ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2014 р.
Справа № 911/2505/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Лилака Т.Д., розглянувши
справу

за позовом Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», м. Київдо
Вишгородського районного комунального
підприємства «Вишгородтепломережа»,
Київська обл., м. Вишгородпро стягнення
29 911,19 грн., за участю представників:

позивача:Жигадло І.Б., довіреність № 42/10
від 30.12.2013 року ;відповідача:Дяченко
Л.Л., довіреність № 803/08 від 24.04.2014 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2014 року Дочірня компанія «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» (позивач)
звернулось до господарського суду
Київської області з позовом до
Вишгородського районного комунального
підприємства «Вишгородтепломережа»
(відповідач) про стягнення 15 811,96 грн. та
5 959,07 грн. 3% річних за несвоєчасні
розрахунки боргу та пені відповідно, 8
140,16 грн. інфляційних витрат за
несвоєчасні розрахунки пені.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 24.06.2014 року порушено
провадження у справі та призначено
справу до розгляду на 10.07.2014 року.

У судовому засіданні 10.07.2014 року
оголошувалася перерва на 24.07.2014 року.

24.07.2014 року через канцелярію суду
відповідач надав відзив на позовну
заяву, в якому проти позову заперечував
та просив суд відмовити у задоволенні
позову, застосувавши строки позовної
давності.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27 грудня 2010 року між Дочірньою
компанією «Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (постачальник) та
Вишгородським районним комунальним
підприємством «Вишгородтепломережа»
(покупець) укладено договір про
закупівлю природного газу за державні
кошти за № 06/10-2955ТЕ-17.

У зв'язку із неналежним, несвоєчасним
та неповним виконанням Вишгородським
районним комунальним підприємством
«Вишгородтепломережа» взятого на себе
грошового зобов'язання щодо оплати
вартості отриманого природного газу
згідно договору № 06/10-2955ТЕ-17 про
закупівлю природного газу за державні
кошти від 27.12.2010 року, Дочірня компанія
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» у серпні 2012 року звернулася до
господарського суду Київської області
з позовною заявою про стягнення із
Вишгородського районного комунального
підприємства «Вишгородтепломережа»
суми заборгованості та штрафних
санкцій згідно договору № 06/10-2955ТЕ-17
про закупівлю природного газу за
державні кошти від 27.12.2010 року.

Згідно частини першої статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до частини другої статті 35
цього ж кодексу факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

Рішенням господарського суду
Київської області області у справі
№ 20/059-12 від 24.09.2012 року, позовні
вимоги Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» до
Вишгородського районного комунального
підприємства «Вишгородтепломережа»
були задоволені повністю.

Вказаним вище рішенням суду стягнуто з
Вишгородського районного комунального
підприємства «Вишгородтепломережа»
на користь Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» 1 570 089,24
грн. основного боргу, 117 973,37 грн. пені, 74
820, 56 грн. інфляційних втрат, 86 840,73 грн. 3%
річних, 36 995,00 грн. судового збору.

Судом встановлено, що відповідачем
погашено суму основного боргу
наступним чином: 26.11.2012 року на суму 262
900,00 грн.; 21.12.2012 року на суму 1 307 189,24 грн.,
у зв'язку з чим рішення господарського
суду Київської області у справі № 20/059-12
від 24.09.2012 року та зобов'язання за
договором № 06/10-2955ТЕ-17 про закупівлю
природного газу за державні кошти від
27.12.2010 року в частині сплати основного
боргу виконано тільки 21.12.2012 року, а в
частині сплати пені, 3% річних та
інфляційних втрат рішення суду
відповідачем не виконано.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею ст.599 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що
чинне законодавство України не
пов'язує припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження з
його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків.

У пункті 9 оглядового листа від 29 квітня
2013 року за № 01-06/767/2013 «Про деякі питання
практики застосування господарськими
судами законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» Вищий
господарський суд України зазначив
наступне: «Наявність судового рішення
про задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
зобов'язальних правовідносин сторін
договору, не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України.

Оскільки, має місце невиконання
відповідачем грошових зобов'язань,
встановлене рішенням господарського
суду, позивач з посиланням на приписи
статті 625 ЦК України звернувся з
позовом до суду про стягнення з
відповідача 15 811,96 грн. та 5 959,07 грн. 3 %
річних на суму основного боргу та пені
відповідно, а також про стягнення з
відповідача 8 140,16 грн. інфляційних
витрат на суму пені.

Частиною другою статті 625 ЦК України
визначено, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

За змістом статтей 598 - 609 ЦК України
рішення суду про стягнення боргу не є
підставою для припинення грошового
зобов'язання.

Таким чином, наявність судового
рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін договору, не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України. Право кредитора вимагати
сплати боргу з урахуванням індексу
інфляції та процентів річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредитору.

У відповідності до п. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Стягнення 3% річних та збитків від
інфляції є самостійним способом
захисту цивільних прав і забезпечення
виконання цивільних зобов'язань, що
може реалізуватись шляхом подання
окремого позову, не пов'язаного з
позовом про стягнення боргу.

Також, суд зазначає, що після прийняття
судом рішення про стягнення коштів,
грошове зобов'язання боржника не
припинилось, оскільки, кредитор
грошові кошти реально не отримав.
Відтак, передбачені ст. 625 ЦК України 3%
річних та інфляційних витрат
підлягають нарахуванню до моменту
фактичного виконання грошового
зобов'язання.

Відповідно до пункту 7.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року за №14 «Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» за
відсутності інших підстав припинення
зобов'язання, передбачених договором
або законом, зобов'язання, в тому числі
й грошове, припиняється його
виконанням, проведеним належним чином
(стаття 599 ЦК України). Саме лише
прийняття господарським судом рішення
про задоволення вимог кредитора, якщо
таке рішення не виконано в
установленому законом порядку, не
припиняє зобов'язальних відносин
сторін і не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум. Отже, якщо судове
рішення про стягнення з боржника
коштів фактично не виконано, кредитор
вправі вимагати стягнення з нього в
судовому порядку сум інфляційних
нарахувань та процентів річних аж до
повного виконання грошового
зобов'язання. Однак, при цьому слід мати
на увазі, що у разі коли судовим
рішенням з боржника стягнуто суму
неустойки (штрафу, пені), то правова
природа відповідної заборгованості
саме як неустойки у зв'язку з
прийняттям такого рішення залишається
незмінною, і тому на неї в силу припису
частини другої статті 550 ЦК України
проценти не нараховуються, інфляційні
ж нарахування та нарахування трьох
процентів річних на цю заборгованість
можуть здійснюватися на загальних
підставах відповідно до частини другої
статті 625 названого Кодексу з дня,
наступного за днем набрання законної
сили відповідним судовим рішенням.

З огляду на викладене, а також
приймаючи до уваги періоди нарахування
3 % річних, що вказані позивачем у
розрахунку, арифметично вірний
розрахунок 3 % річних складає 15 811,96 грн.
на суму основного боргу та 5 959,07 грн. на
суму пені. Відтак, вимога про стягнення
з відповідача 3% річних у розмірі 15 811,96
грн. на суму основного боргу та 5 959,07
грн. на суму пені, є обґрунтованою та
підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, вимога позивача
про стягнення з відповідача 8 140,16 грн.
інфляційної складової боргу, яка
нарахована на суму пені є правомірною,
обґрунтованою та підлягає до
задоволення.

Судовий збір у розмірі 1 827,00 грн.
відповідно до положень статті 49 ГПК
України підлягає стягненню з
відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
33, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Вишгородського районного
комунального підприємства
«Вишгородтепломережа» (07300, Київська
обл., м. Вишгород, вул. Кургузова, 3в, код
13713569) на користь Дочірньої компанії
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1,
код 31301827) 15 811 (п'ятнадцять тисяч
вісімсот одинадцять) грн. 96 коп. 3%
річних на суму основного боргу, 5 959
(п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят дев'ять)
грн. 07 коп. 3% річних на суму пені, 8 140
(вісім тисяч сто сорок) грн. 16 коп.
інфляційних витрат на суму пені, 1 827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп. судового збору.

Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 28.07.2014 р.

Суддя
Т.Д. Лилак