ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2014 р.
Справа № 911/2416/14

Господарський суд Київської області в
складі судді Скутельника П.Ф., при
секретарі Жилі Б.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
матеріали справи №911/2416/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "КОМПАНІЯ "НІКО-ТАЙС",
ідентифікаційний код: 38039872,
місцезнаходження: 03187, м. Київ, вул.
Академіка Заболотного, буд. 38, кв. 23,

до відповідача 1 - товариства з
обмеженою відповідальністю "ПК
ТРЕЙДСЕРВІСГРУП", ідентифікаційний
код: 38267861, місцезнаходження: 08633,
Київська обл., Васильківський район, с.
Мархалівка, вул. Комсомольська, буд. 22,

та відповідача 2 - фермерського
господарства "МЕРКУРІЙ",
ідентифікаційний код: 32541508,
місцезнаходження: 84411, Донецька обл.,
Краснолиманський район, с. Рубці, вул.
Шевченко, буд. 33,

про стягнення заборгованості,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився, -

Обставини справи:

товариство з обмеженою
відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС"
(далі за текстом: Позивач) звернулось до
господарського суду Київської області
з позовною заявою до товариства з
обмеженою відповідальністю "ПК
ТРЕЙДСЕРВІСГРУП" (далі за текстом:
Відповідач 1) та фермерського
господарства «МЕРКУРІЙ» (далі за
текстом: Відповідач 2) про солідарне
стягнення з Відповідача 1 та
Відповідача 2 на користь Позивача
заборгованості згідно документів
первинного бухгалтерського обліку,
угоди про заміну кредитора у
зобов'язані (відступлення права вимоги
в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 29
квітня 2013 року №61/04-13 та на підставі
договору поруки №07-04-2014-6 від 07 квітня
2014 року у вигляді трьох процентів
річних у сумі 13 337,24 грн. (тринадцять
тисяч триста тридцять сім гривень 24
коп.) та інфляційних втрат в сумі 20 691,90
грн. (двадцять тисяч шістсот дев'яносто
одна гривня 90 коп.).

Позовні вимоги Позивач обґрунтовує
тим, що у зв'язку з неналежним
виконанням Відповідачем 2 зобов'язань з
повної оплати отриманого товару за
видатковими накладними №РН-СЛ00092 від
21.03.2007 року, №РН-СЛ00430 від 12.05.2007 року,
№РН-СЛ00480 від 16.05.2007 року, №РН-СЛ00522 від
23.05.2007 року, №РН-СЛ00589 від 30.05.2007 року, та
невиконанням Відповідачем 1
зобов'язань за договором поруки від
07.04.2014 року №07-04-2014-6, за Відповідачами 1,
2 утворилась заборгованість у вигляді
трьох процентів річних у сумі 13 337,24 грн.
(тринадцять тисяч триста тридцять сім
гривень 24 копійки) та інфляційних втрат
у сумі 20 691,90 грн. (двадцять тисяч
шістсот дев'яносто одна гривня 90 коп.).

Ухвалою господарського суду Київської
області від 23.06.2014 року порушено
провадження у справі №911/2416/14 та
призначено справу до розгляду на 21.07.2014
року.

21.07.2014 року в судове засідання Позивач,
Відповідач 1 та Відповідач 2 не
з'явились, про причини нез'явлення суд
не повідомили, хоча були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи. Відповідачі 1, 2 вимоги ухвали
суду від 23.06.2014 року не виконали,
витребувані судом документи не подали.
У зв'язку з цим, спір розглядався за
наявними у справі матеріалами, після
дослідження яких, суд видалився до
нарадчої кімнати для прийняття рішення
у справі, оголошення якого призначено
на 21.07.2014 року.

Відповідно до абз.абз. 1, 3 п. 3.9.1.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011 року за №18, особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. В разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Беручи до уваги викладене, а також те,
що Відповідачі 1, 2 належним чином
повідомлені про подання до суду позову,
дату та час розгляду справи та
враховуючи те, що ухвалу про порушення
провадження від 23.06.2014 року направлено
на адресу Відповідачів 1, 2, суд дійшов
висновку, що Відповідачі 1, 2 були
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи.

Оскільки Відповідачі 1, 2 про час і місце
судового засідання були повідомлені
належним чином, доказів, на які вони б
посилалися, як на підставу для відмови
в задоволенні позову, суду не надали, то
відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

Згідно ч. 2 ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення приймається господарським
судом за результатами оцінки доказів,
поданих сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Детально розглянувши матеріали справи,
з'ясувавши фактичні обставини, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, дослідивши
подані докази, суд -

Встановив:

відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є, договори та інші правочини, інші
юридичні факти.

Цивільним кодексом України у ч. 1 ст. 202
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу
України визначено, що правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного
кодексу України, у письмовій формі
належить вчиняти правочини між
юридичними особами.

Згідно ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу
України, господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 1 ст. 181 Господарського кодексу
України визначено, що господарський
договір за загальним правилом
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу
України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України встановлено, що до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правововідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утримуватися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Судом встановлено, що товариством з
обмеженою відповідальністю „ТРИДЕНТА
АГРО" поставлено Відповідачу 2 товар на
загальну суму 106 659,30 грн., що
підтверджується видатковими
накладними №РН-СЛ00092 від 21.03.2007 року,
№РН-СЛ00430 від 12.05.2007 року, №РН-СЛ00480 від
16.05.2007 року, №РН-СЛ00522 від 23.05.2007 року,
№РН-СЛ00589 від 30.05.2007 року. Факт
отримання товару уповноваженими
представниками Відповідача 2
підтверджується довіреностями серії
ЯМШ №608780 від 12.05.2007 року, серії ЯМШ №608783
від 16.05.2007 року, серії ЯМШ №608785 від
23.05.2007 року, копії яких знаходяться в
матеріалах справи.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 02.10.2008 року у
справі №9/132 позов товариства з
обмеженою відповідальністю „ТРИДЕНТА
АГРО" до фермерського господарства
„Меркурій" про стягнення
заборгованості в сумі 106
659грн.30коп.задоволено; вирішено
стягнути з Фермерського господарства
„Меркурій" на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю „ТРИДЕНТА
АГРО" заборгованість в розмірі 106
659грн.30коп., витрати по сплаті
державного мита в розмірі 1 066грн.59коп.
та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу в
розмірі 118грн.00коп.

Як вказує Позивач, у зв'язку із
подальшим неналежним, несвоєчасним та
неповним виконанням Відповідачем 2
взятого на себе грошового зобов'язання
щодо оплати вартості отриманого товару
та рішення господарського суду
Донецької області від 02 жовтня 2008 року
у справі №9/132, 12 квітня 2010 року
товариство з обмеженою
відповідальністю „ТРИДЕНТА АГРО"
звернулося до господарського суду
Донецької області із позовною заявою
про стягнення із ФГ «МЕРКУРІЙ» суми
трьох процентів річних та інфляційних
втрат за період із 12.07.2008 року по 12.04.2010
року включно.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 08 червня 2010 року
у справі №6/96 позовні вимоги товариства
з обмеженою відповідальністю
„Тридента Агро" до Фермерського
господарства „Меркурій" про стягнення
29920грн. 12коп. задоволено повністю;
вирішено стягнути з Фермерського
господарства „Меркурій" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю „ТРИДЕНТА АГРО"
інфляційні у сумі 24318грн. 32коп., 3% річних
у розмірі 5601грн. 80коп., витрати по
сплаті державного мита в розмірі
299грн.20коп., витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в розмірі 236грн.00коп.
та витрати пов"язані з наданням
адвокатських послуг у сумі 1 500грн.

Як вбачається з рішення господарського
суду Донецької області від 08 червня 2010
року у справі №6/96 суми інфляційних
втрат та трьох процентів річних, які
були предметом розгляду у справі №6/96
нараховані за з 12.07.2008 року по 12.04.2010
року включно.

Згідно ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

26 січня 2011 року між товариством з
обмеженою відповідальністю „ТРИДЕНТА
АГРО" (первісний кредитор) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (новий
кредитор) укладено угоду №К-89-ТА про
заміну кредитора у зобов'язанні
(відступлення права вимоги в порядку
ст. 512-519 ЦК України), згідно п.п. 1.1., 1.2., 2.1.
якої, Первісний кредитор (ТОВ
„ТРИДЕНТА АГРО") відступає Новому
кредитору (ФОП ОСОБА_1.) право вимоги
виконання фермерським господарством
«МЕРКУРІЙ» (),
зобов'язання щодо сплати розміру
3%-річних, інфляційних витрат набутих
Первісним кредитором на підставі
документів первинного бухгалтерського
обліку, у зв'язку із неналежним,
несвоєчасним та неповним виконанням ФГ
«МЕРКУРІЙ» грошового зобов'язання щодо
оплати вартості отриманого товару.
Новий кредитор одержує право замість
Первісного кредитора вимагати від
Боржника сплати грошової суми в
нарахованому розмірі 3%-річних та
інфляційних втрат, за період існування
прострочення виконання Боржником
грошового зобов'язання згідно
документів первинного бухгалтерського
обліку. Вартість зобов'язання, що
відступається за даною Угодою
становить 8 608,33 грн.

Пунктом 2.2. угоди про заміну кредитора у
зобов'язані (відступлення права вимоги
в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від
26.01.2011 року №К-89-ТА визначено, що
первісний кредитор повідомляє, а новий
кредитор погоджує те, що сума, вказана у
п. 2.1., що відступається, є загальною
сумою 3%-річних та інфляційних витрат,
котрі нараховані відповідно до умов та
норм чинного законодавства України за
період із 13 квітня 2010 року по 26 січня 2011
року.

Згідно ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу
України, сторонами у зобов'язанні є
боржник і кредитор.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу
України визначено, що кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного
кодексу України, правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу
України, до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Цивільним кодексом України у ст. 516
визначено, що заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо боржник не
був письмово повідомлений про заміну
кредитора у зобов'язанні, новий
кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням.

На виконання вимог ст. 516 Цивільного
кодексу України, 21.10.2013 року
товариством з обмеженою
відповідальністю „ТРИДЕНТА АГРО" на
адресу Відповідача 2 надіслано
оригінал повідомлення про заміну
кредитора у зобов'язанні від 26.01.2011
року, копію угоди про заміну кредитора
у зобов'язані (відступлення права
вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України)
від 26.01.2011 року №К-89-ТА та копію акту
прийому-передачі документів від 26.01.2011
року, що підтверджується описом
вкладення у цінний лист від 21.10.2013 року
та фіскальним чеком від 21.10.2013 року №7927,
копії яких знаходяться в матеріалах
справи.

29 квітня 2013 року між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 та Позивачем
укладено Угоду №61/04-13 про заміну
кредитора у зобов'язані (відступлення
права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК
України). Розділом 1 даної Угоди,
встановлено, що Первісний кредитор (ФОП
ОСОБА_1.) відступає Новому кредитору
(ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС») право
вимоги виконання Фермерським
господарством «МЕРКУРІЙ» (), зобов'язання щодо сплати розміру
3%-річних, інфляційних витрат набутих
Первісним кредитором на підставі
документів первинного бухгалтерського
обліку та згідно Угоди №К-89-ТА про
заміну кредитора у зобов'язанні
(відступлення права вимоги в порядку
ст. 512-519 ЦК України) від 26 січня 2011 року,
у зв'язку із неналежним, несвоєчасним
та неповним виконанням ФГ «МЕРКУРІЙ»
грошового зобов'язання згідно
документів первинного бухгалтерського
обліку.

Відповідно до умов Угоди №61/04-13 про
заміну кредитора у зобов'язані
(відступлення права вимоги в порядку
ст. ст. 512-519 ЦК України) від 29 квітня 2013
року, Новий кредитор одержує право
замість Первісного кредитора вимагати
від Боржника сплати грошової суми в
нарахованому розмірі 3%-річних та
інфляційних втрат, за період існування
прострочення виконання Боржником
грошового зобов'язання згідно
документів первинного бухгалтерського
обліку (пункт 1.2., 2.3. Угоди).

На виконання умов даної Угоди, ФОП
ОСОБА_1 було передано Позивачу перелік
документів, що підтверджують права
вимоги виконання Відповідачем 2
обумовленого зобов'язання.

На виконання вимог ст. 516 Цивільного
кодексу України, 21.10.2013 року фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 на адресу
Відповідача 2 надіслано оригінал
повідомлення про заміну кредитора у
зобов'язанні від 29.04.2013 року, копію
угоди про заміну кредитора у
зобов'язані (відступлення права вимоги
в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від
29.04.2013 року №61/04-13 та копію акту
прийому-передачі документів від 29.04.2013
року, що підтверджується описом
вкладення у цінний лист від 21.10.2013 року
та фіскальним чеком від 21.10.2013 року №7928,
копії яких знаходяться в матеріалах
справи.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
Позивач, у відповідності до положень
ст. 514 Цивільного кодексу України, набув
право вимоги щодо стягнення з
Відповідача 2 трьох процентів річних та
інфляційних втрат за неналежне
виконання Відповідачем 2 грошового
зобов'язання з повної оплати товару за
видатковими накладними №РН-СЛ00092 від
21.03.2007 року, №РН-СЛ00430 від 12.05.2007 року,
№РН-СЛ00480 від 16.05.2007 року, №РН-СЛ00522 від
23.05.2007 року, №РН-СЛ00589 від 30.05.2007 року.

Судом встановлено, що 07 квітня 2014 року
між Позивачем (Кредитор) та товариством
з обмеженою відповідальністю «ПК
ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» (Поручитель) було
укладено Договір поруки №07-04-2014-6 (далі
за текстом: Договір поруки), згідно п. 1.1.
якого, Поручитель поручається перед
Кредитором за виконання обов'язку
Фермерським господарством «МЕРКУРІЙ»
() щодо виконання
грошового зобов'язання щодо сплати
розміру 3% річних та інфляційних втрат у
зв'язку із неналежним, несвоєчасним та
неповним виконанням Відповідачем 2
грошового зобов'язання згідно договору
поставки та Угоди, передбаченою ст. 2
цього Договору.

Пунктом 2.1. Договору поруки визначено,
що під основним договором в цьому
Договорі розуміють Угоду №61/04-13 про
заміну кредитора у зобов'язані
(відступлення права вимоги в порядку
ст. ст. 512-519 ЦК України) від 29 квітня 2013
року.

Відповідно до п. 3.1. Договору поруки,
відповідальність Поручителя перед
Кредитором обмежується сплатою суми 3%
річних та інфляційних втрат у розмірі 35
000 (тридцять п'ять тисяч) гривень 00
копійок.

Договором поруки у п. 4.1. встановлено, що
у разі порушення (невиконання чи
неналежного виконання) Боржником
обов'язку за основною угодою, Кредитор
вправі звернутися із вимогою про
виконання як до Боржника, так і до
Поручителя, які несуть солідарну
відповідальність перед Кредитором.

Згідно п. 6.1. Договору поруки, цей
договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами та його
скріплення печатками сторін і діє до
моменту припинення поруки.

Статтею 553 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Згідно ст. 554 Цивільного кодексу
України, у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

Частиною першою ст. 555 Цивільного
кодексу України визначено, що у разі
одержання вимоги кредитора поручитель
зобов'язаний повідомити про це
боржника, а в разі пред'явлення до нього
позову - подати клопотання про
залучення боржника до участі у справі.

Відповідно до ст. 543 Цивільного кодексу
України, у разі солідарного обов'язку
боржників (солідарних боржників)
кредитор має право вимагати виконання
обов'язку частково або в повному обсязі
як від усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо. Кредитор, який
одержав виконання обов'язку не в
повному обсязі від одного із
солідарних боржників, має право
вимагати недоодержане від решти
солідарних боржників. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконаний у повному обсязі. Солідарний
боржник не має права висувати проти
вимоги кредитора заперечення, що
ґрунтуються на таких відносинах решти
солідарних боржників з кредитором, у
яких цей боржник не бере участі.
Виконання солідарного обов'язку у
повному обсязі одним із боржників
припиняє обов'язок решти солідарних
боржників перед кредитором.

Таким чином, Відповідач 1 та Відповідач
2 є солідарними боржниками щодо
виконання зобов'язання по сплаті трьох
процентів річних та інфляційних втрат
за неналежне виконання Відповідачем 2
грошового зобов'язання з повної оплати
товару за видатковими накладними
№РН-СЛ00092 від 21.03.2007 року, №РН-СЛ00430 від
12.05.2007 року, №РН-СЛ00480 від 16.05.2007 року,
№РН-СЛ00522 від 23.05.2007 року, №РН-СЛ00589 від
30.05.2007 року.

Судом встановлено, що 08.05.2014 року
Позивачем вручено директору
Відповідача 1 вимогу від 05.05.2014 року
№05-6/14, у якій Позивач просив в
триденний термін із моменту отримання
даної вимоги виконати взяті на себе
зобов'язання відповідно до договору
поруки від 07.04.2014 року №07-04-2014-6.

Проте, як вказує Позивач, Відповідач 1
зобов'язання за Договором поруки не
виконав, грошові кошти не сплатив.

Частиною 1 ст. 598 Цивільного кодексу
України визначено, що зобов'язання
припиняється частково або в повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

Зокрема, ст. 599 Цивільного кодексу
України передбачає, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Чинне законодавство не пов'язує
припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження
щодо його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків. Наявність
судового рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін вказаного
договору та не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання.

Аналогічної правової позиції
дотримується Верховний Суд України у
постанові від 23.01.2012 року у справі № 37/64.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28
Господарського процесуального кодексу
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Як вказує Позивач, Відповідач 2 не
виконав належним чином зобов'язання з
повної оплати товару за видатковими
накладними №РН-СЛ00092 від 21.03.2007 року,
№РН-СЛ00430 від 12.05.2007 року, №РН-СЛ00480 від
16.05.2007 року, №РН-СЛ00522 від 23.05.2007 року,
№РН-СЛ00589 від 30.05.2007 року, у зв'язку з чим
за Відповідачем 2 наявна
заборгованість у вигляді основного
боргу у сумі 106 659,30 грн.

Детально дослідивши матеріали справи,
судом встановлено, що Відповідачем 2 не
надано суду належних доказів сплати
Позивачу грошових коштів за отриманий
товар згідно видаткових накладних
№РН-СЛ00092 від 21.03.2007 року, №РН-СЛ00430 від
12.05.2007 року, №РН-СЛ00480 від 16.05.2007 року,
№РН-СЛ00522 від 23.05.2007 року, №РН-СЛ00589 від
30.05.2007 року у сумі 106 659,30 грн.

За прострочення виконання
Відповідачем 2 грошового зобов'язання з
оплати отриманого товару за
вищевказаними видатковими накладними
та невиконання Відповідачем 1
зобов'язань за Договором поруки,
Позивач просить суд стягнути солідарно
з Відповідача 1 та Відповідача 2 на
користь Позивача три проценти річних у
сумі 13 337,24 грн. (тринадцять тисяч триста
тридцять сім гривень 24 коп.) за період з
13.04.2010 року по 16.06.2014 року та інфляційні
втрати у сумі 20 691,90 грн. (двадцять тисяч
шістсот дев'яносто одна гривня 90 коп.)
за період з травня 2010 року по травень 2014
року. Розрахунок суми трьох процентів
річних та інфляційних втрат
знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Суд приходить до висновку, що дії
Відповідача 2 є порушенням договірних
зобов'язань, тому Відповідач 2
вважається таким, що прострочив
виконання грошового зобов'язання з
оплати отриманого товару. Разом з тим,
Відповідач 1 прострочив виконання
зобов'язання за Договором поруки.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно абз.абз. 2, 3 п. 2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України «Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права» від 17.07.2012 року №
01-06/928/2012, сума боргу з урахуванням
індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція). При застосуванні
індексу інфляції слід мати на увазі, що
індекс розраховується не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць і
здійснюється шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення платежу. При цьому сума
боргу, яка сплачується з 1 по 15 день
відповідного місяця, індексується з
врахуванням цього місяця, а якщо сума
боргу сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця.

Як встановлено судом, рішенням
господарського суду Донецької області
від 08 червня 2010 року у справі №6/96
вирішено стягнути з Відповідача 2
інфляційні втрати за період з серпня 2008
року по березень 2010 року включно та три
проценти річних за період з 12.07.2008 року
по 12.04.2010 року включно.

Перевіркою правильності визначення
Позивачем суми трьох процентів річних
за період з 13.04.2010 року по 16.06.2014 року та
інфляційних втрат за період з травня 2010
року по травень 2014 року, судом
встановлено, що останні визначені
Позивачем вірно і обґрунтовано; при
розрахунку інфляційних втрат
Позивачем враховано періоди, в яких
індекс інфляції був менше одиниці.

На час розгляду справи, Відповідачами 1,
2 не надано суду доказів сплати
Позивачу сум трьох процентів річних за
період з 13.04.2010 року по 16.06.2014 року у
розмірі 13 337,24 грн. та інфляційних втрат
за період з травня 2010 року по травень 2014
року у розмірі 20 691,90 грн.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що вимоги Позивача про
солідарне стягнення з Відповідача 2 та
Відповідача 1 на користь Позивача
заборгованості згідно документів
первинного бухгалтерського обліку,
угоди про заміну кредитора у
зобов'язані (відступлення права вимоги
в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 29
квітня 2013 року №61/04-13 та на підставі
договору поруки №07-04-2014-6 від 07 квітня
2014 року у вигляді трьох процентів
річних у сумі 13 337,24 грн. (тринадцять
тисяч триста тридцять сім гривень 24
коп.) та інфляційних втрат в сумі 20 691,90
грн. (двадцять тисяч шістсот дев'яносто
одна гривня 90 коп.) є обґрунтованими та
доведеними суду за допомогою належних
і допустимих доказів, в зв'язку з чим
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарський процесуальний кодекс
України у ч. 1 ст. 36 встановлює, що
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про те, що копії документів,
які знаходяться в матеріалах справи та
надавались суду Позивачем в якості
доказів, є належними та допустимими
письмовими доказами, які стосуються
предмету спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

Надані Позивачем докази не
спростовані, та не заперечувались
Відповідачами 1, 2 протягом розгляду
справи.

Разом з тим, Позивач просить стягнути
солідарно з Відповідачів адвокатські
витрати та витрати пов'язані зі сплатою
судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно абз.абз. 1, 2, 4 п. 6.3. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України» від 21
лютого 2013 року №7, витрати позивачів та
відповідачів, третіх осіб, пов'язані з
оплатою ними послуг адвокатів,
адвокатських бюро, колегій, фірм,
контор та інших адвокатських об'єднань
з надання правової допомоги щодо
ведення справи в господарському суді,
розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.
Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій. За змістом частини
третьої статті 48 та частини п'ятої
статті 49 ГПК у їх сукупності можливе
покладення на сторони у справі як
судових витрат тільки тих сум, які були
сплачені стороною за отримання послуг
саме адвоката (у розумінні пункту 1
статті 1 та частини першої статті 6
Закону України "Про адвокатуру та
адвокатську діяльність"), а не будь-якої
особи, яка надавала правову допомогу
стороні у справі. Аналогічну правову
позицію викладено у Рішенні
Конституційного Суду України від 11.07.2013
№6-рп/2013 у справі №1-4/2013.

Дослідивши матеріали справи, судом
встановлено, що 02.06.2014 року між
Позивачем та адвокатом ОСОБА_1 укладено
договір про надання адвокатських
послуг (правової допомоги) від 02.06.2014
року №02-7/06-14, згідно умов якого,
виконавець зобов'язується надати
замовнику правову допомогу щодо
аналізу правовідносин між замовником
та ФГ "МЕРКУРІЙ" та ТОВ «ПК
ТРЕЙДСЕРВІСГРУП», які виникли на
підставі документів первинного
бухгалтерського обліку, Угоди №61/04-13
про заміну кредитора у зобов'язані
(відступлення права вимоги в порядку
ст. ст. 512-519 ЦК України) від 29 квітня 2013
року та на підставі договору поруки
№07-04-2014-6 від 07 квітня 2014 року.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору про
надання адвокатських послуг (правової
допомоги) від 02.06.2014 року №02-7/06-14,
сторони погодили, що розмір оплати
послуг виконавця за даним договором
становить 3 000,00 грн. Суму, зазначену в п.
3.1. договору, замовник повинен сплатити
до 30.06.2014 року.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про
адвокатуру та адвокатську діяльність",
гонорар є формою винагороди адвоката
за здійснення захисту, представництва
та надання інших видів правової
допомоги клієнту. Порядок обчислення
гонорару (фіксований розмір, погодинна
оплата), підстави для зміни розміру
гонорару, порядок його сплати, умови
повернення тощо визначаються в
договорі про надання правової
допомоги. При встановленні розміру
гонорару враховуються складність
справи, кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час.

Судом встановлено, що 16.06.2014 року
Позивачем, на виконання п. 3.2. договору
про надання адвокатських послуг
(правової допомоги) від 02.06.2014 року
№02-7/06-14, сплачено адвокату ОСОБА_1
грошові кошти у сумі 3 000,00 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
від 16.06.2014 року №590.

16.06.2014 року Позивачем та адвокатом
ОСОБА_1 підписано акт здачі-приймання
виконаних робіт щодо надання
адвокатських послуг (правової
допомоги) від 16.06.2014 року б/н, згідно
якого адвокат ОСОБА_1 передав, а Позивач
прийняв виконані роботи та надані
адвокатські послуги, загальна вартість
яких склала 3 000,00 грн.

На підтвердження статусу адвоката
ОСОБА_1, Позивачем надано суду копії
свідоцтва про право на зайняття
адвокатською діяльністю від 29.10.2009 року
за НОМЕР_1 та посвідчення адвоката.

Згідно п. 6.5. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» від 21 лютого 2013 року
№7, розподіл сум інших, крім судового
збору, судових витрат здійснюється за
загальними правилами частини п'ятої
статті 49 ГПК, тобто при задоволенні
позову вони покладаються на
відповідача, при відмові в позові - на
позивача, а при частковому задоволенні
позову - на обидві сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог. За
тими ж правилами здійснюється й
розподіл сум цих витрат у розгляді
господарським судом апеляційних і
касаційних скарг. Вирішуючи питання
про такий розподіл, господарський суд
має враховувати, що розмір
відшкодування судових витрат, не
пов'язаних зі сплатою судового збору,
не повинен бути неспіврозмірним, тобто
явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим суд з
урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, може обмежити
даний розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи. Так, у визначенні розумно
необхідного розміру сум, які
підлягають сплаті за послуги
адвоката, можуть братися до уваги,
зокрема: встановлені
нормативно-правовими актами норми
видатків на службові відрядження
(якщо їх установлено); вартість
економних транспортних послуг; час,
який міг би витратити на підготовку
матеріалів кваліфікований фахівець;
вартість оплати відповідних послуг
адвокатів, яка склалася в країні або
в регіоні; наявні відомості органів
статистики або інших органів про
ціни на ринку юридичних послуг;
тривалість розгляду і складність
справи тощо. Докази, які
підтверджують розумність витрат на
оплату послуг адвоката, повинна
подавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

Детально дослідивши матеріали справи,
з огляду на те, що Позивачем надано
достатньо доказів на підтвердження
статусу адвоката ОСОБА_1 та належним
чином доведено надання Позивачу
адвокатських послуг, пов'язаних з
розглядом даної справи, та надано
докази оплати послуг адвоката ОСОБА_1,
надано належні докази, що
підтверджують обґрунтованість розміру
сум, сплачених Позивачем адвокату
ОСОБА_1 за надання послуг адвоката, суд
дійшов висновку про віднесення витрат
на послуги адвоката у сумі 3 000,00 грн.
(три тисячі гривень 00 коп.) до складу
судових витрат.

Згідно абз. 2 ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, суми,
які підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються при задоволенні позову -
на відповідача.

Щодо вимоги Позивача про солідарне
стягнення з Відповідача 1 та
Відповідача 2 адвокатських витрат та
витрат зі сплати судового збору, суд
зазначає, що статтею 541 Цивільного
кодексу України визначено, що
солідарний обов'язок або солідарна
вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом,
зокрема у разі неподільності предмета
зобов'язання.

Таким чином, у відповідності до ст. 541
Цивільного кодексу України, солідарний
обов'язок може виникати лише в двох
випадках: перше - коли солідарний
обов'язок прямо передбачений законом;
друге - коли передбачений договором.

Відповідно до абз. 3 п.п 4.1 п. 4 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України", якщо пропорції
задоволення позовних вимог точно
визначити неможливо (зокрема, при
частковому задоволенні позову
немайнового характеру), то судові
витрати розподіляються між сторонами
порівну. У разі коли позов немайнового
характеру задоволено повністю
стосовно двох і більше відповідачів
або якщо позов майнового характеру
задоволено солідарно за рахунок двох і
більше відповідачів, то судові витрати
також розподіляються між
відповідачами порівну. Солідарне
стягнення суми судових витрат законом
не передбачено.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
у зв'язку із задоволенням позовних
вимог у повному обсязі, суд, на підставі
ст. 44, абз. 2 ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладає на Відповідача 1 витрати з
оплати послуг адвоката у сумі 1 500,00 грн.
(одна тисяча п'ятсот гривень 00 коп.) та
на Відповідача 2 витрати з оплати
послуг адвоката у сумі 1 500,00 грн. (одна
тисяча п'ятсот гривень 00 коп.).

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, - на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з
задоволенням позовних вимог у повному
обсязі, витрати по сплаті судового
збору у сумі 1 827,00 грн. (одна тисяча
вісімсот двадцять сім гривень 00 коп.),
відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються судом на
Відповідачів порівну.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«НІКО-ТАЙС» до товариства з обмеженою
відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП»
та фермерського господарства
"МЕРКУРІЙ" про стягнення
заборгованості, - задовольнити
повністю.

2. Стягнути солідарно з товариства
з обмеженою відповідальністю "ПК
ТРЕЙДСЕРВІСГРУП", ідентифікаційний
код: 38267861, місцезнаходження: 08633,
Київська обл., Васильківський р-н, с.
Мархалівка, вул. Комсомольська, 22, та
фермерського господарства "МЕРКУРІЙ",
ідентифікаційний код: 32541508,
місцезнаходження: 84411, Донецька обл.,
Краснолиманський район, с. Рубці, вул.
Шевченко, буд. 33, на користь товариства
з обмеженою відповідальністю "Компанія
"НІКО-ТАЙС", ідентифікаційний код: 38039872,
місцезнаходження: 03187, м. Київ, вул.
Академіка Заболотного, 38, офіс 23,
заборгованість згідно документів
первинного бухгалтерського обліку,
угоди про заміну кредитора у
зобов'язані (відступлення права вимоги
в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 29
квітня 2013 року №61/04-13 та на підставі
договору поруки №07-04-2014-6 від 07 квітня
2014 року у вигляді трьох процентів
річних у сумі 13 337,24 грн. (тринадцять
тисяч триста тридцять сім гривень 24
коп.) та інфляційних втрат у сумі 20 691,90
грн. (двадцять тисяч шістсот дев'яносто
одна гривня 90 коп.).

3. Стягнути з товариства з
обмеженою відповідальністю "ПК
ТРЕЙДСЕРВІСГРУП", ідентифікаційний
код: 38267861, місцезнаходження: 08633,
Київська обл., Васильківський р-н, с.
Мархалівка, вул. Комсомольська, 22, на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія "НІКО-ТАЙС",
ідентифікаційний код: 38039872,
місцезнаходження: 03187, м. Київ, вул.
Академіка Заболотного, 38, офіс 23, судові
витрати з оплати послуг адвоката у сумі
1 500,00 грн. (одна тисяча п'ятсот гривень 00
коп.) та судовий збір у сумі 913,50 грн.
(дев'ятсот тринадцять гривень 50 коп.).

4. Стягнути з фермерського
господарства "МЕРКУРІЙ",
ідентифікаційний код: 32541508,
місцезнаходження: 84411, Донецька обл.,
Краснолиманський район, с. Рубці, вул.
Шевченко, буд. 33, на користь товариства
з обмеженою відповідальністю "Компанія
"НІКО-ТАЙС", ідентифікаційний код: 38039872,
місцезнаходження: 03187, м. Київ, вул.
Академіка Заболотного, 38, офіс 23, судові
витрати з оплати послуг адвоката у сумі
1 500,00 грн. (одна тисяча п'ятсот гривень 00
коп.) та судовий збір у сумі 913,50 грн.
(дев'ятсот тринадцять гривень 50 коп.).

5. Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Суддя
Скутельник П.Ф.

Рішення підписано 21 липня 2014 року