ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року Справа № 910/16237/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді:Губенко
Н.М.,суддів:Барицької Т.Л., Картере
В.І.,розглянувши касаційну
скаргуТовариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"на
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 19.06.2014та на
ухвалу господарського суду міста Києва
від 22.05.2014за заявоюФірми "Т.М.М."-
Товариства з обмеженою
відповідальністюпровідстрочення
виконання рішення господарського суду
міста Києва від 19.12.2013у справі№ 910/16237/13
господарського суду міста Києваза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"доФірми
"Т.М.М"- Товариства з обмеженою
відповідальністюпростягнення 134 811,91
грн.в судовому засіданні взяли участь
представники: - позивача Галков І.О.,
Пінчук-Ніколайчук Ю.В., - відповідача
Полєжаєва К.О., ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 22.05.2014 у справі №910/16237/13 (суддя
Ярмак О.М.), залишеною без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 19.06.2014 (судді:
Куксов В.В., Авдеєв П.В., Яковлєв М.Л.),
задоволено частково заяву Фірми "Т.М.М"-
Товариства з обмеженою
відповідальністю (надалі Фірма) про
відстрочку виконання рішення
господарського суду міста Києва від
19.12.2013 у даній справі; згідно з ухвалою
місцевого господарського суду
відстрочено виконання рішення
господарського суду міста Києва від
19.12.2013 у даній справі на один рік, до
22.05.2015.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг" (надалі
Товариство/скаржник), не погоджуючись
із вказаними рішеннями судів
попередніх інстанцій, звернулося до
Вищого господарського суду України із
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення судами попередніх
інстанцій норм процесуального права,
просить ухвалу та постанову скасувати,
в задоволенні заяви Фірми відмовити.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі
перегляду справи в касаційній
інстанції, проаналізувавши
застосування судами попередніх
інстанцій норм процесуального права,
вважає, що касаційна скарга підлягає
задоволенню, враховуючи наступне.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 19.12.2013 у даній справі, яке
набрало законної сили, задоволений
позов Товариства до Фірми про
стягнення 56 781,82 грн. основного боргу,
735,32 грн. неустойки, 156,13 грн. 3% річних.

07.04.2014 на виконання вказаного рішення
господарським судом міста Києва видано
наказ.

07.03.2014 Фірма звернулася до
господарського суду міста Києва із
заявою про відстрочку виконання
рішення суду від 19.12.2013, прийнятого у
даній справі, строком на два роки. В
обґрунтування вказаної заяви, Фірма
послалася на скрутне фінансове
становище, викликане наявністю в неї
великої кредиторської заборгованості.
На підтвердження скрутного
фінансового становища, Фірма надала
консолідовану фінансову звітність,
складену незалежними аудиторами за 2012
рік, відповідно до якої, як стверджує
заявник, збиток Фірми за 2012 рік склав 22
187 тис. доларів США, а чистий відтік
грошових коштів від операційної
діяльності Фірми склав 11 993 тис. доларів
США.

Суди попередніх інстанцій,
задовольняючи вказану заяву Фірми,
виходили з того, що надана Фірмою
консолідована фінансова звітність
незалежного аудиту, відповідно до ст. 1
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
відображає фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів, а тому визнається судом
належним та допустимим доказом
негативного фінансового становища
заявника. В той же час, як зазначили
суди, заява підлягає частковому
задоволенню, оскільки слід врахувати й
можливі негативні наслідки для
стягувача - Товариства, при затримці
виконання рішення, у зв'язку з чим, суди
відстрочили виконання рішення на один
рік, а не на два, як просила Фірма. При
цьому, суди попередніх інстанцій
керувалися ст. 121 ГПК України, приписами
постанов пленуму Вищого
господарського суду України №9 від
17.10.2012 та Верховного Суду України №14
від 26.12.2003.

Відповідно до частини 1 ст. 121 ГПК
України, при наявності обставин, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим, за заявою
сторони, державного виконавця,
прокурора або за своєю ініціативою
господарський суд, який видав
виконавчий документ, у десятиденний
строк розглядає це питання у судовому
засіданні з викликом сторін, прокурора
і у виняткових випадках, залежно від
обставин справи, може відстрочити або
розстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови, змінити спосіб та порядок їх
виконання.

Згідно з п. 7.2. постанови пленуму Вищого
господарського суду України №9 від
17.10.2012 "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України" підставою
для відстрочки, розстрочки, зміни
способу та порядку виконання рішення
можуть бути конкретні обставини, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим у визначений
строк або встановленим господарським
судом способом. При цьому слід мати на
увазі, що згоди сторін на вжиття
заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця
стаття не вимагає, і господарський суд
законодавчо не обмежений будь-якими
конкретними термінами відстрочки чи
розстрочки виконання рішення. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

З аналізу процесуальних норм, що
регулюють питання можливості надання
відстрочки виконання рішення суду
випливає, що законодавець у будь-якому
випадку пов'язує відстрочку виконання
судового рішення у судовому порядку з
об'єктивними, непереборними, іншими
словами - виключними обставинами, що
ускладнюють вчасне виконання судового
рішення. Отже, умовою застосування
заходів до відстрочки виконання
рішення є достатньо доказів того, що у
боржника з поважних причин немає
можливості виконати рішення у
встановлений строк чи встановленим
способом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Статтею 34 ГПК України унормовано, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Так, як вказувалося вище, приймаючи
рішення про застосування відстрочки
виконання рішення, господарськими
судами прийнято як належний доказ
консолідовану фінансову звітність за
2012 рік, яка проведена за результатами
господарської діяльності Компанії TMM
Real Estate Development plc, а не безпосередньо
відповідача - Фірми "Т.М.М." - Товариства
з обмеженою відповідальністю, а відтак,
прийшли до невірного висновку про те,
що вказана фінансова звітність може
свідчити про незадовільний стан Фірми,
та доведення останнього до банкрутства
у разі виконання судового рішення у
даній справі, яким з Фірми стягнуто на
користь Товариства 57 673,27 грн.

Зазначене свідчить про те, що суди
попередніх інстанцій надали невірну
юридичну оцінку обставинам, покладеним
в обґрунтування заяви відповідача про
відстрочку виконання рішення, та
дійшли помилкового висновку про
надання відповідачу відстрочки
виконання рішення на один рік.

Таким чином, Фірма, в порушення вимог
ст. ст. 33, 34 ГПК України, не надала в
обґрунтування поданої заяви про
відстрочку виконання рішення суду
належних та допустимих доказів
існування обставин, що б зумовлювали
ускладнення чи відсутність можливості
виконати рішення суду у даній справі, а
оскаржені судові акти не містять
встановлених виняткових випадків, за
якими суди дійшли висновку щодо
можливості задоволення даної заяви.

Враховуючи викладене та положення
ст.ст. 1119, 11110 ГПК України, суд
касаційної інстанції вважає за
необхідне скасувати оскаржувані
судові акти та прийняти нове рішення у
справі, яким у задоволенні заяви
відповідача про відстрочку виконання
рішення суду відмовити.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111, 11113
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ласка
Лізинг" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 19.06.2014 та
ухвалу господарського суду міста Києва
від 22.05.2014 у справі № 910/16237/13 скасувати.

В задоволенні заяви Фірми "Т.М.М." -
Товариства з обмеженою
відповідальністю про відстрочення
виконання рішення господарського суду
міста Києва від 19.12.2013 у справі № 910/16237/13
відмовити.

Головуючий суддя
Н.М. Губенко

Судді
Т.Л. Барицька

В.І. Картере