розгляду, що за
приписами ст. 81 ГПК України не
перешкоджає позивачу вдруге
звернутися з цим позовом за захистом
своїх порушених прав.

Позивач вважає, що вимоги АТ «Сбербанк
Росії» в рамках справи № 5009/4014/12
повністю необґрунтованими, у зв'язку з
чим і подає дану позовну заяву,
оскільки юридична підстава вимог АТ
«Сбербанк Росії» - договір про
відкриття кредитної лінії № 07-Н/07/08/ЮО
від 08.10.2007р. є недійсним на думку
позивача, що підтверджується
наступним:

Як встановлено в ст. 339 Господарського
кодексу України, фінансове
посередництво здійснюється банками у
формі банківських операцій. Основними
видами банківських операцій є
депозитні, розрахункові, кредитні,
факторингові та лізингові операції.
Перелік банківських операцій
визначається законом про банки і
банківську діяльність. Банківські
операції проваляться в порядку,
встановленому Національним банком
України.

Відповідно до п. 1.7. Постанови Правління
Національного банку України від 17
червня 2004 року №270 «Про затвердження
Положення про порядок отримання
резидентами кредитів, позик в
іноземній валюті від нерезидентів і
надання резидентами позик в іноземній
валюті нерезидентам», договори, які
передбачають виконання
резидентами-позичальниками боргових
зобов'язань перед нерезидентами за
залученими від них кредитами
підлягають обов'язковій реєстранії
Національним банком відповідно до
Указу Президента України від 27.06.99 №734
«Про врегулювання порядку одержання
резидентами кредитів, позик в
іноземній валюті від нерезидентів та
застосування штрафних санкцій за
порушення валютного законодавства».

П. 1 Указу Президента України від 27.06.99
№734 «Про врегулювання порядку
одержання резидентами кредитів, позик
в іноземній валюті від нерезидентів та
застосування штрафних санкцій за
порушення валютного законодавства»
встановлює, що договори, які
передбачають виконання резидентами
боргових зобов'язань перед
нерезидентами за запозиченими у них
кредитами, позиками підлягають
реєстрації Національним банком
України.

Отже, із аналізу вказаних приписів
чинного законодавства позивач вважає,
що будь-який кредитний договір, який
передбачає виконання боргових
зобов'язань перед нерезидентами,
підлягає обов'язковій реєстрації
Національним банком України.

Оскільки відповідач є іноземним
підприємством у розумінні ч. 2 ст. 63 ГК
України, адже 100 % статутного капіталу
відповідача складає іноземна
інвестиція - активи Відкритого
акціонерного товариства «Сбербанк
Росії» (Росія), підтвердженням чого є
інформація, що розміщена на сайті
відповідача за наступною адресою в
мережі Інтернет:
http://sberbank.ua/о-banke/ao-sberbank-rossii-segodnia/, то
відповідач є нерезидентом, а тому на
нього розповсюджуються наведені вище
вимоги щодо обов'язкової реєстрації
кредитних договорів НБУ.

Позивач вважає, що договір про
відкриття кредитної лінії № 07-Н/07/08/ЮО
від 08.10.2007р. підлягав обов'язковій
реєстрації Національним банком
України, яку не було здійснено під час
його укладення.

В ході судового розгляду судом
встановлено, що 08.10.2007р. між Закритим
акціонерним товариством «БАНК НРБ»
(правонаступником якого за всіма
правами та обов'язками є Публічне
акціонерне товариство «Дочірній банк
Сбербанку Росії») та Приватним
підприємством «ДІАПАЗОН» (позичальник)
був укладений договір про відкриття
кредитної лінії № 07-Н/07/08/ЮО.

Відповідно до п. 1.1 договору банк
відкриває позичальнику невідновлювану
кредитну лінію в національній валюті,
що надалі іменуєть ся "Кредитна лінія",
надає позичальнику кредитні кошти за
рахунок кредитної лінії на умовах
цього договору, а позичальник
зобов'язується використовувати кредит
на цілі, зазначені в пункті 1.5 цього
договору, своєчасно та у повному обсязі
виплачувати банку проценти за
користування кредитом, повертати банку
кредит в обсягах та у терміни,
передбачені ст. 8 цього договору, а
також виконувати інші умови цього
договору.

Згідно п. 1.2 договору ліміт кредитної
лінії складає: з часу укладання цього
договору і по 04 листопада 2008 року - 3 000
000,00 грн. 00 коп..; з 05 листопада 2008 року
ліміт кредитної лінії зменшується
щомісячно, кожного 05 числа
календарного місяця на 125 000 грн. 00 коп.,
останній платіж має бути здійснено не
пізніше "04" жовтня 2010 року.

Розмір процентів за користування
кредитом складає 15% річних.

Останній день дії кредитної лінії - "04"
жовтня 2010 року.

Відповідно до п. 1.5 договору кредит
надається з метою: рефінансування
поточної заборгованості перед
Акціонерним банком "ТАС-Бізнесбанк" в
сумі 1 500 000,00 гривень, що існує на
підставі кредитного договору № КР 02-2006
від 20.01,2006р., укладеного між Позичаль
ником і АБ "ТАС- Бізнесбанк";
рефінансування поточної
заборгованості перед Відкритим
акціонерним товариством "Державний
ощадний банк України" в сумі 1 500 000,00
гривень, що існує на підставі договору
відновлюваної кредитної лінії № 1 від
27.06.2006р., додаткового договору № 1 від
12.09.2006р. до договору відновлюваної
кредитної лінії № 1 від 27.06.2006р.,
додаткового договору № 2 від 20.06.2007р, до
договору відновлюваної кредитної
лінії № 1 від 27.06.2006р., укладених між
позичальником та Відкритим
акціонерним товариством "Державний
ощадний банк України".

22 жовтня 2008 року було укладено
додаткову угоду № 1 до договору про
відкриття кредитної лінії № 07-Н/07/08/ЮО
між банком та позичальником, якою було
внесено зміни до п. 1.3 кредитного
договору стосовно розміру процентів за
користування кредитом.

05 серпня 2009 року були внесеш зміни до
кредитного договору, шляхом укладення

додаткової угоди № 2 до договору про
відкритті кредитної лінії № 07-Н/07/08/ЮО
між банком та позичальником про
внесення змін до п.п. 1.2,1.4,2.5,6.9,8.1,8.4, 9.6
кредитного договору № 2.

09 березня 2010 року було укладено
додаткову угоду № 3 до договору про
відкриття кредитної лінії № 07-Н/07/08/ЮО
між банком та позичальником, та внесено
зміни до п. 12.3 кредитного договору
стосовно рахунку для повернення
кредиту, погашення процентів, сплати
комісій, штрафів, пені.

24 вересня 2010 року були внесені зміни до
кредитного договору шляхом укладення
додаткової угоди № 4 до кредитного
договору № 07-Н/07/08/ЮО між банком та
позичальником, якою було внесено зміни
до п. 1.2, 1.4, 8.1 кредитного договору.

27 вересня 2011 року було укладено
додаткову угоду № 5 до договору про
відкриття кредитної лінії № 07-Н/07/08/ЮО
між банком та позичальником, та внесено
зміни до п.1.2. кредитного договору
стосовно ліміту кредитної лінії.

27 грудня 2011 року було укладено
додаткову угоду № 6 до договору про
відкриття кредитної лінії № 07-Н/07/08/ЮО
між банком та позичальником, та внесено
зміни до п.п. 1.2 кредитного договору
стосовно ліміту кредитної лінії.

Свої зобов'язання за кредитним
договором банк виконав в повному
обсязі, а саме видав кредит
позичальнику, що підтверджується
випискою по особовому рахунку.

Пунктами 1.1 та 8.1 кредитного договору
передбачено, що позичальник
зобов'язаний своєчасно та у повному
обсязі виплачувати банку проценти за
користування кредитом та здійснювати
повернення, наданого в межах
встановленого ліміту кредитної лінії,
в повному обсязі не пізніше останнього
дня дії кредитної лінії, зазначеного в
п. 1.4 кредитного договору.

Однак, позичальник належним чином не
виконав покладені на нього
зобов'язання за кредитним договором, а
саме в обумовлені строки не здійснив
повернення банку кредиту, процентів за
користування кредитом у розмірах та
термінах, що передбачено п.п. 1.1, 6.1, 6.6, 8.1
кредитного договору.

05 липня 2012 року відповідачем надіслано
на адресу позивача повідомлення-вимогу
про сплату суми заборгованості в
повному обсязі за договором про
відкриття кредитної лінії № 07-Н/07/08/ЮО
від 08 жовтня 2007 року, що
підтверджується описом вкладення в
цінний лист та фіскальним чеком № 2130
від 05.07.2012 року.

У відповідності до п. 8.4 кредитного
договору, позичальник у разі
направлення банком письмової вимоги
про дострокове повернення повної суми
заборгованості, зобов'язаний здійснити
усі платежі на користь Банку в строк не
пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з
дня поштового відправлення банком
позичальнику такого повідомлення.

Повідомлення-вимога відповідача
залишена позивачем без задоволення, а
саме не вжито заходів, щодо погашення
заборгованості перед банком за
договором про відкриття кредитної
лінії № 07-Н/07/08/ЮО від 08 жовтня 2007 року.

В позовній заяві позивач зазначає, що
кредитний договір № 07-Н/07/08/ЮО є
недійсним так, як на думку позивача, він
був вчинений із порушенням приписів
законодавства відносно його державної
реєстрації в НБУ, оскільки АТ «Сбербанк
Росії» є нерезидентом.

Твердження позивача є хибним, оскільки,
відповідно до Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" № 15-93 від 19.02.1993 року до
резидентів відносяться юридичні особи,
суб'єкти підприємницької діяльності,
що не мають статусу юридичної особи
(філії, представництва тощо), з
місцезнаходженням на території
України, які здійснюють свою
діяльність на підставі законів
України. Нерезидентами є юридичні
особи, суб'єкти підприємницької
діяльності, що не мають статусу
юридичної особи (філії, представництва
тощо), з місцезнаходженням за межами
України, які створені й діють
відповідно до законодавства іноземної
держави, у тому числі юридичні особи та
інші суб'єкти підприємницької
діяльності з участю юридичних осіб та
інших суб'єктів підприємницької
діяльності України.

У відповідності до Статуту АТ
«Сбербанк Росії» є юридичною особою,
зареєстрованою відповідно до
законодавства України на території
України з місцезнаходженням у м. Києві,
вул. Володимирська, будинок 46, код
ЕДРПОУ № 25959784.

Окрім того, Приватне підприємство
«ДІАПАЗОН» також є юридичною особою,
яка зареєстрована в м. Запоріжжі, вул.
Мінська, буд. 9, офіс 208, код ЕДРПОУ №
13604515.

Також, необхідно звернути увагу на той
факт, що валютою кредиту за договором
про відкриття кредитної лінії №
07-Н/07/08/ЮО від 08 жовтня 2007 року є гривня,
а не іноземна валюта.

Оскільки, АТ «Сбербанк Росії» та ПП
«ДІАПАЗОН» є резидентами України,
валютою кредиту є гривня, то положення
Постанови Правління НБ України від 17
червня 2004 року № 270 «Про затвердження
Положення про порядок отримання
резидентами кредитів, позик в
іноземній валюті від нерезидентів і
надання резидентами позик в іноземній
валюті нерезидентам» не поширюються на
правовідносини за Договором про
відкриття кредитної лінії № 07-Н/07/08/ЮО
від 08 жовтня 2007 року.

Тому твердження, позивача у справі з
приводу того, що АТ «Сберюанк Росії» є
нерезидентом не відповідає дійсності,
оскільки не ґрунтується на належних та
допустимих доказах.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ГПК України
звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.

Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту порушеного права
(охоронюваного законом інтересу), який
застосовується судом у випадках та
порядку, визначеному цивільним
законодавством.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення його
сторонами вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.
215 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Зокрема: 1) зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
актам законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину, має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного
кодексу України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону; орган або особа, яка відповідно
до установчих документів юридичної
особи чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу
України визначено, що однією із підстав
виникнення цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватись
належним чином і в установлений строк,
є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським Кодексом
України.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору, згідно ч.1
статті 627 ЦК України.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства, на підставі
ч.1 ст.628 ЦК України.

В частині 1 ст. 1054 ЦК України зазначено,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов'язується
надати грошові кошти позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

05 липня 2012 року АТ «Сбербанк Росії»
було надіслано на адресу позивача у
справі повідомлення-вимогу про сплату
суми заборгованості в повному обсязі
за договором про відкритті кредитної
лінії №07-Н/0/08ЮО від 08 жовтня 2007 року, що
підтверджується описом вкладення в
цінний лист та фіскальним чеком № 2130
від 05.07.12р.

У відповідності до п.8.4 кредитного
договору, позичальник у разі
направлення банком письмової вимоги
про дострокове повернення повної суми
заборгованості, зобов'язаний здійснити
усі платежі на користь банку в строк не
пізніше 30 календарних днів з дня
поштового відправлення банком
позичальнику такого повідомлення.

Як зазначив представник відповідача в
судовому засіданні, позивачем по
справі на теперішній час
заборгованість за кредитним договором
не погашена.

Статтею 202 Цивільного кодексу України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Отже, суд дійшов висновку, що укладаючи
договір № 07-Н/07/08/ЮО від 08.10.2007р. сторони
дотрималися вимог статті 203 Цивільного
Кодексу України та мали на меті реальне
настання правових наслідків, про що
свідчить той факт, що сторони
приступили до виконання договору, а
відтак, відсутні правові підстави для
визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Приписами ст. 208 ЦК України встановлено,
що у письмовій формі належить вчиняти
правочини між фізичною та юридичною
особою, крім правочинів, передбачених
ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини,
щодо яких законом встановлена письмова
форма. Частиною 1 ст. 206 ЦК України
передбачено, що усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції
України держава забезпечує захист прав
усіх суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну
спрямованість економіки.

За змістом статті 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Статтею 215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 207 ГК України встановлено,
що господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

В силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача. Недодержання
форми правочину, якої вимагає закон (а
саме по твердженню позивача це не
дотримання ним процедури державних
закупівель), тягне за собою недійсність
правочину лише у разі, коли це прямо
передбачено законом, зокрема, статтями
547, 981, 1055, 1059, 1107 ЦК України (договори
страхування, кредитні угоди та ін.),
оскільки зазначена форми або процедури
не є елементом форми правочину. І
тільки у зазначених випадках правочин
є нікчемним.

У випадку, якщо позивач вважає, що
відповідач порушив свої зобов'язання
за договором, він має право на захист
своїх прав у інший спосіб, передбачений
чинним законодавством.

Зі змісту оспорюваного договору про
відкриття кредитної лінії вбачається,
що сторони у цьому договорі узгодили
всі істотні умови.

Позивач, який вимагає визнання
правочину недійсним, повинен довести,
що всі учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент його вчинення.

Також, відповідач звернув увагу суду на
те, що 17.12.12р. Ленінським районним судом
м. Запоріжжя по справі № 0814/8427/2012 за
позовом Лук омського О.А. до ПП
«Діапазон», АТ «Сбербанк Росії» про
визнання недійсним кредитного
договору № 07-Н/07/08/ЮО від 08 жовтня 2007
року, ухвалено рішення, в позові
відмовлено.

Рішення суду з цивільної справи, що
набрало законної сили, є обов'язковим
для господарського суду щодо фактів,
які встановлені судом і мають значення
для вирішення спору, відповідно до ч.4
статті 35 ГПК України.

18.11.2013р. Ленінським районним судом м.
Запоріжжя ухвалено рішення суду про
стягнення з Лук омського О.А., (який є
поручителем за кредитними
зобов'язаннями ПП «Діапазон»)
заборгованості за кредитним договором
№ 07-Н/07/08/ЮО від 08 жовтня 2007 року, що
набрало законної сили 12 лютого 2014 року.

05 грудня 2012 року господарським судом
Запорізької області по справі № 5009/4014/12
за позовом АТ «Сбербанк Росії» до ПП
«іапозон» про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ 07-Н/07/08/ЮО від 08 жовтня 2007 року,
ухвалено рішення, яким позовні вимоги
задоволені в повному обсязі.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Відповідно до вимог ст.ст. 22, 33 ГПК
України сторони зобов'язані вживати
заходів до всебічного, повного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, ст. 34 ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України, в
судовому засіданні 30.07.2014р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Згідно до вимог ст. 49 ГПК України
судовий збір покладається на позивача
при відмові в позові.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 44, 49, 82-85 ГПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
Приватного підприємства "ДІАПАЗОН", м.
Запоріжжя до Публічного акціонерного
товариства "Дочірній банк Сбербанку
Росії", м. Київ відмовити.

Суддя
С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 01.08.2014р.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.