ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.07.2014 Справа № 920/983/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Діамант - Агро», с.
Сула, Сумський район, Сумська область;

до відповідачів: 1. Товариства з
обмеженою відповідальністю «Калина»,
с. Миколаївка, Роменський район,
Сумська область;

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лотуре - Агро», м.
Київ;

3. Приватного підприємства «Засулля - 5»,
с. Засулля, Недригайлівський район,
Сумська область;

4. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українські аграрні
інвестиції», м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
Публічного акціонерного товариства
«Банк Камбіо», м. Київ

про визнання товариства
правонаступником орендаря ТОВ «Лотуре
- Агро» за договорами оренди земельних
ділянок

Суддя КОВАЛЕНКО О.В.

Представники:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідачів: 1); 3) Василець С.О.,
довіреність від 03.01.2014 р.; 2); 4) не
з'явились;

Від 3-ї особи: не з'явився

При секретарі судового засідання:
Нестеренко О.В.

Суть спору: позивач просить суд визнати
його правонаступником орендаря ТОВ
«ЛОТУРЕ-АГРО» за договорами оренди
земельних ділянок, право оренди яких
передано в заставу ТОВ «ЛОТУРЕ-АГРО»
згідно договору застави від 03.09.2013 р.,
укладеного між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ
«ЛОТУРЕ-АГРО».

Відповідач 1 в письмовому відзиві від
23.07.2014 р. проти задоволення вимог
позивача заперечував, посилаючись на
те, що договір застави від 03.09.2013 р. є
недійсним (нікчемним) та не створює
ніяких юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Відповідач 2 письмового відзиву на
позов не подав.

Відповідач 3 в письмовому відзиві від
14.07.2014 р. проти задоволення позову
заперечував, посилаючись на те, що
позивачем не було подано доказів на
підтвердження факту порушення його
прав з боку відповідачів.

Відповідач 4 в письмовому відзиві від
14.07.2014 р. проти задоволення позовних
вимог заперечував, посилаючись на те,
що посилання позивача на договір
застави як на підставу виникнення у
нього права оренди земельних ділянок,
права на яких були передані в заставу
ТОВ «Лотуре-Агро» є необґрунтованим.
Крім того, додав, що відповідачами
права позивача не порушено ніяким
чином.

Третя особа письмових пояснень по суті
заявлених вимог суду не подала.

Представники позивача, відповідача 2, 4
і третьої особи в судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином,
тому відповідно до вимог ст. 75 ГПК
України справа розглядається за
наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідачів 1 та 3, дослідивши та
оцінивши докази по справі, суд
встановив:

03 вересня 2013 р. між ПАТ «Банк Камбіо» і
ТОВ «Лотуре-Агро» був укладений
договір застави, відповідно до умов
якого цей договір забезпечує вимоги
відповідача 2 за кредитним договором
№487/02-2009 від 08.09.2009р., Кредитним
договором №001/1-2012/840 від 15.02.2012р. та
Договором про надання банківської
гарантії №005г-2013/980 від 21.02.2013р.,
укладеними між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ
«ЛОТУРЕ-АГРО».

Згідно п. 1.2. вказаного договору в
забезпечення виконання зобов'язань за
цим договором відповідач 2 передає в
заставу право оренди земельних ділянок
(майнові права), перелік договорів
оренди, право оренди (майнове право) за
якими передається в заставу
відповідачу 2

18 квітня 2014 р. між ПАТ «Банк Камбіо» і
ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» був укладений
Договір про відступлення права вимоги
за кредитним договором, відповідно до
умов якого позивач прийняв від третьої
особи право вимоги і став кредитором за
договорами: Кредитним договором
№487/02-2009 від 08.09.2009р., Кредитним
договором №001/1-2012/840 від 15.02.2012р. та
Договором про надання банківської
гарантії №005г-2013/980 від 21.02.2013р.,
укладеними між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ
«ЛОТУРЕ-АГРО».

Відповідно до п. 1.2. вказаного Договору
позивач одержує право (замість третьої
особи) вимагати від відповідача 2
належного виконання зобов'язань за
переліченими вище договорами на
загальну суму 8 163 381 грн. 58 коп.

Зі змісту п. 1.6 Договору про
відступлення права вимоги за кредитним
договором від 18.04.2014 р. вбачається, що
третя особа передала позивачу право на
задоволення вимог за Кредитним
договором №487/02-2009 від 08.09.2009р.,
Кредитним договором №001/1-2012/840 від
15.02.2012р. та Договором про надання
банківської гарантії №005г-2013/980 від
21.02.2013р. шляхом набуття прав оренди на
земельні ділянки.

Згідно п. 1.7 Договору від 18.04.2014 р. з
моменту його підписання позивач набув
право вимоги за Основними договорами
(кредитними договорами та договором
про надання банківської гарантії) та
став орендарем в договорах оренди,
право на оренду яких було заставлено.

В подальшому, відповідно до акту
прийому-передачі документів від 18.04.2014
р. ПАТ «Банк Камбіо» передало, а ТОВ
«ДІАМАНТ-АГРО» прийняло договір
застави від 03.09.2013 р. з додатками
(перелік земельних ділянок, право
оренди яких заставлено).

Позивач мотивує свої вимоги тим, що
йому стало відомо про те, що
відповідачем 2 в порушення умов
Договору застави від 03.09.2013р.
вживаються незаконні дії, спрямовані
на повторну передачу ТОВ «Калина» та ПП
«Засулля -5» (підприємства засновником
яких є ТОВ «Українські Аграрні
Інвестиції») прав оренди, які набуло
ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО», про що свідчать
листи, адресовані власникам
(орендодавцям) відповідних земельних
ділянок, де в якості орендаря зазначено
ТОВ «Калина». Крім того, в порушення
умов договору застави від 03.09.2013 р.
відповідач 2 вчиняє дії з підписання
угод про розірвання договорів оренди
землі, право на які перейшло до
позивача, чим порушує його законні
права та інтереси як правонаступника
орендаря - ТОВ «Лотуре-Агро» за
відповідними договорами.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЗК України у
заставу можуть передаватися земельні
ділянки державної, комунальної та
приватної власності, якщо інше не
встановлено законом, а також права на
них - право оренди земельної ділянки,
право користування чужою земельною
ділянкою для сільськогосподарських
потреб (емфітевзис), право користування
чужою земельною ділянкою для забудови
(суперфіцій), якщо інше не передбачено
законом. Земельна ділянка або право на
неї може бути передано у заставу лише
за умови присвоєння земельній ділянці
кадастрового номера в порядку,
визначеному законом.

Передача в заставу частини земельної
ділянки (або права на частину земельної
ділянки) здійснюється після виділення
її в натурі (на місцевості) відповідно
до документації із землеустрою (ч.3 ст.
133 ЗК України).

Згідно ст. 1 Закону України «Про
Державний земельний кадастр»
кадастровий номер земельної ділянки -
індивідуальна, що не повторюється на
всій території України, послідовність
цифр та знаків, яка присвоюється
земельній ділянці під час її державної
реєстрації і зберігається за нею
протягом усього часу існування.

Таким чином, однією з істотних умов
Договору застави земельної ділянки
(ділянок) та Договору про відступлення
права вимоги за кредитним договором
щодо переданих в заставу земельних
ділянок є їх кадастрові номери.

Судом встановлено, що Договір застави
від 03 вересня 2013р. не містить
відомостей про земельні ділянки
(кадастровий номер), які буди передані
Відповідачем-2 в заставу Третій особі-1.

Зі змісту ч.1 ст. 638 ЦК України
вбачається, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Частиною 1 ст.628 ЦК України встановлено,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства

Відповідно до ст.15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі, є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; умови збереження стану об'єкта
оренди; умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю; умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві; існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Зі змісту п. 26 договорів оренди землі
(а.с.91-94), які були укладені між
власниками таких земельних ділянок та
Відповідачем-2 і право оренди яких
останнім було передане Третій особі-1,
встановлено, що передача права оренди
земельної ділянки в заставу чи
внесення вказаного права оренди до
статутного фонду (капіталу)
господарського товариства, або іншого
підприємства здійснюється за
письмовою згодою між сторонами
договору оренди.

Проте, судом встановлено, що в
матеріалах справи відсутні письмові
докази щодо погодження між власниками
земельних ділянок та Відповідачем-2
питання передачі права оренди
земельної ділянки в заставу до Третьої
особи-1.

Крім того, статтею 13 Закону України
«Про заставу» встановлено, що договір
застави повинен бути укладений у
письмовій формі.

У випадках, коли предметом застави є
нерухоме майно, космічні об'єкти,
транспортні засоби, що підлягають
державній реєстрації, договір застави
повинен бути нотаріально посвідчений
на підставі відповідних
правовстановлюючих документів.
Нотаріальне посвідчення договору
застави нерухомого майна, транспортних
засобів провадиться за
місцезнаходженням (місцем реєстрації)
цього майна або за місцезнаходженням
(місцем реєстрації) однієї із сторін
договору, договору застави космічних
об'єктів - за місцем реєстрації цих
об'єктів.

Відповідно до ст.181 Цивільного Кодексу
України встановлено, що до нерухомих
речей (нерухоме майно, нерухомість)
належать земельні ділянки, а також
об'єкти, розташовані на земельній
ділянці, переміщення яких є неможливим
без їх знецінення та зміни їх
призначення.

Статтею 2 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» визначено, що
нерухоме майно - це земельні ділянки, а
також; об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких
неможливе без їх знецінення та зміни
призначення.

Таким чином договір застави права
оренди від 03 вересня 2013р., який було
укладено між Відповідачем-2 та Третьою
особою-1 є таким, що підлягає
обов'язковому нотаріальному
посвідченню.

Судом встановлено, що договір застави
від 03 вересня 2013р. між Відповідачем-2 та
Третьою особою-1 нотаріально
посвідчений не був.

Статтею 14 Закону України «Про заставу»
визначено, що недотримання вимог щодо
форми договору застави та його
нотаріального посвідчення тягне за
собою недійсність договору з
наслідками, передбаченими
законодавством України.

Відповідно до п.3.1.Постанови пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013р. №11 недодержання форми
правочину, якої вимагає закон, тягне за
собою недійсність правочину лише у
разі, коли це прямо передбачено
законом, зокрема, статтями 547, 981, 1055, 1059,
1107 ЦК України. У зазначених випадках
правочин є нікчемним.

Зі змісту п.3.2. вказаної постанови
вбачається, що у зв'язку з
недодержанням вимоги щодо
нотаріального посвідчення правочинів
нікчемними є такі правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню чи такі,
умовами яких передбачено обов'язкове
нотаріальне посвідчення.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Таким чином, суд дійшов до висновку про
те, що договір застави від 03 вересня 2013
р., який було укладено між
Відповідачем-2 та Третьою особою-1 є
недійсним (нікчемним) та не створює
будь-яких юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право власності на нерухоме
майно; право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; інші речові права
відповідно до закону; податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження.

Згідно ч. 4 ст.334 ЦК України права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Судом встановлено, що в матеріалах
справи відсутні докази проведення
позивачем реєстрації права оренди за
ним чи Третьою особою-1 згідно Договору
застави від 03 вересня 2013р., а отже суд
дійшов до висновку про те, що право
оренди на земельні ділянки згідно
договорів оренди землі, укладених між
власниками земельних ділянок та
Відповідачем-2, не перейшло до Третьої
особи-1, а відповідно остання не мала
права відступати таке право оренди на
користь позивача згідно договору про
відступлення права вимоги за кредитним
договором від 18 квітня 2014р.

Відповідно до вимог ст.1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом
своїх порушених або оспорюваних
прав і охоронюваних законом
інтересів, а також для вжиття
передбачених цим Кодексом заходів,
спрямованих на запобігання
правопорушенням.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
має довести ті обставини, на які вона
посилається в обґрунтування своїх
доводів і заперечень, а відповідно до ч.
2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які
за законодавством мають
підтверджуватися певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підставі викладеного, суд дійшов до
висновку про те, що позивач не подав
суду доказів порушення його прав чи
інтересів з боку відповідачів, а отже
позовні вимоги про визнання його
правонаступником орендаря - ТОВ
«ЛОТУРЕ-АГРО» за договорами оренди
земельних ділянок, право оренди яких
передано в заставу ТОВ «ЛОТУРЕ-АГРО»
згідно договору застави від 03.09.2013 р.,
укладеного між ПАТ «Банк Камбіо» і ТОВ
«ЛОУТЕР-АГРО» визнаються судом
неправомірними, необґрунтованими і
такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до Закону України «Про
судовий збір» і вимог ст. ст. 44, 49 ГПК
України судові витрати по справі
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення підписано 29.07.2014
року.

Суддя О.В. Коваленко