КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2014 р. Справа№ 910/4219/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Баранця О.М.

Пашкіної С.А.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Чередниченко Є. М. -
представник за довіреністю № 03-0602/2014
від 03.06.2014

від відповідача: Самойленко А. О. -
представник за довіреністю № 23-05/01 від
23.05.2014

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інжинірінгова компанія «Нова Лайт»

на рішення Господарського суду
міста Києва від 29.05.2014

у справі № 910/4219/14 (суддя
Удалова О. Г.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Софіт-Люкс»

до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інжинірингова компанія «Нова Лайт»

про стягнення 250 013,41
грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням заяви про
збільшення розміру позовних вимог (а.с.
133-140), заявлено про стягнення з
відповідача основного боргу в сумі 213
751,11 грн. за поставлений за договором
поставки № 13-2901/76155 від 23.01.2013, але
неоплачений товар, пені в сумі 9 292,79
грн., збитків від інфляції в сумі 6 440,44
грн. та 30% річних в сумі 20 529,07 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 29.05.2014, повний текст якого
складений 19.06.2014, позов задоволено
частково, до стягнення з відповідача на
користь позивача присуджено основний
борг в сумі 213 751,11 грн., збитки від
інфляції в сумі 6 440,44 грн., пеню в сумі 9
239,38 грн. та 30% річних в сумі 20 529,07 грн.

Рішення суду першої інстанції
ґрунтується на тому, що позивачем
належним чином доведений факт
невиконання відповідачем свого
обв'язку по оплаті отриманого за
спірним договором товару, а часткове
задоволення позовних вимог про
стягнення пені - на помилках, що їх
припустився позивач при розрахунку
вказаних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інжинірінгова
компанія «Нова Лайт» звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить частково
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 29.05.2014 по справі №
910/4219/14 та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення 20 529,07 грн., та припинити
провадження у справі в частині
стягнення основного боргу в сумі 64 472,31
грн.

В апеляційній скарзі відповідач
послався на те, що судом першої
інстанції при прийняття оспорюваного
рішення була надана неправильна
правова оцінка обставинам справи,
порушено норми матеріального та
процесуального права, а відтак,
зазначене рішення необхідно скасувати
частково та постановити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 30% річних
відмовити, провадження у справі в
частині стягнення основної
заборгованості в сумі 64 472,31 грн.
припинити.

Так, відповідач послався на те, що судом
першої інстанції при винесенні
оспорюваного рішення не прийнято до
уваги той факт, що 29.05.2014, тобто в день
винесення рішення, відповідачем в
рахунок оплати заборгованості,
стягнення якої є предметом даного
позову, платіжним дорученням № 713
позивачу перераховано грошві кошти в
сумі 39 472,31 грн., а отже, станом на день
винесення вказаного рішення сума
основного боргу становила 174 278,80 грн.

Крім того, відповідач зазначив про те,
що в рахунок погашення основного боргу,
20.06.2014 платіжним дорученням № 934 ним
позивачу перераховано ще 25 000 грн.

З огляду на вказані обставини,
відповідач просить припинити
провадження у справі в частині
стягнення основного боргу в сумі 64 472,31
грн.

Також відповідач зазначив про те, що
суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги в частині стягнення 30%
річних у розмірі 20 529,07 грн., помилково
визначив, що за своєю правовою природою
вказана сума є процентами річних,
нарахування яких передбачено ст. 625 ЦК
України, розмір яких сторони за
взаємною згодою збільшили у спірному
договорі, в той час як вказана сума за
своєю правовою природою є пенею, яка
вже стягнута з відповідача і подвійне
стягнення якої не допускається.

Ухвалою від 09.07.2014 колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Баранець О. М., Пашкіна С. А. відновлено
строк подання апеляційної скарги,
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інжинірінгова компанія «Нова Лайт»
прийнято до розгляду та порушене
апеляційне провадження.

Підчас розгляду справи представник
відповідача апеляційну скаргу
підтримав повністю, представник
позивача проти задоволення
апеляційної скарги заперечив та просив
залишити її без задоволення, а
оспорюване рішення суду першої
інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної
скарги, матеріали справи, заслухавши
пояснення представників сторін, з
урахуванням правил ст. ст. 99, 101
Господарського процесуального кодексу
України, згідно з якими апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила таке.

29.01.2013 позивач як постачальник та
відповідач як покупець уклали договір
поставки № 13-2901/76155 (далі Договір),
відповідно до умов якого позивач
зобов'язався передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) відповідачеві
товар, вказаний в замовленні, а
відповідач - прийняти вказаний товар
на підставі видатково-прибуткових
накладних і сплатити за нього певну
грошову суму.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що
ціна товару, який поставляється на
умовах Договору, узгоджується
сторонами в замовленні, відображається
в рахунках-фактурах та вказується у
видатково-прибутковій накладній.

Сума Договору складається з суми
вартості партій товарів, поставлених
позивачем протягом строку дії
Договору, та становить 3 960 000 грн. (п. 7.3
Договору).

Згідно з п. 2.3 Договору право власності
та ризики випадкової загибелі на
поставлені товари переходять до
відповідача в момент отримання товару
від позивача за видатково-прибутковою
накладною.

Як слідує наявних в матеріалах справи
копій видаткових накладних № 12692 від
04.12.2013, № 12693 від 04.12.2013, № 12860 від 06.12.2013,
№ 12939 від 09.12.2013, № 13041 від 11.12.2013, № 13212
від 13.12.2013, № 13361 від 17.12.2013, № 13362 від
17.12.2013, № 13514 від 19.12.2013, № 13650 від 20.12.2013
та № 13883 від 25.12.2013, на виконання умов
Договору позивач поставив
відповідачеві товар на загальну суму 305
009,14 грн.

Вказаний факт сторонами не
заперечується та підтверджується
наявними в матеріалах справи належним
чином засвідченими копіями вказаних
видаткових накладних та довіреностей
на отримання матеріальних цінностей
(а.с. 72-91).

Відповідно до п. 8.1 Договору відповідач
повинен сплатити поставлений товар не
пізніше 21 календарних днів з дати
поставки товару позивачем. Оплата
здійснюється у розмірі повної вартості
поставленої партії товару шляхом
безготівкового переказу на поточний
рахунок постачальника, вказаний у
реквізитах постачальника у цьому
Договорі.

Як слідує з наявних в матеріалах справи
копій платіжних доручень № 17851 від
20.12.2013, № 17918 від 25.12.2013, № 18220 від 28.01.2014,
№ 18251 від 29.01.2014 та № 18339 від 05.02.2014 (а.с.
67-71), в рахунок оплати спірного товару
відповідач перерахував позивачеві 73
785,78 грн.

Крім того, як слідує з наданого
позивачем акту звіряння взаємних
розрахунків (а.с. 92-98), з поставленого за
спірними накладними товару 09.12.2013
відповідач повернув товар на загальну
суму 37 785,78 грн.

Таким чином, станом на дату звернення
позивача до суду з даним позовом
неоплаченим залишився товар на
загальну суму 213 751,11 грн. (305 009,14-73 785,78- 37
785,78).

Вказані обставини сторонами не
заперечуються.

Як слідує з доданих відповідачем до
апеляційної скарги платіжних доручень
№ 713 від 29.05.2014 та № 934 від 20.06.2014, в
рахунок оплати спірного товару
відповідач перерахував позивачеві 64
472,31 грн., з яких 39 472,31 грн. - 29.05.2014, а 25 000
грн. - 20.06.2014.

Щодо посилань відповідача на те, що
провадження у частині стягнення
основного боргу в сумі 64 472,31 грн. слід
припинити, колегія суддів зазначає
таке.

Як слідує з матеріалів справи, грошові
кошти в сумі 39 472,31 грн. були
відповідачем позивачу перераховані
29.05.2014, тобто в день винесення рішення у
цій справі, а отже, враховуючи час,
необхідний банку відповідача для
проведення відповідної операції, в
судовому засіданні 29.05.2014, яке було
закрито о 12-50, позивач не міг знати про
часткову сплату відповідачем суми
основного боргу та, відповідно,
повідомити суд першої інстанції про
вказаний факт.

При цьому у судовому засіданні 29.05.2014
був присутній представник відповідача,
який не повідомив суд про часткову
сплату відповідачем суми основного
боргу, що є додатковим доказом того, що
грошові кошти в сумі 39 472,31 грн. були
відповідачем позивачу перераховані
вже після винесення судом першої
інстанції оспорюваного рішення.

Проте часткова сплата відповідачем
суми основного боргу, яка відбулась
після винесення судом першої інстанції
рішення у цій справі, не можє
розглядатися колегією суддів як
підстава для зміни або скасування
рішення суду першої інстанції, адже
частиною першою статті 104 ГПК, яка
визначає вичерпний перелік підстав для
скасування або зміни рішення, не
передбачено можливості такого
скасування (зміни) у зв'язку із зміною
стану розрахунків між сторонами, яка
сталася після прийняття рішення
місцевого господарського суду.

Зазначена позиція викладена і в п. 32
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 18.03.2008
№ 01-8/164 «Про деякі питання застосування
норм Господарського процесуального
кодексу України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2007 році».

За таких обставин, колегія суддів
вважає доведеним той факт, що станом на
винесення рішення неоплаченим
залишився товар на загальну суму 213 751,11
грн. (305 009,14-73 785,78- 37 785,78)

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу
(ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Частиною 1 ст.627 УК України встановлено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства;
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи не містять доказів
виконання відповідачем зобов'язання з
оплати поставленого позивачем за
Договором Товару на суму 213 751,11 грн.,
тому суд першої інстанції правомірно
задовольнив вимоги позивача про
стягнення основного боргу на зазначену
суму. Рішення суду першої інстанції в
цій частині залишається без змін.

Щодо вимог про стягнення з відповідача
пені в сумі 9 292,79 грн. слід зазначити
таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання, настають
наслідки, передбачені договором або
законом, в тому числі і сплата
неустойки.

Дії відповідача є порушенням грошових
зобов'язань, тому є підстави для
застосування встановленої Договором
відповідальності.

Пунктом 9.3 Договору передбачено, що за
порушення грошових зобов'язань за
Договором винна сторона сплачує
постраждалій стороні пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка
діяла у період припущення порушення
винною стороною, від суми невиконаного
грошового зобов'язання за кожний день
порушення виконання.

Перевіривши розрахунок пені позивача,
колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про
часткове задоволення позовних вимог
про стягнення пені в сумі 9 239,38 грн.
Рішення суду першої інстанції в цій
частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача збитків від інфляції в
сумі 6 440,44 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Позовні вимоги позивача про стягнення
з відповідача збитків від інфляції в
сумі 6 440,44 грн. підлягають задоволенню в
повному обсязі за розрахунком
позивача. Рішення суду першої
інстанції в цій частині залишається
без змін.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 30% річних в сумі 20 529,07 грн.
слід зазначити таке.

Вказані вимоги позивач ґрунтує на
умовах п. 8.5 Договору, яким встановлено,
що, в разі прострочення відповідачем
оплати товару позивач має право
вимагати, а відповідач зобов'язаний
сплатити штраф, який розраховується
виходячи з 30 річних, які нараховуються
на суму заборгованості покупця за весь
період користування ним грошовими
коштами.

Суд першої інстанції, задовольняючи
вказані вимоги, виходив з того, що за
своїм змістом та правовою природою
пункт 8.5. Договору свідчить про те, що
сторони дійшли згоди щодо права
позивача нараховувати у випадку
порушення відповідачем грошового
зобов'язання не штраф, а 30% річних в
порядку, встановленому ст. 525 ЦК
України.

Колегія суддів не погоджується з
твердженням відповідача про те, що за
своєю правовою природою заявлені
позивачем до стягнення 30% річних є
пенею, яка вже стягнута з відповідача і
подвійне стягнення якої не
допускається.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 1 статті 549 ЦК України
визначено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Частинами 2 та 3 вказаної статті
визначено що штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання, а пенею - неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Частиною 3 ст. 692 ЦК України передбачено,
що у разі прострочення оплати товару
продавець має право вимагати оплати
товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Ця правова норма є спеціальною і
поширює свою дію лише на
правовідносини, пов'язані з
купівлею-продажем товару, або на
правовідносини, до яких згідно із
чинним законодавством застосовуються
положення про купівлю-продаж.

Частиною 3 ст. 692 ЦК України фактично
конкретизовано передбачений статтею 536
цього кодексу обов'язок боржника
сплачувати встановлений договором або
законом розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
та передбачене статтею 625 цього Кодексу
право продавця вимагати від покупця
сплати 3 % річних за весь час
прострочення, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У розумінні зазначених статей проценти
є не відповідальністю за порушення
грошового зобов'язання, а платою за
весь час користування грошовими
коштами, що не були своєчасно сплачені
боржником.

Зі змісту цих статей випливає, що
договором може бути встановлено лише
інший розмір процентів річних, як то
було встановлено п. 8.5 Договору, в той
час як спосіб їх обчислення договором
змінений не був.

Отже, за своєю правовою природою
передбачений п. 8.5 Договору «штраф» у
розмірі 30% річних, фактично, є платою за
весь час користування грошовими
коштами, що не були своєчасно сплачені
боржником, стягнення якої передбачено
ч. 3 ст. 692 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача 30% річних в
сумі 20 529,07 грн. Рішення суду першої
інстанції в цій частині залишається
без змін.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Позивачем належним чином доведено
обставини, на які він посилається як на
підставу для задоволення своїх вимог,
відповідач вказаних обставин
належними та допустимим доказами не
спростував.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна
скарга Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інжинірінгова
компанія «Нова Лайт» задоволенню не
підлягає, рішення Господарського суду
міста Києва від 29.05.2014 у справі № 910/4219/14
відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам і матеріалам
справи, підстав для його скасування не
вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної
скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК
України, покладаються на Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Інжинірінгова компанія «Нова Лайт».

Щодо розміру витрат відповідача за
подачу апеляційної скарги слід
зазначити таке.

Статтею 4 Закону України «Про судовий
збір» встановлені ставки судового
збору в таких розмірах:

- за подання до господарського суду
позовної заяви майнового характеру 2
відсотки ціни позову, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат;

- за подання до господарського суду
позовної заяви немайнового характеру 1
розмір мінімальної заробітної плати;

- за подання до господарського суду
апеляційної скарги на рішення суду 50
відсотків ставки, що підлягає сплаті
при поданні позовної заяви, а у разі
подання позовної заяви майнового
характеру - 50 відсотків ставки,
обчисленої виходячи з оспорюваної
суми.

Загальна сума заявлених майнових вимог
становить 250 013,41 грн.

Рішенням від 29.05.2014 у справі №910/4219/14
позов задоволено частково.

Відповідачем рішення суду першої
інстанції оскаржене в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 30% річних в сумі 20 529,07 грн. та
основного боргу в сумі 64 472,31 грн., тобто
загальна сума майнових вимог, які
оспорюються відповідачем, становить 85
001,38 грн.

Відповідно до підпункту «4» п. 2 ст. 4
Закону України «Про судовий збір»,
враховуючи розмір мінімальної
заробітної плати, відповідач при
зверненні до суду з апеляційною
скаргою мав сплатити 913,50 грн. судового
збору.

Відповідачем при зверненні до суду з
апеляційною скаргою сплачено судовий
збір у розмірі 2 500,14 грн. (платіжне
доручення № 19074 від 06.06.2014), що на 1 586,64
грн. більше за встановлений
законодавством розмір.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
судовий збір» встановлено, що сплачена
сума судового збору повертається за
ухвалою суду в разі зменшення розміру
позовних вимог або внесення судового
збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом.

За таких обставин, судовий збір в сумі 1
586,64 грн. (2 500,14-913,50) підлягає поверненню
заявникові.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інжинірінгова компанія «Нова Лайт»
на рішення Господарського суду міста
Києва від 29.05.2014 у справі № 910/4219/14
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 29.05.2014 у справі № 910/4219/14
залишити без змін.

3. Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю «Інжинірінгова
компанія «Нова Лайт» (02660, м. Київ,
проспект Визволителів, 6, кв. 1,
ідентифікаційний код 37035128) з
Державного бюджету України судовий
збір в сумі 1 586 (одна тисяча п'ятсот
вісімдесят шість) грн. 64 коп.,
перехований платіжним дорученням № 19074
від 06.06.2014, оригінал якого міститься в
матеріалах справи.

4. Повернути до Господарського суду
міста Києва матеріали справи № 910/4219/14.

Повний текст постанови складено:
31.07.2014

Головуючий суддя
Н.Ф. Калатай

Судді
О.М. Баранець

С.А. Пашкіна