ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2014 р.Справа № 922/1874/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання
Дородіної І.А.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Кам''Янка-Дніпровська до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.
Харків про стягнення 27300,45 грн. за
участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3, довіреність від
23.09.2013 року;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою,
в якій просить стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 суму боргу у
розмірі 25795,09 грн., з яких: 24630,71 грн. сума
основного боргу, 351,57 грн. пені, 812,81 грн.
інфляційних втрат. Витрати по сплаті
судового збору та послуги адвоката
позивач просить покласти на
відповідача.

17 червня 2014 року позивач надав до
канцелярії суду заяву про збільшення
позовних вимог за вх. № 20306, в якій
просить стягнути з відповідача кошти у
розмірі 27300,45 грн., з яких: 24630,71 грн., сума
основного боргу, 890,08 грн. пені, 1779,66 грн.
інфляційних втрат. Також позивач
просить стягнути з відповідача витрати
по сплаті судового збору та послуги
адвоката.

На підставі ст. 22 ГПК України, заява
позивача прийнята до провадження
ухвалою господарського суду
Харківської області від 19 червня 2014
року та розгляд справи продовжено з її
урахуванням.

У судовому засіданні 14 липня 2014 року
був присутній представник позивача,
який повністю підтримав позовні вимоги
та надав до канцелярії суду заяву про
долучення додаткових документів та
стягнення судових витрат за вх. № 23925..В
наданій заяві позивач просить стягнути
з відповідача судові витрати, які
складаються з судових витрат у розмірі
1827,00 грн. та витрат на правову допомогу
у розмірі 5000,00 грн. Заява з додатком
долучена судом до матеріалів справи.

Відповідач свого представника у судове
засідання не направив. Однак, до
канцелярії суду надав клопотання за вх.
№ 23838, в якому просить відкласти
розгляд справи на іншу дату у зв'язку з
неможливістю бути присутнім у судовому
засіданні.

Розглянувши клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи, суд
зазначає наступне:

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ГПК України,
сторони зобов'язані користуватися
належними їм процесуальними правами,
виявляти взаємну повагу до прав та
охоронювальних законом інтересів
другої сторони, вживати заходів до
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження всіх обставин справи.

Твердження відповідача, викладене у
клопотанні про відкладення розгляду
справи щодо неможливості представника
відповідача бути присутнім у судовому
засіданні, суд вважає не обгрунтованим,
оскільки відповідач не позбавлений
права надати повноваження для
представництва його інтересів іншій
особі.

Відповідно до ч. 3 ст. 28 ГПК України,
представниками у судовому засіданні
можуть бути особи, повноваження яких
підтверджується довіреністю від імені
підприємства, організації. Довіреність
видається за підписом керівника або
іншої уповноваженої ним особи та
посвідчується печаткою підприємства,
організації.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України
господарський суд відкладає в межах
строку, встановлених статтею 69 цього
Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин не може бути вирішено
в даному судовому засіданні. Такими
обставинами, зокрема, є нез'явлення в
засідання представників сторін, інших
учасників судового процесу; неподання
витребуваних доказів; необхідність
витребування нових доказів та інше.

Статтею 69 ГПК України встановлено, спір
має бути вирішено господарським судом
у строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви. У виняткових
випадках за клопотанням сторони, з
урахуванням особливостей розгляду
спору, господарський суд ухвалою може
продовжити строк розгляду спору, але не
більш як на п'ятнадцять днів.

На підставі вказаного, враховуючи, що
строк розгляду спору скінчився, а
сторонами не надано клопотань про
продовження строку розгляду спору, а
також те, що причини викладені у
клопотанні відповідача про
відкладення розгляду справи не є
поважними та обгрунтованими, суд
відмовляє в його задоволенні.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

В силу ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Розглянувши матеріали справи,
повно та всебічно дослідивши обставини
та докази на їх підтвердження,
заслухавши пояснення позивача, судом
встановлено наступне.

28 лютого 2014 року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивачем)
та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2
(відповідачем) було укладено Договір №
01-28.02.2014 р. на транспортне
обслуговування при перевезенні
вантажів у міжнародному
автомобільному сполученні.

Відповідно до п. 1.1. Договору,
передбачено, що за цим Договором
Перевізник зобов'язується за
винагороду, від свого імені, але в
інтересах і за рахунок Замовника
організувати перевезення вантажів
Замовника у міжнародному
автомобільному сполученні, а також на
території СНД.

Згідно п. 2.2. Договору, на кожне окреме
перевезення оформлюється заявка, яка
містить опис умов і особливостей
конкретного перевезення і є
невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 2.3. Договору,
підтвердженням факту надання
Перевізником в повному обсязі
зазначеної в заявці послуги є оригінал
товарно-транспортної накладної
встановленого зразка з відмітками
вантажовідправника, перевізника,
одержувача вантажу та митних органів.

Пунктом 4.1.4 Договору передбачено, що
перевізник зобов'язаний забезпечити
доставку довіреного Замовником
вантажу в пункт призначення і передати
його уповноваженій особі
вантажоодержувача, згідно з
товарно-транспортною накладною (CMR).

Відповідно до п. 5.1. Договору, Замовник
сплачує послуги надані Перевізником за
перевезення вантажу шляхом
безготівкового перерахування грошових
коштів на розрахунковий рахунок
Перевізника, грошових коштів у сумі сто
відсоткової вартості послуги з
перевезення, що вказана в Заявці.

Оплата послуг, наданих Перевізником
проводиться Замовником протягом 3
(трьох) банківських днів шляхом
перерахування грошових коштів на
банківський розрахунковий рахунок
Перевізника за безготівковим
розрахунком, якщо інше не указано в
Заявці. При цьому всі витрати по
переказу грошових коштів несе
Замовник. Підставою для оплати є копія
рахунку-фактури, виставленого
Перевізником, копія
товарно-транспортної накладної (CMR) з
відміткою вантажоодержувача про
приймання вантажу в одному екземплярі
і копії інших документів, зазначених в
транспортному замовленні тоб-то
Заявці, якщо інше не вказано в Заявці, з
обов'язковим надсиланням Замовнику
оригінальних документів зазначених
вище (п. 5.2. Договору).

Пунктом 5.3 Договору передбачено, що
днем оплати вважається дата списання
грошових коштів з розрахункового
рахунку Замовника, підтверджена
випискою з банку.

Пунктом 3 ст. 3, ст. 627 Цивільного кодексу
України закріплено принцип свободи
договору, який передбачає, що сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлене договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 64 Закону України "Про
автомобільний транспорт", організація
міжнародних перевезень пасажирів та
вантажів автомобільним транспортом
здійснюється перевізником відповідно
до міжнародних договорів з питань
міжнародних автомобільних перевезень.
Такі правовідносини врегульовані
Конвенцією про договір міжнародного
перевезення вантажів по дорогах від
19.05.1956 року (Конвенція КДПВ).

У відповідності до п. 1 ст. 1 та п. 1 ст. 9
Конвенції про договір міжнародного
автомобільного перевезення вантажів
від 19 травня 1956 року (зі змінами та
доповненнями, внесеними Протоколом від
05.07.1978 року): Конвенція застосовується
до будь-якого договору автомобільного
перевезення вантажів транспортними
засобами за винагороду, коли зазначені
в договорі перевезення вантажів
транспортними за винагороду, коли
зазначені в договорі місце прийняття
вантажу для перевезення і місце,
передбачене для доставки, знаходяться
у двох різних країнах, з яких принаймні
одна є договірною країною, незважаючи
на місце.

28 лютого 2014 року позивач (Перевізник)
отримав та погодив Заявку №01 до
Договору № 01-28.02.2014 р. на транспортне
обслуговування при перевезенні
вантажів у міжнародному
автомобільному сполученні. Відповідно
до Заявки позивач здійснив доставку
вантажу по маршруту с. Золочів
Харківська область - Італія кВ.10081
Кастелламонте.

Також слід зауважити, що відповідно до
Заявки № 01 сума послуг склала 24630,71 грн.
(1650 євро по курсу НБУ на день
підписання Заявки).

Як свідчать матеріали справи, позивач
повністю виконав свої обов'язки за
договором та адресу відповідача надав
документальне підтвердження виконання
послуг відповідно до п. 4.1.4. Договору.

Так, 09.04.2014 року на адресу відповідача
позивачем засобами електронного
зв'язку надіслано для проведення
розрахунку за виконану роботу
електронні копії СMR А № 000083, акту
виконаних робіт від 09.04.2014 року, рахунку
фактури №09.04.2014р. від 09.04.2014 року на
загальну суму 24630,71 грн.

12 квітня 2014 року на поштову та юридичну
адресу відповідача позивачем цінним
листом з описом вкладення направлено
оригінали вищевказаних документів.

Однак, зобов'язання взяті відповідачем
по вказаному Договору виконані не були,
відповідачем порушений порядок і
строки розрахунків встановлені
вказаним Договором. На дату подання
позову рахунок-фактура № 09.04.2014 року
від 09.04.2014 року на загальну суму 24630,71
грн. залишився не сплачений, що
призвело до подачі позивачем позову до
суду.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, сума заборгованості у
розмірі 24630,71 грн. відповідачем
залишається не сплаченою. За таких
обставин, враховуючи доведеність факту
порушення відповідачем умов діючого
законодавства та договору, те, що
позовні вимоги обґрунтовані,
правомірні, доведені матеріалами
справи, суд задовольняє позовні вимоги
в сумі основної заборгованості у
розмірі 24630,71 грн.

Розглядаючи питання щодо стягнення з
відповідача пені у розмірі 351,57 грн., а
також даючи правову оцінку вказаній
вимозі, суд виходить з наступного.

Частиною першою ст. 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарську-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбаченим кодексом, іншими
законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визначаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума, яку боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Так, п. 5.6. Договору сторони визначили,
що у разі прострочення платежу згідно з
п. 5.2. цього Договору Перевізник має
право вимагати від винної сторони
сплати пені (штрафу) в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми платежу за кожний прострочений
день.

Як свідчать матеріали справи,
позивачем був наданий обгрунтований
розрахунок пені за весь період
прострочення виконання відповідачем
грошового зобов'язання, а саме з 10.04.2014
року по 15.04.2014 року, відповідно до якого
сума пені складає 351,57 грн.

Перерахувавши суму пені відповідно до
діючого законодавства, судом
встановлено, що сума пені за
прострочення виконання зобов'язання за
Договором складає 351,57 грн., яка
підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача інфляційних втрат у
розмірі 812,81 грн., суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Як свідчать матеріали справи, період
нарахування позивачем інфляційних
втрат, а також розрахунок визначений
вірно згідно вимог діючого
законодавства, що дає підстави суду
задовольнити позовні вимоги в частині
стягнення інфляційних втрат у розмірі
812,81 грн.

Розглянувши питання щодо стягнення з
відповідача судових витрат на оплату
послуг адвоката в сумі 5000,00 грн., суд
зазначає наступне.

Відповідно до розділу VІ
Господарського процесуального кодексу
України судовими витратами є пов'язані
з розглядом справи в господарському
суді витрати, які складаються з
державного мита, сум, що підлягають
сплаті за проведення експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, сплати послуг
перекладача, адвоката, витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

В обґрунтування вказаної суми
понесених судових витрат позивач
надав суду - копію Договіру № 01 щодо
надання юридичних послуг та правової
допомоги від 20 січня 2010 року; копію
свідоцтва про право на зайняття
адвокатською діяльністю НОМЕР_3 на ім'я
ОСОБА_3; копію технічного завдання № 1
від 07.05.2014 року, копію акту здачі -
прийняття виконаних робіт № 2 щодо
надання послуг юридичної консультації
та правової допомоги адвоката від
28.05.2014 року, копію рахунку № 6 від 28.05.2014
року, копію квитанції про оплату №
99159.1031.1 на суму 2200,00 грн.; копію акту
здачі - прийняття виконаних робіт № 3
щодо надання послуг юридичної
консультації та правової допомоги
адвоката від 12.06.2014 року, копію рахунку
№ 8 від 12.06.2014 року, копію квитанції про
оплату № 99159.400.7 на суму 1300,00 грн.; копію
акту здачі - прийняття виконаних робіт
№ 4 щодо надання послуг юридичної
консультації та правової допомоги
адвоката від 10.07.2014 року, копію рахунку
№ 9 від 10.07.2014 року, копію квитанції про
оплату № 7636.142.1 на суму 1500,00 грн. Всього
на оплату послуг адвоката позивачем
було сплачено 5000,00 грн.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/973 від 14.12.2007 року "Про деякі питання
практики застосування у вирішенні
спорів окремих норм процесуального
права", у п. 12 роз'яснень президії Вищого
арбітражного суду України від 04.03.1998 №
02-5/78 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" (з
наступними доповненнями і змінами)
зазначено: "Вирішуючи питання про
розподіл судових витрат, господарський
суд має врахувати, що розмір
відшкодування названих витрат, крім
державного, не повинен бути не
співрозмірним, тобто явно завищеним.
За таких обставин суд з урахуванням
обставин конкретної справи, зокрема,
ціни позову може обмежити цей розмір з
огляду на розумну необхідність судових
витрат для даної справи". У визначенні
розумно необхідного розміру сум, які
підлягають сплаті за послуги адвоката,
можуть братися до уваги, зокрема:
встановлені нормативно-правовими
актами норми видатків на службові
відрядження (якщо їх встановлено);
вартість економних транспортних
послуг; час, який міг би витратити на
підготовку матеріалів кваліфікований
фахівець; вартість оплати відповідних
послуг адвокатів, яка склалася в країні
або в регіоні; наявні відомості органів
статистики або інших органів про ціни
на ринку юридичних послуг; тривалість
розгляду і складність справи тощо.
Докази, які підтверджують розумність
витрат на оплату послуг адвоката,
повинна надавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладене, суд вважає за необхідне
стягнути з відповідача суму, у якості
відшкодування позивачеві понесених
ним адвокатських витрат на оплату
послуг адвоката, у розмірі 5000,00 грн.

Витрати по сплаті судового збору у
розмірі 1827 грн. суд вважає за необхідне
покласти на відповідача, відповідно
ст.ст. 44, 49 ГПК України, з вини якого спір
доведено до суду.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. 216, 217, 230, 232, 233 Господарського
кодексу України, ст. 509, ч.1 ст.530, 549, 610, 611,
625 ЦК України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43,
47-49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, р/р НОМЕР_4
в АТ "Регіон-Банк" м. Харків, МФО 351254) на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2) - 24630,71 грн.
основного боргу, 351,57 грн. пені, 812,81 грн.
інфляційних втрат, 1827,00 грн. судового
збору, витрати за послуги адвоката у
розмірі 5000,00 грн.

Видати наказ суду після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.07.2014 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/1874/14