м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/4895/14 22.07.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сіті Транспорт Груп"
до 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Львівські автобусні
2) Підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
управління юстиції у Львівській
не заявляють самостійних
вимог на предмет спору,
на стороні відповідача1) Закрите
акціонерне товариство «Львівський
автомобільний завод»
обмеженою відповідальністю
акціонерне товариство «Завод
комунального транспорту»
про визнання права власності
та зобов'язання вчинити дії 1 224 000,00 грн.
Колегія суддів у
Головуючий суддя
Суддя
Суддя
Представники сторін:
Від позивача Татаренко О.Ю.
(дов. б/н від 23.06.2014 р.)
Від відповідача-1 не з'явився
Від відповідача-2 не з'явився
Від третьої особи - 1 не з'явився
Від третьої особи - 2 не з'явився
Від третьої особи - 3 не з'явився
Від третьої особи - 4 не з'явився
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 22.07.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сіті Транспорт Груп"
(далі за текстом - позивач) звернулось
до Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Львівські
автобусні заводи" (далі за текстом -
відповідач-1) та Підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області (далі за текстом - відповідач-2)
про визнання права власності та
зобов'язання вчинити дії 1 224 000,00 грн., а
також позивач просить суд покласти на
відповідача витрати по оплаті судового
збору.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.03.14.року позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 910/4895/14, розгляд
справи призначено на 29.04.14 року. Цією ж
ухвалою в порядку ст. 65 ГПК України
витребувано у Департаменту ДАІ МВС
України інформацію за ким було
зареєстровано транспортні засоби, на
які позивач просить визнати право
власності, у період з 21.06.2011 по даний
час.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.04.14.року в порядку ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладено на
20.05.2014 року, у зв'язку з неявкою
представника відповідача в судове
засідання, невиконанням відповідачем
вимог ухвали суду, неповним виконанням
позивачем вимог ухвали суду про
порушення справи, необхідністю надання
сторонами додаткових матеріалів та
пояснень по справі.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 20.05.2014 в порядку ст. 69 ГПК
України строк розгляду справи
продовжено на п'ятнадцять днів, в
порядку ст. 77 ГПК України розгляд
справи відкладено на 19.06.2014, в зв'язку з
неявкою сторін в судове засідання,
необхідністю витребування додаткових
доказів по справі, в порядку ст. 65 ГПК
України втретє витребувано у
Департаменту ДАІ МВС України
інформацію за ким було зареєстровано
транспортні засоби, на які позивач
просить визнати право власності, у
період з 21.06.2011 по даний час.

26.05.2014 через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва
надійшов лист Центру безпеки
Дорожнього руху та Автоматизованих
систем (ЦБДРтаАС) про надання
інформації на виконання ухвали суду
станом на 15.05.2014.

30.05.2014 через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва
надійшов лист Центру безпеки
Дорожнього руху та Автоматизованих
систем (ЦБДРтаАС) про надання
інформації на виконання ухвали суду
станом на 27.05.2014.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 19.06.2014 справу призначено до
колегіального розгляду. 20.06.2014 суддя
Бондаренко Г.П. звернулася до Голови
Господарського суду міста Києва з
заявою, для визначення складу колегії
для розгляду справи № 910/4895/14.

Розпорядженням від 20.06.2014 Голови
господарського суду міста Києва було
призначено здійснення розгляду справи
№ 910/4895/14 колегіально у складі:
головуючий суддя Бондаренко Г.П.; суддя
Мудрий С. М.; суддя Цюкало Ю. В.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 23.06.2014 справа була прийнята до
провадження колегії суддів, в порядку
ст. 27 ГПК України до участі у справі в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача 1) Закрите
акціонерне товариство "Львівський
автомобільний завод", 2) Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Техгазкомплект", 3) Закрите акціонерне
товариство "Завод комунального
транспорту", 4) ОСОБА_2 як осіб, що згідно
довідки Центру безпеки Дорожнього руху
та Автоматизованих систем (ЦБДРтаАС) є
власниками транспортних засобів, право
власності на які просить визнати
позивач у справі, розгляд справи
призначено на 22.07.2014.

21.07.2014 через відділ канцелярії
Господарського суду м. Києва
відповідачем - 2 подані пояснення від
15.07.2014 Вих. № 4617/09.1-356928, якими відповідач
- 2, зокрема, просив здійснити розгляд
справи без участі його представника.

22.07.2014 через відділ канцелярії
Господарського суду м. Києва позивачем
подано клопотання б/н б/д про залучення
до участі у справі третьої особи -
Закритого акціонерного товариства
"Завод комунального транспорту" та
клопотання про уточнення позовних
вимог.

22.07.2014 через відділ діловодства суду
представник позивача подав заяву про
зменшення позовних вимог.

В судове засідання представники
відповідачів та третіх осіб не
з'явились.

Представник позивача в судове
засідання з'явився, надав суду усні
пояснення по суті заявлених позовних
вимог.

Господарський суд розглянувши в
судовому засіданні клопотання
позивача про залучення до участі у
справі третьої особи, залишив
зазначене клопотання без розгляду,
оскільки ухвалою суду від 23.06.2014
Закрите акціонерне товариство "Завод
комунального транспорту" вже було
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору.

Подане позивачем клопотання про
уточнення позовних вимог розцінено
судом, як заява про зменшення позовних
вимог, яка прийнята судом в порядку ст.
22 ГПК України, в подальшому розгляд
справи здійснюється з урахуванням
поданої заяви про зменшення позовних
вимог, оскільки вони стосуються
зменшення кількості транспортних
засобів щодо яких позивач просить
визнати право власності.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням з боку відповідача - 1 його
зобов'язань за договором купівлі -
продажу від 21.06.2011 в частині передачі
транспортних засобів перелічених в
договорі та додаткових угод до нього у
власність позивача та накладенням
арешту відповідачем - 2 на майно
відповідача - 1, в тому числі і на
транспортні засоби відчужені
відповідачем - 1 на користь позивача за
договором купівлі - продажу від 21.06.2011
та додатковими угодами до нього.

Відповідач - 1 відзиву на позовну заяву
не надав.

Відповідач - 2 проти задоволення
позовних вимог пред'явлених до нього
заперечує та керуючись ст.ст. 19, 124
Конституції України та ст. 121-2 ГПК
України просить суд виключити відділ
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області з числа
відповідачів та залучити до участі у
справі як третю особу, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору,
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області, і відмовити в
повному обсязі у задоволенні вимог
щодо зняття арешту з майна відповідача
- 1.

Враховуючи те, що не з'явлення
представників відповідачів,
повідомлених про розгляд справи
належним чином, не перешкоджає
розгляду справи по суті, а матеріали
справи є достатніми для вирішення
спору в даному судовому засіданні,
відповідач-1 не скористався своїм
процесуальним правом на надання
відзиву та направлення представника
для участі в судове засідання, суд
вважає за можливе розглянути позов у
відсутності представника відповідача,
за наявними у справі матеріалами
згідно з вимогами статті 75
Господарського процесуального кодексу
України.

При цьому, суд зазначає, що у
відповідності до п. 3.13. постанови
Пленуму Вищого Господарського суду
України № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" зазначено: неподання
або несвоєчасне подання стороною у
справі, іншим учасником судового
процесу доказів з неповажних причин,
спрямоване на затягування судового
процесу, має розцінюватися
господарським судом як зловживання
процесуальними правами. У разі
неподання учасником судового процесу з
неповажних причин або без повідомлення
причин матеріалів та інших доказів,
витребуваних господарським судом,
останній може здійснити розгляд справи
за наявними в ній матеріалами та
доказами або, з огляду на обставини
конкретної справи, залишити позов без
розгляду на підставі пункту 5 частини
першої статті 81 ГПК. У наведених
випадках відповідні докази не повинні
прийматися в подальшому й судом
апеляційної інстанції.

Розглянувши подані матеріали,
заслухавши пояснення повноважного
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

21.06.2011 між позивачем, як покупцем за
умовами договору, та відповідачем - 1 як
продавцем за умовами договору,
укладено договір купівлі - продажу
(далі за текстом - договір), відповідно
до п. 1.1. якого продавець зобов'язався
передати у власність покупця товар
(транспортні засоби) в асортименті,
кількості та по ціні, що вказані в
договорі, а покупець зобов'язався
прийняти товар і сплатити його
вартість у порядку і на умовах,
визначених цим договором.

Додатковими угодами № 1 від 16.08.2011 та № 2
від 18.08.2011 до договору сторонами було
внесено зміни до п. 1.1. договору, якими
було доповнено перелік транспортних
засобів, які є предметом договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, поставка
ТЗ здійснюється на умовах самовивозу
зі складу продавця.

Пунктом 2.2. договору встановлено строк
видачі ТЗ - протягом 3 банківських днів
з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п. 2.3 договору
приймання-передача ТЗ в силу
здійснюється уповноваженими
представниками сторін, шляхом
підписання акту приймання-передачі ТЗ,
який є невід'ємною частиною цього
договору та підтверджує належні
якість, комплектність та кількість
товару на момент його приймання -
передачі.

За умовами п. 2.4. договору датою
передачі ТЗ є дата підписання
сторонами акту приймання - передачі ТЗ.
Підписанню акта приймання - передачі ТЗ
передує перевірка покупцем
комплектності та якості ТЗ.

В силу п. 2.5 договору право власності на
ТЗ переходить від продавця до покупця з
моменту підписання даного договору.

Згідно з п. п. 4.1, 4.2 договору з
врахуванням додаткової угоди № 2 до
договору загальна ціна договору
становить 3 724 000, 00 грн. Розрахунки за
договором проводяться в національній
валюті протягом 3 років з моменту
укладання даного договору.

Відповідно до п. п 5.1.2, 5.1.3 договору,
продавець зобов'язаний передати ТЗ у
власність покупцю в строк, у порядку та
на умовах, передбачених даним
договором разом з документацією,
протягом 2 днів після підписання
Договору зняти ТЗ з реєстрації в
органах МРЕВ України.

Як стверджує позивач відповідач - 1
взяті на себе зобов'язання не виконував
та не виконав на даний момент,
автомобілі обумовлені договором
позивачу не передав.

Із матеріалів справи вбачається, що
рішенням Господарського суду міста
Києва від 26.09.2013 по справі 910/8277/13 за
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сіті Транспорт
Груп» (позивача по даній справі)
визнано право власності на 2
транспортних засоби, зазначених в п.1.1.
договору від 21.06.2011 та зобов'язано
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Львівські автобусні
заводи» зняти такі транспортні засоби
з реєстрації в органах МРЕВ України.

Згідно матеріалів справи позивач 27.09.2013
звернувся до відповідача - 1 з вимогою
вих. № ПР22359/13, якою вимагав негайно
зняти з державної реєстрації в органах
МРЕВ України ТЗ, визначені у додатковій
угоді № 2 від 18.08.2011, негайно передати
йому у власність зазначені у
додатковій угоді № 2 від 18.08.2011
транспортні засоби.

На вказану вимогу відповідач - 1 надав
позивачу відповідь вих. № ВП 111329/13 від
11.10.2013, якою повністю визнав взяті на
себе зобов'язання та не заперечив проти
їх виконання, однак в зв'язку з кризою
не має змоги поставити визначені
договором транспортні засоби.

Листом від 14.11.2013 вих. № ВП 189657/13
відповідач - 1 повідомив позивача, що по
відношенню до нього відкрито ряд
виконавчих проваджень по стягненню
заборгованості на користь третіх осіб,
в рамках яких винесено постанови про
накладення арешту на все майно
відповідача, в тому числі і на
транспортні засоби, зазначені в
договорі від 21.06.2011 та додаткових
угодах до нього.

Із інформації Центру безпеки
дорожнього руху та автоматизованих
систем (ЦБДРтаАС), наданої на запит
господарського суду, вбачається, що
транспортні засоби, перелічені в
додатку 2 до договору, станом на 27.05.2014
зареєстровані за Закритим акціонерним
товариством "Львівський автомобільний
завод", Товариством з обмеженою
відповідальністю "Техгазкомплект",
Закритим акціонерним товариством
"Завод комунального транспорту" та
ОСОБА_2 Порфірійовичим, і тільки 1
транспортний засіб, а саме ЛАЗ А0731,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1
зареєстрований за Товариством з
обмеженою відповідальністю «Львівські
автобусні заводи», місцезнаходження
якого вказано, як м. Львів, вул.
Стрийська, 45, в той час як
місцезнаходженням відповідача - 1
згідно матеріалів справи є місто Київ.

Позивачем в матеріали справи, надана
копія договору купівлі-продажу
транспортних засобів 04.06.2008 укладеного
між Закритим акціонерним товариством
«Завод комунального транспорту» та
відповідачем - 1 предметом якого є
купівля продаж транспортних засобів
перелічених в договорі в кількості 62
штуки.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Позов про визнання права власності є
речово-правовим, вимоги якого звернені
до суду, який повинен підтвердити
наявність у позивача права власності
на спірне майно. Об'єктом цього позову є
усунення невизначеності відносин
права власності позивача. Підставою
позову є обставини, що підтверджують
право власності позивача на майно.
Умовами задоволення позову про
визнання права власності на майно є
наявність у позивача доказів на
підтвердження в судовому порядку факту
приналежності йому спірного майна на
праві власності.

Статтею 328 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

За приписами ст.321 Цивільного кодексу
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
встановлено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

З наведених норм закону випливає, що
позов про визнання права власності
може пред'являтись у випадках, коли
належне певній особі право або набуття
цією особою права не визнається,
оспорюється іншою особою.

Статтею 129 Конституції України
встановлено, що основними засадами
судочинства є змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини справи, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Статтею 54 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що позовна заява повинна
містити виклад обставин, на яких
ґрунтуються позовні вимоги; зазначення
доказів, що підтверджують позов;
законодавство, на підставі якого
подається позов.

За таких обставин, приймаючи до уваги
вищенаведене, при зверненні до суду з
вимогами про визнання права власності
позивачем повинно бути доведено,
зокрема, факт правомірного набуття
відповідного майнового права та
невизнання чи оспорювання цього права
іншою особою (відповідачем).

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на договір купівлі -
продажу від 21.06.2011 укладений між
позивачем та відповідачем - 1 (далі за
текстом - договір).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Нормами ст. 656 ЦК України визначено, що
предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 658 ЦК України право продажу
товару, крім випадків примусового
продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець
товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку,
якщо власник не має права вимагати його
повернення.

Із аналізу наведених норм вбачається,
що важливою характеристикою предмету
договору купівлі-продажу є те, що на
момент укладення договору він повинен
бути наявним у продавця або бути
створеним (набутим) продавцем у
майбутньому. В останньому випадку про
це повинно бути зазначено у договорі.

Аналіз ст. 658 ЦК України дає підстави
для висновку, що власник не має права
вимагати повернення майна, у разі
купівлі товару в порядку примусового
продажу або "інших випадків",
встановлених цією нормою. Власник,
також, не має права вимагати повернення
товару і у тому випадку, якщо його
продавцем виступає комісіонер, якого
власник уповноважив укласти договір
купівлі-продажу у якості продавця.

Дослідивши матеріали справи з приводу
підстав набуття позивачем права
власності на транспортні засоби
перелік яких наведений в додатковій
угоді № 2 до договору, господарським
судом було встановлено, що станом на
момент укладання між позивачем та
відповідачем - 1 договору та підписання
сторонами додатку № 2 до договору
транспортні засоби перелічені в
зазначеному додатку не належали
відповідачу - 1, що підтверджується
інформацією наданою Центром безпеки
дорожнього руху та автоматизованих
систем (ЦБДРтаАС). Не вбачається, також,
і належність транспортних засобів
(згідно переліку наведеного в додатку
№ 2 до договору) третій особі -
Закритому акціонерному товариству
"Завод комунального транспорту".

Жодних доказів, які б підтверджували
право відповідача - 1 продавати
(відчужувати) неналежні йому на праві
власності транспортні засоби,
матеріали справи не містять.

За вказаних обставин, враховуючи
приписи ст.ст. 656, 658 ЦК України договір,
яким позивач обґрунтовує набуття ним
права власності на транспортні засоби
не є належною підставою виникнення у
нього права власності на таке майно
(транспортні засоби).

Інших доказів набуття позивачем
відповідного речового права на майно,
стосовно якого заявлені вимоги про
визнання права власності, позивачем до
матеріалів справи не представлено.

Крім того, суд також наголошує і на
тому, що при зверненні до суду з
розглядуваним позовом позивачем до
матеріалів справи не представлено
належних та допустимих доказів в
розумінні ст.ст.33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, які б
свідчили про порушення або невизнання
відповідачем - 1 прав позивача на майно.
Відповідач - 1 заперечень на позов не
надав, крім того, в матеріалах справи
наявний лист відповідача - 1, із якого
вбачається, що відповідач - 1 повністю
визнав взяті на себе зобов'язання та не
заперечує проти їх виконання.

Доказів оспорювання та/або невизнання
права позивача відповідачем - 2
матеріали справи, також, не містять.
Посилання позивача на здійснення
арешту відповідачем - 2 належних йому
(та/або відповідачу - 1) транспортних
засобів не відповідає дійсним
обставинам справи. Транспортні засоби
перелік яких наведений в додатку № 2 до
договору не були арештовані
відповідачем - 2, оскільки такі не
зареєстровані за відповідачем - 1, що
підтверджено матеріалами справи.

За приписами ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Сторони звертаючись до суду повинні
враховувати те, що визначення та
наповнення доказової бази переданого
на розгляд суду спору покладаються
саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує
спір на підставі поданих та
витребуваних в порядку ст. 38 ГПК
України сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача є
необґрунтованими, недоведеними
належними і допустимими доказами та є
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати
по оплаті судового збору покладаються
на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 29.07.14.

Головуючий суддя
Бондаренко
Г. П.

Суддя

Мудрий С. М.

Суддя
Цюкало Ю. В.