ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2014 р.
Справа № 914/789/14

Текст

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді
Бойко С. М.

суддів
Бонк Т. Б.

Марко Р. І.

при секретарі Томкевич Н.,

з участю представників:

від позивача з"явився

відповідач не з"явився

розглянув апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційної фірми "Молоток"

на рішення господарського суду
Львівської області від 07.05.2014 року,
суддя Король М.

у справі № 914/789/14

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "Шідель", м. Київ,

до відповідача: товариства з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційної фірми "Молоток",
м. Львів,

про: стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Львівської області від 07.05.2014 року в
справі №914/789/14 позов товариства з
обмеженою відповідальністю "Шідель" до
товариства з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційної фірми "Молоток"
про стягнення заборгованості частково
задоволено. Стягнуто з товариства з
обмеженою відповідальністю
виробничо-комерційної фірми "Молоток"
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Шідель" 720.506,34 грн.
основного боргу, 10.085,68 грн. - 3% річних,
13.789,39 грн. інфляційних втрат, 14.887,83 грн.
відшкодування витрат на оплату
судового збору. В решті позову -
відмовлено в частині стягнення частини
3% річних, розмір яких нарахований
позивачем помилково.

Товариство з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційна фірма "Молоток",
не погоджуючись з рішенням
господарського суду Львівської
області від 07.05.2014 року, звернулось з
апеляційною скаргою, в якій просить
його скасувати та прийняти нове, яким в
позові відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт зазначає, що рішення
суду першої інстанції винесене з
неповним з'ясуванням обставин, що мали
значення для справи, порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та недоведеністю
обставин, що мали значення для справи.
Зокрема зазначає, що сторонами не було
затверджено додатку до договору, яким
би фіксувалися ціни на товар, а тому
неможливо керуватися тими цінами, які
зафіксовані у видаткових накладних;
подана позивачем заява про зміну
позовних вимог є заявою про зміну і
предмета, і підстави позову; підставою
позовних вимог позивач називає лише
договір купівлі-продажу №02/11/12 від
02.11.2012 року, проте за цим договором до
матеріалів позову долучено лише чотири
рахунки.

В свою чергу відповідачем було подано
відзив на апеляційну скаргу, в якому
останній заперечував доводи апелянта,
просив рішення господарського суду
Львівської області від 07.05.2014 року у
справі №914/789/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Представник апелянта в судовому
засіданні підтримав свою апеляційну
скаргу, просив суд скасувати рішення
господарського суду Львівської
області від 07.05.2014 року та прийняти
нове, яким в позові відмовити.

30.07.2014 року відповідачем подано
клопотання про зупинення провадження у
справі у зв'язку з поданням позову до
господарського суду міста Києва з
вимогою до товариства з обмеженою
відповідальністю "Шідель" про визнання
укладеного договору удаваним, при
цьому додав ухвалу про порушення
провадження у справі. Зазначене
клопотання судом відхилено, оскільки
судом не встановлено неможливості
розгляду справи. Окрім того, як
вбачається з ухвали про порушення
провадження у справі, така винесена вже
після винесення рішення судом першої
інстанції. Слід зазначити, що у
подальшому відповідач може звернутись
з заявою про перегляд справи за
нововиявленими обставинами, у разі
якщо такі будуть встановлені.

30.07.2014 року відповідачем подано
клопотання про призначення
товарознавчої експертизи. Відхиляючи
подане клопотання, суд враховує те, що
відповідачем не обґрунтовано
неможливості вирішення спору без
призначення відповідної судової
експертизи та дійсної необхідності для
застосування спеціальних знань про
відмову в призначені цієї експертизи
під час апеляційного провадження судом
винесено ухвалу про відмову в
задоволенні цього клопотання
скаржника.

Розглянувши наявні в справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі, колегія суддів
Львівського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Львівської області слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
виробничо-комерційної фірми "Молоток"
без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи між
сторонами у справі укладено договір
купівлі-продажу №19/07/11 від 19.07.2011 р.
(надалі - Договір №19/07/11). За умовами
цього договору продавець (позивач у
справі) надає покупцю-дилеру
(відповідач у справі) комплекс прав та
обов'язків відносно представництва
інтересів і продажу товарів
торговельної марки "Schiedel"
дрібнооптовим, роздрібним покупцям та
кінцевим споживачам. В порядку та на
умовах, визначених цим договором,
продавець продає, а покупець-дилер
купує товари торговельної марки "Schiedel"
за цінами та в асортименті, що
попередньо узгоджуються сторонами.
Відповідно до пункту 4.5 Договору
купівлі-продажу №19/11/11, право власності
на товар переходить від продавця до
Покупця-Дилера після отримання Товару
Покупцем-Дилером та підписання
повноваженим представником
Покупця-Дилера видаткової накладної.

Між сторонами у справі укладено
договір купівлі-продажу №02/11/12 від
02.11.2012 р. (надалі - Договір №02/11/12). За
умовами цього договору продавець
(позивач у справі) надає покупцю-дилеру
(відповідач у справі) комплекс прав та
обов'язків відносно представництва
інтересів і продажу товарів
торговельної марки "Schiedel"
дрібнооптовим, роздрібним покупцям та
кінцевим споживачам. В порядку та на
умовах, визначених цим договором,
продавець продає, а покупець-дилер
купує товари торговельної марки "Schiedel"
за цінами та в асортименті, що
попередньо узгоджуються сторонами.
Відповідно до пункту 4.4 Договору
купівлі-продажу №02/11/12 право власності
на Товар переходить від Продавця до
Покупця-Дилера після приймання Товару
Покупцем-Дилером та підписання
повноваженим Покупця-Дилера
видаткової накладної.

На виконання умов укладених Договорів
позивачем поставлено, а відповідачем
прийнято товару на загальну суму
5.261.531,10 грн., про що свідчать видаткові
накладні, які долучені до матеріалів
справи. Відповідачем частково оплачено
вартість товару у сумі 4.541.024,76 грн., про
що свідчать банківські виписки,
долучені до матеріалів справи. Таким
чином, у відповідача виникла
заборгованість перед позивачем за
переданий товар в сумі 720.506,34 грн.

Позивачем скеровано на адресу
відповідача претензію від 29.11.2013 р.
№773/13 про оплату вартості переданого
товару у сумі 720.506,34 грн. У відповідь на
претензію від 23.12.2013 р. №985/13
відповідачем зазначено, що визнає суму
боргу у розмірі 720.506,34 грн., проте
неможливість виконання зобов'язання
обґрунтовано складним матеріальним
становищем.

Позивачем скеровано на адресу
відповідача претензію від 20.01.2014 р. №45/14
про оплату вартості переданого товару
у сумі 720.506,34 грн. Докази надіслання
претензії долучені до матеріалів
справи.

Відповідачем не спростовано факту
заборгованості перед позивачем,
доказів погашення боргу у сумі 25.479,29
грн. суду не надано.

Між сторонами у справі виникли
зобов'язання з приводу купівлі-продажу
товару на підставі Договорів
купівлі-продажу в силу пункту 1 частини
другої статті 11 Цивільного кодексу
України.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Аналогічне
положення передбачено частиною першою
пункту 1 статті 193 Господарського
кодексу України: суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Частиною першою статті 692 Цивільного
кодексу України визначено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Згідно з частиною першою статті 530
Цивільного кодексу України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Пунктом 5.5 Договорів передбачено, що
покупець-дилер зобов'язаний
здійснювати оплату товару на умовах 100%
попередньої оплати вартості
замовленого покупцем-дилером товару не
пізніше як за два банківських дні до
дня поставки.

В силу статті 610, частини 1 статті 612
Цивільного кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Оскільки відповідач отримав, проте не
оплатив у повному обсязі вартості
поставленого товару, порушив строки
погашення заборгованості, визначені
Договорами, а також визнав суму боргу у
розмірі 720.506,34 грн. у відповіді на
претензію від 23.12.2013 р. №985/13, то суд
дійшов висновку, що позовні вимоги в
частині стягнення основного боргу в
сумі 720.506,34 грн. є обгрунтованими та
такими, що підлягають до задоволення.

Що стосується заперечення відповідача
в частині відсутності погодження ціни
товару з огляду на відсутність
погодженого додатку, то суд в цій
частині відзначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 691
Цивільного кодексу України покупець
зобов'язаний оплатити товар за ціною,
встановленою у договорі
купівлі-продажу, або, якщо вона не
встановлена у договорі і не може бути
визначена виходячи з його умов, - за
ціною, що визначається відповідно до
статті 632 цього Кодексу, а також вчинити
за свій рахунок дії, які відповідно до
договору, актів цивільного
законодавства або вимог, що звичайно
ставляться, необхідні для здійснення
платежу. Частиною 4 статті 632 Цивільного
кодексу України визначено, що якщо ціна
у договорі не встановлена і не може
бути визначена виходячи з його умов,
вона визначається виходячи із
звичайних цін, що склалися на
аналогічні товари, роботи або послуги
на момент укладення договору.

Аналіз наведених вище норм закону дає
підстави для висновку, що
застосовувати правило звичайної ціни
товару можна лише в тому випадку, якщо
така ціна не була встановлена у
договорі та не може бути визначена,
виходячи з його умов. Проте, в пункті 5.3
укладених договорів визначено, що сума
договору визначається сумою всіх
видаткових накладних, а пункт 6.1
договорів зобов'язує покупця-дилера
провести повний розрахунок за
отриманий товар у відповідності з
видатковими накладними. Таким чином,
ціна товару визначається сумами,
відображеними у видаткових накладних,
а тому відсутні правові підстави
стверджувати, що ціну не можна
визначити, виходячи з укладених
договорів. Суд звертає увагу, що товар
приймався відповідачем без жодних
застережень, матеріали справи не
містять жодного доказу непогодження
відповідача із заявленою у видаткових
накладних ціною товару. Навпаки,
відповідач здійснював часткову оплату
поставленого товару. Зазначені
обставини та доводи додатково
підтверджують безпідставність поданих
відповідачем клопотань про
відкладення розгляду справи та
призначення судової експертизи з метою
визначення звичайної ціни товару на
підставі статті 632 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до пункту 1.7 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. №14
якщо у договорі або законі не
встановлено строку (терміну), у який
повинно бути виконано грошове
зобов'язання, судам необхідно виходити
з приписів частини другої статті 530 ЦК
України. Цією нормою передбачено, між
іншим, і можливість виникнення
обов'язку негайного виконання; такий
обов'язок випливає, наприклад, з
припису частини першої статті 692 ЦК
України, якою визначено, що покупець за
договором купівлі-продажу повинен
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього; відтак якщо
договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару, відповідна оплата
має бути здійснена боржником негайно
після такого прийняття, незалежно від
того, чи пред'явив йому кредитор
пов'язану з цим вимогу. При цьому
передбачена законом відповідальність
за невиконання грошового зобов'язання
підлягає застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Судом апеляційної інстанції проведено
перевірку правильності нарахувань
інфляційних втрат та 3 % річних та
дійшов до висновку що судом першої
інстанції вірно стягнуто з позивача
13.789,39 грн. інфляційних втрат та 10.085,68
грн. - 3% річних.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд, вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
прийняте, з урахуванням всіх обставин
справи та з дотриманням норм чинного
законодавства, а тому не вбачає підстав
для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної
скарги товариства з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційної фірми "Молоток"
відмовити.

2. Рішення господарського суду
Львівської області від 07.05.2014 року у
справі №914/789/14 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на
адресу місцевого господарського

суду.

Повний текст постанови
виготовлений 04.08.2014 р.

Головуючий суддя
Бойко С. М.

Суддя
Бонк Т. Б.

Суддя
Марко Р. І.