м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Гаражно-будівельного
кооперативу «Авіатор»
До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Акцепт-Транс»
Про визнання недійсною угоди
Суддя Ващенко
Представники сторін:
Від позивача: не з'явився
Від відповідача: Хіміч Б.С. представник
за довіреністю № б/н від 26.05.14.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Гаражно-будівельного кооперативу
«Авіатор» (далі - позивач) до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Акцепт-Транс» (далі - відповідач) про
визнання недійсної з моменту
укладення угоди про реструктуризацію
заборгованості від 15.02.12., яку укладено
між позивачем та відповідачем.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оспорювана угода підписана від імені
позивача особою, яка не мала на час
підписання угоди необхідних
повноважень та не в праві була
розпоряджатися майном позивача, з
огляду на що позивач з посиланням на
приписи ст. ст. 203, 215 ЦК України просить
визнати недійсною угоду від 15.02.12. про
реструктуризацію заборгованості за
Договором про будівництво підземного
двоповерхового гаражу на 145
машиномісць по вул.. Андрущенка 4-В № 12/01
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.06.14. порушено провадження у
розгляду на 15.07.14.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 15.07.14., в зв'язку з неявкою в
судове засідання представника
позивача, невиконанням ним вимог
ухвали від 06.06.14. та в зв'язку з поданим
позивачем клопотанням про відкладення
розгляду справи, на підставі ст.. 77 ГПК
України розгляд справи було відкладено
03.07.14. представником відповідача через
відділ діловодства суду було подано
письмовий відзив на позовну заяву, в
якому він проти позову заперечує з
підстав, викладених в відзиві.
Представник позивача в судове
засідання 22.07.14. не з'явився, проте 22.07.14.
через відділ діловодства суду подав
клопотання про відкладення розгляду
справи з підстав того, що представник
Гаражно-будівельного кооперативу
«Авіатор» з особистих причин не може
з'явитись в судове засідання.
Представник відповідача заперечував
проти відкладення розгляду справи.
Розглянувши вказане клопотання суд
дійшов висновку про відмову в його
задоволенні з огляду на наступне.
Приписами ст. 77 ГПК України визначено
вичерпний перелік підстав для
відкладення розгляду справи, а саме:
нез'явлення в засідання представників
сторін, інших учасників судового
процесу; виникнення технічних проблем,
що унеможливлюють участь особи у
судовому засіданні в режимі
відеоконференції, за наявності ухвали
суду про таку участь, крім випадків,
коли відповідно до цього Кодексу
судове засідання може відбутися без
участі такої особи; неподання
витребуваних доказів; необхідність
витребування нових доказів; залучення
до участі в справі іншого відповідача,
заміна неналежного відповідача;
необхідність заміни відведеного судді,
судового експерта.
До клопотання позивачем не додано
належних доказів, що підтверджують
викладені в ньому обставини, на які
заявник посилається як на підставу
відкладення розгляду справи.
Разом з тим, господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні (п. 3.9.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
При цьому, суд звертає увагу позивача
на те, що суд обмежений строками
вирішення спору по суті, встановленими
приписами ст. 69 Господарського
процесуального кодексу України.
Оскільки суд відкладав розгляд справи,
надаючи можливість учасникам судового
процесу реалізувати свої процесуальні
права на представництво інтересів у
суді та подання доказів в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання "розумності"
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
Крім того, 22.07.14. позивач через відділ
діловодства суду подав клопотання про
технічної та почеркознавчої
експертизи оспорюваної угоди та про
витребування від відповідача і
залучення до матеріалів справи
оригіналу оспорюваної угоди.
Представник відповідача в судовому
засіданні 22.07.14. проти вказаного
клопотання заперечував та подав
відповідні письмові пояснення.
Розглянувши в судовому засіданні
клопотання позивача про призначення
судової технічної та почеркознавчої
експертизи та витребування і залучення
до матеріалів справи доказів, суд
Подане клопотання обґрунтоване тим, що
на думку позивача оспорювану угоду
фальсифіковано відповідачем.
Відповідно до приписів ст. 43 ГПК
України, суд зобов'язаний всебічно,
повно та об'єктивно досліджувати
обставини справи, для вирішення справи
Відповідно до ч. 1-3 ст. 41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
Так, відповідно до приписів ст. ст. 41, 42
ГПК України призначення експертизи на
вимогу учасників процесу не є
обов'язком суду, а є його правом;
висновок судового експерта для
господарського суду не є обов'язковим і
оцінюється господарським судом за
загальними правилами, встановленими
статтею 43 ГПК України.
Зокрема, суд звертає увагу на те, що
судова експертиза повинна
призначатися лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення даних, що входять до
предмету доказування, тобто у разі,
коли висновок експерта не можуть
замінити інші засоби доказування (п. 1
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-8/2651
від 27.11.06. "Про деякі питання
призначення судових експертиз", п. 2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 4 від
23.03.12. «Про деякі питання практики
призначення судової експертизи»).
Разом з тим, предметом спору в даній
справі є визнання недійсної з моменту
укладення угоди про реструктуризацію
заборгованості від 15.02.12., яку укладено
між позивачем та відповідачем з
мотивів того, що оспорювана угода
підписана від імені позивача особою,
яка не мала на час підписання угоди
необхідних повноважень та не в праві
була розпоряджатися майном позивача, а
не з мотивів заперечення позивачем
існування такої угоди. При цьому,
позивач, яким ставиться питання про
призначення експертизи, - не звертався
до суду з доказами, які б ставили б під
сумнів існування зазначеної угоди
(зокрема, звернення до правоохоронних
органів), а мотиви у вказаному
клопотанні ґрунтуються лише на
При цьому, судом враховані письмові
заперечення відповідача на клопотання
про призначення експертизи позивача, в
яких він вказує на те, що підписант
оспорюваної угоди ОСОБА_2 помер в
ІНФОРМАЦІЯ_1, що унеможливлює
проведення судової експертизи.
Стосовно витребування оригіналу
оспорюваної угоди, суд зауважує, що
вказаний оригінал для огляду було
витребувано ухвалою Господарського
суду міста Києва від 06.06.14. про
порушення провадження в даній справі
та був наданий відповідачем для огляду
в судовому засіданні 15.07.14.
З огляду на все викладене вище
клопотання позивача про призначення по
почеркознавчої експертизи оспорюваної
угоди, та про витребування від
відповідача і залучення до матеріалів
справи оригіналу угоди від 15.02.12.
задоволенню не підлягає.
Представник відповідача в судовому
засіданні 22.07.14. проти позову
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Зважаючи на те, що неявка представника
позивача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, враховуючи предмет
спору, а також доказове наповнення
матеріалів справи, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
В судовому засіданні 22.07.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -
15.02.12. між позивачем (далі - Боржник) та
відповідачем (далі - Кредитор) було
підписано угоду про реструктуризацію
заборгованості за Договором про
будівництво підземного двоповерхового
гаражу на 145 машиномісць по вул.
Андрущенка 4-В № 12/01 від 19.11.01. (далі -
Угода), відповідно до умов якої (п. 1, п. 2,
п. 3) Боржник визнає, що на день
підписання цієї Угоди у нього наявні
непогашені грошові зобов'язання перед
Кредитором в сумі 352 636,67 грн. які
виникли за Договором № 12/01 19.11.01.,
укладеного між Кредитором та з
наступними змінами, внесеними
додатками до вказаного договору.
Боржник зобов'язується погасити борг
перед Кредитором в сумі 352 636,67 грн. за
таким графіком: 15.03.12. - 176 318,33 грн. та
15.04.12. - 176 318,33 грн.
На виконання умов Угоди згідно наявних
в матеріалах справи банківських
виписок по особовому рахунку
відповідача, позивачем сплачувались
грошові кошти 12.07.13. та 15.07.13. з
призначенням платежу «плата за
виконані роботи зг дог 12/01 від 19.11.2001р.
та угоди про реструктуризацію
заборгованості від 15.02.2012р. в т.ч. ПДВ
від ГБК Авіатор ч/з Кравчук С».
Позивач, вважаючи, що укладена між
сторонами Угода не відповідає вимогам
чинного законодавства, вирішив
звернутись до господарського суду з
позовом про визнання її недійсною.
При цьому, в якості підстави для
визнання оспорюваної Угоди недійсною,
позивач визначає те, що на його думку,
від імені позивача Угоду підписано
особою, яка не мала необхідного обсягу
цивільної дієздатності.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2
статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами); правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою;
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє; представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними
правочинів і настання відповідних
наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, відповідно до яких, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин (п.
2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про
деякі питання практики визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не
встановлено, а позивачем не доведено
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, та
настання відповідних наслідків.

При цьому, обставини, на які
посилається позивач, звертаючись до
господарського суду з позовом про
визнання договору недійсним, не
свідчать про наявність підстав та умов
для визнання укладеного між сторонами
договору недійсним, оскільки є
припущенням та не підтверджені
належними та допустимими доказами.

Під час розгляду даної справи, судом
встановлено, що відносно оспорюваного
Договору сторонами узгоджено всі
істотні умови, а відповідно він є
укладеним. Більше того, сторони
виконували взяті на себе зобов'язання
за цим договором, тобто сторонами
вчинялись дії спрямовані на виконання
взятих на себе зобов'язань.

Що стосується посилань позивача на те,
що від імені позивача договір
підписано особою не головою правління
відповідача, а іншою особою, тобто
особою, яка не мала необхідного обсягу
цивільної дієздатності, слід зазначити
наступне.

Письмовий правочин може бути вчинений
від імені юридичної особи її
представником на підставі довіреності,
закону або адміністративного акта.
Особа, призначена повноважним органом
виконуючим обов'язки керівника
підприємства, установи чи організації,
під час вчинення правочинів діє у межах
своєї компетенції без довіреності (п. 3.3
постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про
деякі питання практики визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України
представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

За правилами статті 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Як відзначалось судом, відповідач
надав в судовому засіданні суду для
огляду оригінал оспорюваної Угоди.

Як вбачається з наданої відповідачем
Угоди від 15.02.14., від імені позивача її
підписано Головою правління ОСОБА_2

При цьому сам позивач стверджує в
позовній що станом на лютий 2012 року
Головою правління позивача залишався
ОСОБА_2 і лише 17.04.12. Головою правління
було обрано Храплюка Сергія
Михайловича.

На підтвердження вказаних обставин
судом ухвалою про порушення
провадження в даній справі було
витребувано від позивача: оригінал і
належним чином засвідчені копії
статуту (положення) ( в редакції чинній
станом на 15.02.12. та редакції, чинній
станом на день розгляду даної справи),
докази на підтвердження того, хто був
головою правління позивача станом на
15.02.12.

Разом з тим, позивачем, не зважаючи на
вимоги ухвал суду, не було надано без
жодного обґрунтування поважності
причин, витребуваних документів, з
огляду на що такі дії розцінюються як
зловживання процесуальними правами.

Крім того, за даними інформаційного
ресурсу Єдиного державного реєстру
(http://www.irc.gov.ua/ua/Poshuk-v-YeDR.html) судом
встановлено, що Храплюка Сергія
Михайловича було обрано головою
правління позивача з 17.03.12.

При цьому, слід зазначити, що за
загальним правилом навіть у випадку
вчинення правочину з перевищенням
повноважень за умови вчинення
подальших дій, які свідчать про
прийняття такого правочину до
виконання, тобто його схвалення, він не
може бути визнаний недійсним, оскільки
відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє, у
разі наступного схвалення правочину
цією особою. Правочин вважається
схваленим, зокрема, у разі, якщо особа,
яку він представляє, вчинила дії, що
свідчать про прийняття його до
виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.3,
п. 3.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про
деякі питання практики визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», якими визначено, що припис
абзацу першого частини третьої статті
92 ЦК України зобов'язує орган або особу,
яка виступає від імені юридичної особи
не перевищувати своїх повноважень.
Водночас саме лише порушення даного
обов'язку не є підставою для визнання
недійсними правочинів, вчинених цими
органами (особами) від імені юридичної
особи з третіми особами, оскільки у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац
другий частини третьої статті 92 ЦК
України). Наступне схвалення юридичною
особою правочину, вчиненого від її
імені представником, з перевищенням
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
ЦК України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Схвалення правочину особою, яку
представляють, свідчить про чинність
правочину з моменту його укладення і,
відповідно, про поширення на неї усіх
прав та обов'язків як сторони за
правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України в постановах: від 27.07.2010 р. у
справі № 25/2/10, від 02.12.2008 р. у справі № 8/47
(12/335/16), від 25.05.2010 р. у справі № 54/210, від
06.07.2010 р. у справі № 16/507.

Крім того, слід враховувати, що у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Це положення є гарантією стабільності
майнового обороту і загальноприйнятим
стандартом у світовій практиці,
зокрема, відповідно до Першої
директиви 68/151/Є-ЕС Ради Європейських
Співтовариств від 09.03.1968 р., статтею 9
якої проголошено, що дії органів
компанії покладають на компанію
зобов'язання навіть якщо ті дії
виходять за межі цілей компанії, при
умові, що такі дії не виходять за
компетенцію вказаних органів,
передбаченому або дозволену
законодавством.

Однак, країни - члени можуть обумовити,
що компанія не несе відповідальність,
якщо такі дії виходять за межі цілей
компанії і вона може довести, що треті
сторони знали про те, що вказані дії
виходять за межі цілей компанії, або
відповідно до обставин, не могли не
знати про таке; розголошення статутів
не є достатнім доказом вказаного.

Відповідної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України в постанові від 04.08.2010 р. у
справі № 14/44пд.

Крім того, на зазначеному також
наголошує Пленум Верховного Суду
України в п. 42 постанови № 13 від 24.10.08.
"Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" та Листі від
01.08.2007 р. "Практика розгляду судами
корпоративних спорів".

Отже, оскільки належними доказами не
доведено, що укладена між сторонами
Угода зі сторони позивача підписана
неуповноваженою особою, сторони
вчинили дії, які свідчать про прийняття
Угоди до виконання, - немає підстав
вважати її такою, що не створює
юридичних наслідків для сторін.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно зі статтею 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств і організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Тобто, підставами для
захисту цивільного права є його
порушення, невизнання або оспорювання.

Позивачем не вказано та не
конкретизовано, у чому саме полягає
порушення його прав та інтересів,
пов'язане із укладенням спірної Угоди,
в тому числі, враховуючи її виконання з
боку позивача.

Доведення належними засобами
доказування певних обставин по справі,
ГПК України покладається саме на особу,
яка на ці обставини посилається
(аналогічної позиції дотримується
Вищий господарський суд України в
постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, у
зв'язку з чим позовні вимоги не можна
вважати обґрунтованими.

Оскільки, як зазначалось вище, судом
встановлено, що укладена між сторонами
Угода відповідає вимогам чинного
законодавства, позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

При цьому, суд звертає увагу на те, що
відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 28.07.14.

Суддя
Т.М. Ващенко