ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2014 року Справа № 910/17775/13

Вищий господарський суд України
у складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової
Т.В.суддівГоголь Т.Г., Швеця
В.О.розглянувши матеріали касаційної
скаргиПриватного підприємства
"Дінакор"на постанову Київського
апеляційного господарського суду від
22.05.14у справі№910/17775/13 Господарського
суду міста Києваза позовомПриватного
підприємства "Дінакор"доПриватного
підприємства "Кібра"третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивачаВідкрите
акціонерне товариство "Домобудівний
комбінат "Відрадний"провизнання
договору недійсним

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 24.06.14 розгляд касаційної
скарги призначено на 10.07.14. Ухвалою від
цієї ж дати розгляд касаційної скарги
відкладено до 17.07.14.

Розпорядженням Секретаря другої
судової палати Вищого господарського
суду України від 16.07.14 для розгляду
даної справи сформовано колегію суддів
у складі: Добролюбова Т.В. - головуючий ,
Гоголь Т.Г., Швець В.О.

В судовому засіданні взяли участь
представники:

від позивача: Гордієнко К.Г. - за дов. від
01.03.14;

від відповідача: Заболотний В.А. -
директор;

від третьої особи: Вакулюк М.С. - за дов.
від 31.01.14.

Приватним підприємством "Дінакор"
у вересні 2013 року заявлений позов до
Приватного підприємства "Кібра" про
визнання недійсним договору суборенди
від 15.07.07 № 11/7. Обґрунтовуючи свої
вимоги позивач вказував на те, що
договір з його боку підписаний не
уповноваженою особою, без необхідного
обсягу цивільної дієздатності. Окрім
цього, як на підставу для визнання
договору недійсним позивач посилався
на те, що оспорюваний договір
нотаріально не посвідчений, містить
умову про безоплатність суборенди,
договір укладений на підставі
основного договору оренди від 28.12.98 №2,
який фактично не відбувся. При цьому,
позивач посилався на приписи статей 11,
16, 92, 203, 207, 215, 236, 759 Цивільного кодексу
України, статей 7, 207, 284 Господарського
кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 11.03.14, ухваленим колегією
суддів у складі: Ващенко Т.М. -
головуючого, Літвінова М.Є., Підченко
Ю.О., у задоволенні позовних вимог
відмовлено. Суд першої інстанції,
керуючись приписами статті 35
Господарського процесуального кодексу
України вказав на преюдиціальність
фактів установлених під час розгляду
іншої справи №36/397 щодо наявності
договору від 28.12.98 №2 та його виконання
позивачем. Також, суд посилаючись на
приписи статей 629, 759, 627 Цивільного
кодексу України, статей 179, 180
Господарського кодексу України визнав,
що сторонами було погоджену таку
істотну умову договору як ціна, окрім
цього, відсутність істотної умови в
договорі може свідчити про його не
укладеність. Суд першої інстанції
вказав і на те, що оспорюваний договір
підписаний уповноваженою особою та
відбулось подальше його виконання.
Щодо нотаріального посвідчення
договору, то суд вказав, що оспорюваний
договір в порушення приписів статей 220,
793 Цивільного кодексу України
нотаріально не посвідчений, проте
відмовив у визнанні його недійсним
через пропущення трирічного строку
позовної давності. Судове рішення
обґрунтовано приписами статей 11, 92, 202,
203, 205, 207, 215, 216, 228, 237, 253, 261, 267 Цивільного
кодексу України.
Київський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів: Отрюха Б.В.
-головуючого, Михальської Ю.Б., Тищенко
А.І., постановою від 22.05.14, перевірене
рішення у справі залишив без змін, а
апеляційну скаргу позивача залишив без
задоволення. При цьому, апеляційний суд
змінив мотиви відмови у позові,
установивши, що позивачем та іншими
сторонами у справі не надано оригіналу
договору, який є предметом оскарження
чи належно завіреної його копії.
Приватне підприємство
"Дінакор" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
судові рішення у справі скасувати, а
матеріали справи просить передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник
вказує на порушення судами приписів
статей 33, 34, 35, 36, 43, 84 Господарського
процесуального кодексу України, статей
92, 202, 203, 207, 208, 215, 220, 228, 261, 626, 628, 638, 267, 268,
759, 774, 793 Цивільного кодексу України,
статей 180, 284 Господарського кодексу
України, положення постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.12 №6 "Про судові рішення" та вважає
безпідставною відмову апеляційного
суду у задоволенні клопотання
позивача про незастосування строку
позовної давності. Водночас, скаржник
вважає хибним висновок судів про
наявність між сторонами договірних
відносин з суборенди, оскільки в
матеріалах справи відсутні оригінали
договору суборенди, договору оренди
від 28.12.98 №2, інші первинні документи, а
копії цих документів засвідчені
неналежним чином. Скаржник наголошує
на тому, що договір суборенди не
укладався, оскільки відсутня згода
власника нежилих приміщень, відсутні
попередні листи про намір укласти
договір суборенди та документи, які б
підтверджували проведення
відповідачем компенсації за договором.
Зауважує скаржник і на тому, що договір
від його імені підписаний не
уповноваженою особою, при цьому,
нотаріально не посвідчений, що
свідчить про його нікчемність.

Від Відкритого
акціонерного товариства "Домобудівний
комбінат "Відрадний" надійшли
пояснення на касаційну скаргу, в яких
останній також просить судові рішення
у справі скасувати, а матеріали справи
просить передати на новий розгляд до
суду першої інстанції. Від Приватного
підприємства "Кібра" відзиву на
касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді
Добролюбової Т.В., та пояснення
присутніх у судовому засіданні
представників сторін, переглянувши
матеріали справи та доводи касаційної
скарги, перевіривши правильність
застосування господарськими судами
приписів чинного законодавства,
відзначає наступне.

Судами попередніх інстанцій
установлено, і це підтверджується
матеріалами справи, що предметом
судового розгляду є вимога Приватного
підприємства "Дінакор" до Приватного
підприємства "Кібра" про визнання
недійсним договору суборенди від 15.07.07
№ 11/7. Відповідно до пункту 2 частини 2
статті 16 Цивільного кодексу України
одним із способів захисту судом
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема визнання правочину недійсним.
Підстави недійсності правочину
визначені приписами статей 203, 215
Цивільного кодексу України. Вирішуючи
спір про визнання договору недійсним,
суд має установити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання такого правочину недійсним на
момент його вчинення, а тому для
з'ясування наявності чи відсутності
таких обставин, суд повинен дослідити
оспорюваний договір та надати йому
правову оцінку. Відповідно до статті 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.
За приписами процесуального
законодавства судове рішення може
ґрунтуватись лише на тих доказах, які
були предметом дослідження і оцінки
судом, які підлягають оцінці у їх
сукупності, адже жодний доказ не має
для господарського суду заздалегідь
встановленої сили. Статтею 32
Господарського процесуального кодексу
України унормовано, що доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд, у
визначеному законом порядку,
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. За приписами статті 33 цього ж
Кодексу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. При цьому, подані
учасниками процесу докази підлягають
оцінці судом на предмет належності і
допустимості. Належними визнаються
докази, які містять відомості про
факти, що входять у предмет доказування
у справі, та інші факти, що мають
значення для правильного вирішення
спору. Допустимість доказів означає, що
у випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування. Згідно з
приписами статті 34 названого Кодексу
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Відповідно до стаття 36
Господарського процесуального кодексу
України письмові докази подаються в
оригіналі або в належним чином
засвідченій копії. Подані сторонами
копії документів, виготовлені з
використанням технічних засобів
(фотокопії тощо), засвідчуються
підписом особи, яка їх виготовила або
яка перевірила їх на відповідність
оригіналам, із зазначенням її прізвища,
ініціалів та посади, якщо вона є
посадовою особою, та з прикладенням
печатки, за її наявності. Відповідно до
пункту 5.27 Національного стандарту
України, затвердженого Державним
комітетом з питань технічного
регулювання та споживчої політики від
07.04.03 №55, "ДСТУ 4163-2003" "Державна
уніфікована система документації.
Уніфікована система
організаційно-розпорядчої
документації. Вимоги до оформлення
документів", відмітку про засвідчення
копії документа складають зі слів
"Згідно з оригіналом", назви посади,
особистого підпису особи, яка
засвідчує копію, її ініціалів та
прізвища, дати засвідчення копії. У
разі невідповідності наданих суду
копій документів згаданим вимогам вони
не вважаються належними і допустимими
доказами і не беруться судом до уваги у
вирішенні спору. Якщо подані копії
документів, у тому числі виготовлені з
використанням технічних засобів,
викликають сумніви, господарський суд
може витребувати оригінали цих
документів, у тому числі для огляду в
судовому засіданні з наступним
поверненням цих оригіналів особі, яка
їх подала. У разі неподання оригіналів
документів на вимогу суду справа
розглядається за наявними доказами,
оцінка яких здійснюється відповідно до
вимог статей 32, 33, 43 Господарського
процесуального кодексу України.
Здійснюючи повторний розгляд справи,
суд апеляційної інстанції установив,
що позивачем чи іншими сторонами у
справі не надано, на вимогу суду,
оригіналу договору суборенди від 15.07.07
№ 11/7, який визначений предметом даного
позову та потребує дослідження під час
вирішення спору про визнання його
недійсним. Факт ненадання судові
оригіналу договору суборенди від 15.07.07,
підтверджений представниками сторін і
в судовому засіданні касаційної
інстанції. За таких установлених
обставин, висновок апеляційного суду
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог визнається
правомірним. Відтак, підстав для
скасування постанови суду апеляційної
інстанції та задоволення касаційної
скарги не вбачається. Витрати за
розгляд касаційної скарги
покладаються на скаржника.

Враховуючи викладене та
керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського
апеляційного господарського суду від
22.05.14 у справі №910/17775/13 залишити без
змін.

Касаційну скаргу Приватного
підприємства "Дінакор" залишити без
задоволення.

Головуючий
Т.Добролюбова

Судді
Т.Гоголь

В.Швець