КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2014 р. Справа№ 927/138/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання:
Петренку В.А.,

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Публічного акціонерного
товариства Науково - виробничого
об'єднання ,,Чернігівеліткартопля"

на рішення господарського суду
Чернігівської області від 02.06.2014р.

та додаткове рішення господарського
суду Чернігівської області від 06.06.2014р.

у справі № 927/138/14 (головуючий суддя
Кушнір І.В., судді Тимченко М.Г.,
Федоренко Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Спектр - Агро"

до Публічного акціонерного товариства
Науково - виробничого об'єднання
,,Чернігівеліткартопля"

про стягнення 615 593,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю ,,Спектр - Агро" (далі -
позивач) звернулось в господарський
суд Чернігівської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
Науково - виробничого об'єднання
,,Чернігівеліткартопля" про стягнення
615 593,57 грн., з яких: 458 010,45 грн. основного
боргу; 36 267,36 грн. відсотків за
користування товарним кредитом; 40 609,17
грн. пені; 80 706,59 грн. штрафу в розмірі 28%
річних за неналежне виконанням
відповідачем договору поставки №44/ЧН
на умовах товарного кредиту від 04.05.2012р.
(згідно з останньою заявою про
збільшення позовних вимог, т.1, а.с. 173).

Рішенням господарського суду
Чернігівської області від 02.06.2014р. у
справі № 927/138/14 позов задоволено
частково. Стягнуто з відповідача на
користь позивача 458 010,45 грн. основного
боргу, 40 172,82 грн. пені, 80 494,71 грн. 28%
річних та судовий збір. В іншій частині
позову відмовлено.

Мотивуючи зазначене рішення, суд
першої інстанції, пославшись на
встановлені ним обставини та умови
договору, положення ГК України і ЦК
України, дійшов висновку про
обгрунтованість позовних вимог у даній
справі та наявність правових підставі
для їх часткового задоволення.

Додатковим рішенням господарського
суду Чернігівської області від 06.06.2014р.
стягнуто з відповідача на користь
позивача 36 267,36 грн. відсотків за
користування товарним кредитом.

Мотивуючи додаткове рішення, суд
першої інстанції, пославшись на
положення ст. 88 ГПК України зазначив, що
в судових засіданнях було розглянуто
позовні вимоги про стягнення 36 267,36 грн.
відсотків за користування товарним
кредитом, однак рішення в цій частині
вимог не прийнято.

Не погодившись із зазначеним рішенням
відповідач подав апеляційну скаргу, у
якій просить рішення господарського
суду Чернігівської області від 02.06.2014р.
у справі № 927/138/14 скасувати в частині
стягнення 80 494,71 грн. 28% річних і в
цій частині прийняти нове рішення про
відмову в задоволенні штрафу, а в
частині стягнення 458 010,45 грн. основного
боргу і 40 172,82 грн. пені змінити рішення
на стягнення з відповідача 432 721,16 грн.
основного боргу і 26 147,01 грн. пені та
скасувати повністю додаткове рішення
від 06.06.2014р. про стягнення 36 267,36 грн.,
прийняти в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні цієї вимоги. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги скаржник зазначає, що він не
погоджується з прийнятим рішенням,
оскільки воно прийняте з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи. Зокрема,
скаржник вказує, що висновок суду про
правомірність нарахування позивачем
20% річних після 15.10.2013р. є невірним, та
судом неправильно застосовано ч. 5 ст. 694
ЦК України та п.п. 2.8 - 2.9 договору, пеня
обрахована невірно, при розрахунку
штрафу суд першої інстанції нарахував
річні відповідно до ст. 625 ЦК України, що
є виходом за межі позовних вимог. Також
скаржник зазначає, що приймаючи
додаткове рішення суд першої інстанції
перебрав на себе функції апеляційної
інстанції та здійснив перегляд свого ж
рішення.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено розгляд
скарги у справі на 22.07.2014р.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
вказує на необґрунтованість її доводів
та просить залишити оскаржуване
рішення без змін.

В судовому засіданні 22.07.2014р.
представник позивача заперечив проти
доводів апеляційної скарги,
представник ОСОБА_2, який представляв
інтереси відповідача в суді першої
інстанції, з'явився, однак не мав
належних повноважень на представлення
інтересів відповідача в суді
апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Частиною 2 статті 101
ГПК України передбачено, що
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної
скарги, дослідивши наявні докази у
справі, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.05.2012р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю ,,Спектр - Агро"
(постачальник) та Закритим акціонерним
товариством Науково - виробниче
об'єднання ,,Чернігівеліткартопля",
змінено найменування на Публічне
акціонерне товариство Науково -
виробниче об'єднання
,,Чернігівеліткартопля" (покупець)
укладено договір №44/ЧН поставки на
умовах товарного кредиту (далі -
договір, т.1, а.с. 8 - 11).

Згідно з п.п. 1.1-1.3 договору в строки,
визначені договором, постачальник
зобов'язується передати у власність
покупця продукцію виробничо -
технічного призначення (надалі - товар),
а покупець зобов'язується прийняти
товар і оплатити його вартість,
сплативши за нього визначену договором
грошову суму, а також сплатити відсотки
за користування товарним кредитом в
сумі, визначеній відповідно до умов
договору. Найменування товару, його
кількість, ціна за одиницю, термін
поставки покупцю та базис поставки,
порядок та термін оплати товару, та
нарахованих відсотків, інші умови,
визначені в додатку №1 до договору,
який є невід'ємною частиною цього
договору. Якість товару відповідає
сертифікату якості підприємства -
виробника.

Відповідно до п.2.1 договору ціна
договору становить загальну вартість
товару, що передається за цим договором
та сума належних до сплати відсотків за
користування товарним кредитом. Ціна
товару встановлюється у гривнях і
відображається в додатках до договору.

Згідно з п.п. 2.7-2.8 договору покупець
проводить оплату вартості (ціни)
товару, вирахуваної відповідно до
положень п.п. 2.2-2.4, плати за
користування товарним кредитом та
відсотків за користування товарним
кредитом, шляхом перерахування коштів
в національній валюті на банківський
рахунок постачальника. За користування
товарним кредитом покупець сплачує на
користь постачальника відсотки, розмір
яких передбачений додатком №1 до
договору. Сума відсотків підлягає
оподаткуванню податком на додану
вартість. Податок на додану вартість
додається до нарахованої суми
відсотків та підлягає обов'язковій
оплаті покупцем.

За умовами п.п. 2.9-2.10 договору строк
користування товарним кредитом
починається з дня, передбаченого
додатком №1 до договору, але не раніше
дня, наступного за днем отримання
товару покупцем, та закінчується в день
повного розрахунку покупцем за
поставлений товар. Покупець має право
провести дострокову оплату вартості
(ціни) товару. В цьому випадку, відсотки
нараховуються та сплачуються за
фактичну кількість днів користування
товарним кредитом.

Згідно з п.п. 2.11-2.12 договору у випадку
недостатності коштів, отриманих від
покупця на виконання в повному обсязі
його зобов'язань по цьому договору,
постачальник має право провести
зарахування коштів в наступному
порядку:

- в першу чергу - в рахунок оплати
нарахованих відсотків за
користуванням товарним кредитом;

- в другу чергу - в рахунок плати за
користування товарним кредитом,
передбаченій п.2.4 договору;

- в третю чергу - в рахунок сплати
відсотків за неправомірне
користування коштами в порядку,
передбаченому п.7.2.1 (в) договору;

- в четверту чергу - в рахунок
сплати пені за кожен день прострочення,
передбаченої п. 7.2.1 (а) договору;

- в п'яту чергу - в рахунок
відшкодування збитків, завданих
постачальнику невиконанням або
неналежним виконанням грошових
зобов'язань по цьому договору,
передбачених п.7.2.1 (б) договору;

- в шосту чергу - в рахунок оплати
вартості (ціни) товару.

Відсотки за користування товарним
кредитом нараховуються постачальником
щомісячно. До 5 (п'ятого) числа місяця,
наступного за розрахунковим, сторони
підписують акт надання
(приймання-передачі) послуг товарного
кредитування. Акт про надання послуг
товарного кредитування надсилається
постачальником на адресу покупця, що
вказана в тексті цього договору.
Покупець зобов'язується підписати акт
та повернути його протягом 1 дня з дати
отримання. У разі якщо підписаний акт
не повертається постачальнику, акт
вважається схваленим та підписаним
покупцем. Сплата нарахованих відсотків
відбувається одночасно з оплатою
вартості (ціни) товару відповідно до
затвердженого графіку оплати товару
покупцем в додатку №1 до даного
договору.

Відповідно до п.2.13 договору моментом
переходу права власності на товар від
постачальника до покупця є дата
виписки видаткової накладної на товар.

За умовами п.п. 3.1-3.2 договору
постачальник зобов'язаний передати
товар покупцеві в місці, вказаному в
додатку, а покупець зобов'язаний
провести оплату за товар та сплатити
відсотки за користування товарним
кредитом з дотриманням порядку та
термінів, передбачених п.2 договору та
додатку №1 до договору.

Згідно з п.4.1 договору приймання товару
по кількості і якості проводиться
покупцем в момент його передачі від
постачальника.

Відповідно до п.5.1 договору
господарські зобов'язання сторін цього
договору, які виникли на його основі,
існують протягом одного року із дня
його підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення
печатками сторін, крім зобов'язань
покупця по оплаті вартості товару,
процентів за користування товарним
кредитом та відповідальності, які
припиняються лише їх належним
виконанням (крім випадку,
передбаченого п.9.1 договору), а в
частині проведення розрахунків за
товар, по штрафним санкціям - до повного
їх виконання.

Як вбачається з додатку №1/СА000003237 від
07.05.2012р. до договору №44/ЧН від 04.05.2012р.,
сторони погодили, що ціна товару 118 513,01
грн., строк поставки товару до 11.05.2012р.,
графік оплати товару покупцем:
авансова частина 35 547,82 грн. - до 10.05.2012р.,
відстрочений платіж 82 965,19 грн. -
до 15.10.2012.

У додатку №1/СА000003396 від 08.05.2012р. до
договору сторони погодили, що ціна
товару 10 080,00 грн., строк поставки товару
до 11.05.2012р., графік оплати товару
покупцем: авансова частина 3 360,00 грн. -
до 10.05.2012р., відстрочений платіж 6 720,00
грн. - до 15.10.2012р.

Як вбачається з додатку №1/СА000003721 від
14.05.2012р. до договору сторони погодили,
що ціна товару 427 250,00 грн., строк
поставки товару до 18.05.2012р., графік
оплати товару покупцем: авансова
частина 85 450,00 грн. - до 15.05.2012р.,
відстрочений платіж 341 800,00 грн. - до
01.11.2012р.

Відповідно до додатку №1/СА000003964 від
17.05.2012р. до договору сторони погодили,
що ціна товару 12 196,80 грн., строк
поставки товару до 25.05.2012р., графік
оплати товару покупцем: авансова
частина 3 833,28 грн. - до 18.05.2012,
відстрочений платіж 8 363,52 грн. - до
15.10.2012.

Згідно з додатком №1/СА000005156 від 06.06.2012р.
до договору сторони погодили, що ціна
товару 427 250,00 грн., строк поставки
товару до 07.06.2012р., графік оплати товару
покупцем: відстрочений платіж
85 450,00 грн. - до 05.07.2012р., відстрочений
платіж 341 800,00 грн. - до 01.11.2012р.

Додатком №1/СА000005160 від 06.06.2012р. до
договору сторони погодили, що ціна
товару 22 276,80 грн., строк поставки товару
до 07.06.2012, графік оплати товару
покупцем: відстрочений платіж 7 193,27 грн.
- до 05.07.2012р., відстрочений платіж 15 083,53
грн. - до 15.10.2012р.

Відповідно до вказаних додатків річна
ставка відсотків за користування
товарним кредитом встановлена в
розмірі 1,00.

01.07.2014р. сторони уклали додаткову угоду
до договору поставки № 44/ЧН від
04.05.2012р., відповідно до якої дійшли
згоди перенести кінцевий розрахунок по
договору поставки на 15.10.2013р., і,
відповідно внести зміни до п. 2.7
договору доповнивши його абзацом
другим в наступній редакції:

,,остаточний розрахунок покупця за
придбаний товар відбувається згідно
наступного графіка: 15 жовтня 2013р. - 513
039,81 грн."

Також вказаною додатковою угодою
сторони дійшли згоди викласти п. 2.8
договору в редакції, відповідно до якої
за користування товарним кредитом
покупець сплачує на користь
постачальника відсотки, розмір яких
складає 20% річних.

Позивачем у відповідності до умов
договору було поставлено відповідачу
товар на загальну суму 568 039,81 грн., що
підтверджується наступними
видатковими накладними:

- №7090 від 06.06.2012р. на суму 427 250,00 грн.,

- №7097 від 06.06.2012р. на суму 118 513,01 грн.,

- №7105 від 06.06.2012р. на суму 22 276,80 грн. (т.1,
а.с. 19-21).

Довіреність на отримання товару
представником відповідача №207 від
31.05.2012р. міститься в матеріалах справи.

Також позивач надав копії актів
надання послуг - відсотків по договорам
товарного кредиту за період з 10.07.2012р.
по 02.01.2014р. на загальну суму 68 170,64 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем проведено часткову
оплату вартості поставленого
позивачем товару на суму 178 200,00 грн., що
підтверджується банківськими
виписками, копії яких наявні в
матеріалах справи.

З даної суми 110 029,36 грн. були зараховані
позивачем в погашення суми основного
боргу за отриманий товар та 68 170,64 грн.
зараховані в рахунок оплати відсотків
за товарним кредитом відповідно до п.2.11
договору.

Позивачем на адресу відповідача
направлена претензія №45 від 16.12.2013р. на
суму 518 412,38 грн. з відповідним
розрахунком, яка була отримана
останнім 19.12.2013р., що підтверджується
копією розписки про отримання
відправлення, яка міститься в
матеріалах справи. Однак, відповідач
повного розрахунку за отриманий товар
не здійснив.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань за договором
поставки № 44/ЧН на умовах товарного
кредиту від 04.05.2012р., внаслідок чого, як
зазначає позивач, у відповідача
виникла заборгованість у сумі 458 010,45
грн. основного боргу. У зв'язку з
простроченням боржника та порушенням
своїх зобов'язань, позивачем
(відповідно до останньої заяви про
збільшення позовних вимог від 15.05.2014р.)
нараховано пеню у розмірі 40 609,17 грн.,
відсотки за користування кредитом у
розмірі 36 267,36 грн., штраф 28% річних у
розмірі 80 706,59 грн., які він просить
стягнути з відповідача.

Суд першої інстанції частково
задовольнив позовні вимоги, зазначаючи
про їх обґрунтованість та доведеність.

Враховуючи встановлені у даній справі
обставини та наявні докази, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо наявності
підстав для часткового задоволення
позову, враховуючи таке.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, правовідносини між
сторонами виникли з договору поставки.

За приписами ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю -
продаж, якщо інше не встановлено
договором, законом або не випливає з
характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Положеннями ч. 1 ст. 694 ЦК України
визначено, що договором купівлі -
продажу може бути передбачений продаж
товару в кредит з відстроченням або з
розстроченням платежу.

Згідно із частиною 1 ст. 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено,
що суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджено, що
позивач свої зобов'язання за договором
виконав в повному обсязі, поставив
товар на загальну суму 568 039,81 грн.,
при цьому відповідач провів оплату
частково, на суму 178 200,00 грн.

Позивачем відповідно до п. 2.11 договору
з сплачених коштів в розмірі 178 200,00 грн.
частина коштів в розмірі 110 029,36 грн.
була зарахована в погашення суми
основного боргу за отриманий товар, а
решта в розмірі 68 170,64 грн. - в
рахунок оплати відсотків за товарним
кредитом.

Вказане зарахування відповідає
положенням договору (п.2.11), за яким у
випадку недостатності коштів,
отриманих від покупця на виконання в
повному обсязі його зобов'язань по
цьому договору, постачальник має право
провести зарахування коштів в
наступному порядку: в першу чергу - в
рахунок оплати нарахованих відсотків
за користуванням товарним кредитом, і
лише в шосту (останню) чергу - в рахунок
оплати вартості (ціни) товару. З огляду
на вищевикладене, зарахування
позивачем частини сплачених
відповідачем коштів в розмірі 68 170,64
грн. в рахунок оплати відсотків за
товарним кредитом, а не основного боргу
є правомірним.

Позивачем також заявлені позовні
вимоги про стягнення відсотків за
користування товарним кредитом в
розмірі 36 267,36 грн., та вказані вимоги
задоволені судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 694 ЦК
України, якщо покупець прострочив
оплату товару, на прострочену суму
нараховуються проценти відповідно до
ст.536 цього Кодексу від дня, коли товар
мав бути оплачений, до дня його
фактичної оплати.

За змістом ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Положеннями п. 2.9 договору сторони
погодили, що строк користування
товарним кредитом починається з дня,
передбаченого додатком №1 до договору,
але не раніше дня, наступного за днем
отримання товару покупцем, та
закінчується в день повного розрахунку
покупцем за поставлений товар.

В обґрунтування заявлених вимог
позивачем надані копії актів про
надання послуг - відсотків по договорам
товарного кредиту.

З наданих позивачем копій актів
надання послуг - відсотків по договорам
товарного кредиту вбачається, що акти
за період з 10.07.2012р. по 02.12.2013р. підписані
уповноваженим представником
відповідача та скріплені печаткою
товариства.

Разом з тим, акти про надання послуг -
відсотків по договорам товарного
кредиту №20 від 02.01.2014р. на суму 9 864,08
грн., №495 від 05.02.2014р. на суму 9 464,34 грн.,
№878 від 06.03.2014р. на суму 8 432,41 грн., №4563
від 14.04.2014р. на суму 9 335,88 грн., №7193 від
07.05.2014р. на суму 9 034,73 грн.
представником відповідача не
підписані.

Як вбачається з наданих актів, за
період з 10.07.2012р. по 01.07.2013р. позивач
надсилав відповідачу акти надання
послуг, у яких відсотки за користування
товарним кредитом нараховані у розмірі
1,00 % річних, однак з 01.07.2013р. позивач
почав надсилати акти надання послуг з
розрахунку 20,00% річних за користування
товарним кредитом, у зв'язку з
додатковою угодою від 01.07.2013р.

Відповідач заперечував щодо
нарахування 20% річних за користування
товарним кредитом, оскільки згідно
додатків №1 до договору, а саме:
№1/СА000003237 від 07.05.2012, №1/СА000005156 та
№1/СА000005160 від 06.06.2012 річна ставка
відсотків складає 1,00%. Крім того,
відповідач зазначав, що додаткова
угода від 01.07.2013р. з боку позивача
підписана ОСОБА_3, який на момент
підписання не мав належних
повноважень, оскільки строк дії
довіреності ВРП №333202 від 21.03.2012, на яку
мається посилання в додатковій угоді,
закінчився 21.03.2013, тому, на його думку,
дана угода від 01.07.2013 є такою, що не
укладалась, а тому не породжує для
сторін жодних юридичних прав та
обов'язків.

Також відповідач зазначав, що листом
від 15.05.2014р. позивачу було повернуто
непідписані (безпідставні) акти
надання послуг: №20 від 02.01.2014, №495 від
05.02.2014, №878 від 06.03.2014, №4563 від 14.04.2014, №7193
від 07.05.2014, а також помилково підписані
з боку відповідача безпідставні акти
надання послуг: №26044 від 02.08.2013, №28386 від
03.09.2013, №29903 від 02.10.2013, №31503 від 04.11.2013,
№32491 від 02.12.2013.

Суд першої інстанції правомірно
відхилив дані твердження відповідача з
огляду на таке.

Умовами договору, а саме п.2.12 сторонами
погоджено, що акт про надання послуг
товарного кредитування надсилається
постачальником на адресу покупця, що
вказана в тексті цього договору.
Покупець зобов'язується підписати акт
та повернути його протягом 1 дня з дати
отримання. У разі якщо підписаний акт
не повертається постачальнику, акт
вважається схваленим та підписаним
покупцем. З огляду на дану умову
договору не підписані зі сторони
відповідача акти вважаються
схваленими та підписаними останнім.

Відповідно до додатків до договору
річна ставка відсотків за користування
товарним кредитом складає 1,00%, тому за
період з 10.07.2012р. по 01.07.2013р. позивач
надсилав відповідачу акти надання
послуг, у яких відсотки за користування
товарним кредитом нараховані у
розмірі 1,00 % річних. Однак, в зв'язку з
підписанням сторонами 01.07.2013р.
додаткової угоди до договору,
відповідно до якої встановлено, що за
користування товарним кредитом
покупець сплачує на користь
постачальника відсотки, розмір яких
складає 20% річних, з 01.07.2013р. позивачем
надсилались акти надання послуг з
розрахунку 20,00% річних за користування
товарним кредитом.

Також судом першої інстанції вірно
встановлено, що додаткова угода від
01.07.2013р. до договору була підписана від
імені позивача ОСОБА_3 за межами дії
довіреності ВРП №333202 від 21.03.2012, яка
була зазначена в даній додатковій
угоді як підстава повноважень ОСОБА_3,
оскільки вона діє до 21.03.2013р. Разом з
тим, як вбачається з довіреності серії
ВТЕ №899751 від 05.06.2013р. ТОВ ,,Спектр - Агро"
уповноважує ОСОБА_3 представляти
інтереси Товариства, зокрема надає
право укладати (погоджувати умови,
змінювати умови та підписувати)
договори поставки засобів захисту
рослин, поставки насіння
сільськогосподарських культур,
поставки мінеральних добрив,
мікродобрив, сільськогосподарської
продукції, у яких Товариство виступає
як постачальник, договір про внесення
змін (доповнень) до укладених договорів
поставки, згаданих вище у тексті
довіреності. Строк дії довіреності до
05.06.2014р. При цьому судом встановлено, що
посилання в додатковій угоді від
01.07.2013р. на довіреність серії ВРП №333202
від 21.03.2012р. виникло внаслідок помилки
при складанні даної угоди, та така
помилка в зазначенні підстав
повноважень не спростовує факту
реальної наявності таких повноважень.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що позовні вимоги в
частині стягнення 36 267,36 грн. відсотків
за користування товарним кредитом є
обґрунтованими, та такими, що
підлягають задоволенню.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги відповідач зазначає, що судом
першої інстанції невірно застосовано
ч. 5 ст. 694 ЦК України та п.п. 2.8 - 2.9
договору, та невраховано, зокрема, того,
що підписанням додаткової угоди
сторони погодили, що повний розрахунок
за поставлений товар має бути
здійснений 15 жовтня 2013р. і відповідно
до цієї дати мають здійснюватися
нарахування процентів за користування
товарним кредитом, що узгоджується з
абз. 2 ч. 5 ст. 694 ЦК України. Таким чином,
на думку відповідача, строк
користування кредитом по договору
закінчився в останній день, коли мав
бути здійснений остаточний розрахунок
за поставлений товар, а саме 15.10.2013р., а з
16.10.2013р. діє відповідальність, яка
передбачена абз. 1 ч.5 ст. 694 Цивільного
кодексу України, тому позивач з 16.10.2013р.
мав право лише на нарахування
процентів, які передбачені законом, а
не 20% річних. Так, скаржником здійснено
перерахунок суми відсотків за
користування товарним кредитом,
відповідно до якого дана сума
становить 42 881,35 грн.

Колегія суддів відхиляє такі доводи
відповідача, як необґрунтовані з
огляду на таке.

Відповідно до роз'яснень п.п.6.1., 6.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.12.2013р. №14 ,,Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" проценти річних,
про які йдеться у частині другій статті
625 ЦК України, необхідно відрізняти від
процентів за користування чужими
коштами, передбачених статтею 536
названого Кодексу. Стягнення процентів
річних є заходом відповідальності за
порушення грошового зобов'язання і
одночасно, як зазначалося, способом
захисту майнового права та інтересу
кредитора, тобто зобов'язанням
сплатити кошти, тоді як проценти,
зазначені у статті 536 ЦК України, - це
плата за користування чужими коштами, в
тому числі безпідставно одержаними,
збереженими грішми (стаття 1214 ЦК
України).

Підставами для застосування до
правовідносин сторін статті 536 ЦК
України є, по-перше, факт користування
чужими коштами, по-друге - встановлення
розміру відповідних процентів
договором або чинним законодавством.
Спільним для цих процентів є те, що вони
нараховуються саме у зв'язку з
користуванням чужими коштами.
Положення ж частини другої статті 625 ЦК
України в частині сплати процентів
річних застосовуються за наявності
порушення грошового зобов'язання. Тому,
зокрема, якщо в законі або в укладеному
сторонами договорі передбачено розмір
процентів за користування чужими
коштами (стаття 536 ЦК України), то це не
позбавляє кредитора права звернутися
до боржника з позовом про стягнення як
зазначених процентів, так і трьох
процентів річних (якщо інший їх розмір
не передбачено договором або Законом) -
за наявності порушення боржником
грошового зобов'язання.

Тобто, в разі порушення грошового
зобов'язання кредитор може звертатися
з позовом до боржника про стягнення не
тільки трьох процентів річних, про які
йдеться у частині другій статті 625 ЦК
України, а і процентів за користування
чужими коштами, передбачених статтею 536
названого Кодексу.

Таким чином, нарахування відсотків
річних до дня фактичної оплати товару
передбачено умовами договору (п.п. 2.8, 2.9)
та не суперечить ст. 694 ЦК України.

Крім того, скаржник зазначає, що сума
основного боргу, на його думку, має
становити 432 721,16 грн., з огляду на те, що
ним було сплачено 178 200,00 грн., а
позивачем в рахунок погашення
відсотків за користування товарним
кредитом зараховано 68 170,64 грн., а не 42
881,35 грн. відсотків за користування, які
розраховані відповідачем.

Однак, з огляду на встановлені судом
обставини щодо правомірності
нарахування відсотків дані твердження
скаржника відхиляються як
необґрунтовані.

Також позивачем заявлено до стягнення
з відповідача суму пені в розмірі 40 609,17
грн. за період з 16.10.2013р. по 19.05.2014р. та
штраф в розмірі 28% річних - 80 706,59 грн.

Суд першої інстанції частково
задовольнив вказані позовні вимоги,
стягнувши з відповідача на користь
позивача 40 172,82 грн. пені та 80 494,71 грн.
28% річних.

Колегія суддів зазначає, що у даній
справі судом встановлено, що
відповідач свій обов'язок по сплаті за
отриманий товар за договором не
виконав належним чином, своєчасну
оплату не здійснив. У зв'язку з цим
нарахування позивачем пені є
правомірним.

У відповідності до ст. 230 ГК України
порушення зобов'язання є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим кодексом (неустойка,
штраф, пеня), іншими законами або
договором.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Приписами ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано. Діючим господарським
законодавством не передбачена
можливість нарахування пені більше ніж
за півроку і цей строк є присікальним.

Згідно абз. ,,а" п.7.2.1 договору визначено,
що за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань по оплаті у встановлені
терміни вартості (ціни) товару та/або
відсотків за користування товарним
кредитом покупець сплачує за кожен
день прострочення на користь
постачальника пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, яка діяла в
період прострочення, від суми боргу, за
кожен день такого прострочення.

Відповідно до п.7.5 договору сторони
домовилися, що пункт 6 статті 232
Господарського кодексу України не буде
застосовуватися до цього договору.

Перевіривши розрахунки суми пені, які
зроблені судом першої інстанції,
колегія суддів вважає його вірним, та
позовні вимоги в частині стягнення
пені є такими, що підлягають частковому
задоволенню в сумі 40 172,82 грн.

Заява відповідача про застосування до
позовних вимог про стягнення пені
строків позовної давності задоволенню
не підлягає враховуючи наступне.

За приписами ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи визначений позивачем
період нарахування пені з 16.10.2013р. по
19.05.2014р., з огляду на п. 7.5 договору не
вбачається порушення строку позовної
давності.

Обгрунтовучи доводи апеляційної
скарги, відповідач посилається на те,
що претензія позивача за вих. №45 від
16.12.2013р. була отримана ним 19.12.2013р., тому
у відповідності до п.7.4 договору
позивач повинен був нарахування пені
здійснювати з 19.12.2013р. За перерахунком
відповідача сума пені за період з
19.12.2013р. по 19.05.2014р. становить 26 147,01 грн.,
тому рішення в частині стягнення пені
підлягає зміні зі стягнення 40 172,82
грн. на стягнення 26 147,01 грн.

Колегія суддів не погоджується з
такими твердженнями відповідача з
огляду на приписи ч. 3 ст. 549 ЦК України,
якою визначено, що пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Тобто, саме
день прострочення виконання
зобов'язання є визначальним фактором
для визначення періоду нарахування
пені, та у жодному разі не може бути
пов'язаним з направленням відповідного
письмового повідомлення.

Крім того, п. 7.4 договору не передбачає,
що нарахування пені має відбутися з дня
отримання такого письмового
повідомлення іншою стороною.

Також позивачем заявлено вимоги про
стягнення з відповідача штрафу у
розмірі 28% річних у сумі 80 706,59 грн. за
період з 16.10.2013р. по 19.05.2014р. на підставі
абз. ,,в" п.7.2.1 договору.

Суд першої інстанції частково
задовольнив дані позовні вимоги в сумі
80 494,71 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до абз. ,,в" п.7.2.1 договору за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань по оплаті у встановлені
терміни вартості (ціни) товару та/або
відсотків за користування товарним
кредитом, за порушення даних умов
договору покупець сплачує на користь
постачальника штраф за неправомірне
користування коштами в розмірі 28
(двадцять вісім) відсотків річних з
простроченої суми.

Таким чином, виходячи зі способу
обчислення нарахування, визначеному у
абз. ,,в" п.7.2.1 договору, як чіткий розмір
відсотків саме за рік, а не за кожний
день прострочення, дане нарахування за
своєю правовою природою є нарахуванням
річних відповідно до ст.625 Цивільного
кодексу України.

Крім того, дане нарахування не може
бути визнано за своє правовою природою
і штрафом, як його онайменовано абз. ,,в"
п.7.2.1 договору (за твердженням
представника позивача помилково),
оскільки за способом обчислення воно
не носить єдиноразового характеру
застосування.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції та
вважає, що позовні вимоги про стягнення
штрафу задоволенню не підлягають
виходячи з такого.

Пунктом 7.2.1 договору абз. ,,в" сторони
погодили, що за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань по оплаті у
встановлені договором терміни
вартості (ціни) товару та/або відсотків
за користування товарним кредитом, за
порушення даних умов договору покупець
сплачує на користь постачальника штраф
за неправомірне користування коштами в
розмірі 28 (двадцять вісім) відсотків
річних з простроченої суми.

Як вбачається з позовної заяви, однією
з вимог також було заявлено до
стягнення 80 706,59 грн. саме штрафу в
розмірі 28% річних.

Розглядаючи вимоги про стягнення
процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК
України, всупереч заявленим позовним
вимогам про стягнення штрафу, суд
першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення
має право виходити за межі позовних
вимог, якщо це необхідно для захисту
прав і законних інтересів позивачів
або третіх осіб з самостійними
вимогами на предмет спору і про це є
клопотання заінтересованої особи.

Згідно з положеннями статті 549 ЦК
України грошовою сумою, яку боржник
повинен передати кредитору у разі
порушення зобов'язання, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання, є пеня.

З розрахунку позивача вбачається, що,
обраховуючи штраф в розмірі 28% річних,
позивач фактично розраховує неустойку
за кожен день прострочення, що за своє
правовою природою є пенею.

Судом уже стягнуто з відповідача 40 172,82
грн. пені, нарахованої за такий самий
період на підставі абз. ,,а" п.7.2.1
договору, яким сторони передбачили
нарахування пені, що дає підстави
вважати, що умовами договору
передбачено, а судом здійснено
подвійне стягнення пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання, що не
узгоджується з приписами статті 61
Конституції України, відповідно до
якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
щодо неправомірності подвійного
нарахування пені та подвійним
притягненням до відповідальності, є
обґрунтованими, позовні вимоги щодо
стягнення штрафу в розмірі 28% річних,
який позивачем нараховано в сумі 80 706,59
грн. не підлягають задоволенню, а
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення 80 494,71 грн. 28%
річних підлягає скасуванню з
прийняттям в цій частині позову нового
рішення про відмову у стягненні 80 706,59
грн. штрафу в розмірі 28% річних.

Крім того, скаржник просить скасувати
додаткове рішення господарського суду
Чернігівської області від 06.06.2014р., яким
стягнуто з відповідача на користь
позивача 36 267,36 грн. відсотків за
користування товарним кредитом,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції приписів ст. 88 ГПК України.

За приписами п.1 ч.1 ст. 88 ГПК України
господарський суд має право за своєю
ініціативою прийняти додаткове
рішення, якщо з якоїсь позовної вимоги,
яку було розглянуто в засіданні
господарського суду, не прийнято
рішення.

Як вбачається з рішення господарського
суду Чернігівської області від 02.06.2014р.,
вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача відсотків за користування
товарним кредитом в розмірі 36 267,36 грн.
були розглянуті судом першої
інстанції. Вказаним вимогам надана
відповідна правова оцінка, та суд
дійшов висновку про їх задоволення.
Однак, в резолютивній частині рішення,
всупереч тому, що в мотивувальній
частині зазначено про їх задоволення,
питання щодо їх стягнення не вирішено.

Таким чином, приймаючи додаткове
рішення у справі в частині стягнення
відсотків за користування товарним
кредитом в розмірі 36 267,36 грн., суд
першої інстанції діяв в межах наданих
йому повноважень, що узгоджується з
нормами ГПК України.

З огляду на викладене, доводи
відповідача в частині неправомірності
прийняття додаткового рішення
відхиляються колегією суддів.

Колегія суддів, з врахуванням
вищенаведеного вважає, що суд першої
інстанції вийшов за межі позовних
вимог, невірно застосував норми
матеріального права, які регулюють
правовідносини в частині нарахування
штрафу (ст. 549 ЦК України), що призвело до
прийняття в цій частині неправильного
рішення. Зазначене, відповідно до ст. 104
ГПК України, є підставою для часткового
скасування рішення господарського
суду Чернігівської області від 02.06.2014р.
у справі № 927/138/14 в частині стягнення 80
494,71 грн. 28% річних з прийняттям в цій
частині нового рішення про відмову у
стягненні 80 706,59 грн. штрафу в розмірі 28%
річних. У зв'язку з цим здійснити
перерозподіл судових витрат за подання
позову, змінивши в цій частині рішення
суду. В іншій частині рішення має бути
залишено без змін.

Додаткове рішення господарського суду
Чернігівської області від 06.06.2014р. є
законним та обґрунтованим, підстави,
передбачені ст. 104 ГПК України для його
скасування або зміни, відсутні.

Судові витрати зі сплати судового
збору за подання апеляційної скарги
розподіляються пропорційно
задоволеним вимогам відповідно до ст. 49
ГПК України.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103 - 105
ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Науково -
виробничого об'єднання
,,Чернігівеліткартопля" - задовольнити
частково.

2. Рішення господарського суду
Чернігівської області від 02.06.2014р. у
справі № 927/138/14 скасувати частково в
частині стягнення 80 494,71 грн. 28% річних. В
цій частині позову прийняти нове
рішення, яким відмовити у стягненні 80
706,59 грн. штрафу в розмірі 28% річних.

В частині розподілу судових витрат
рішення суду від 02.06.2014р. змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства Науково - виробниче
об'єднання ,,Чернігівеліткартопля" (код
00497377) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Спектр - Агро" (код
36348550) 10 689,01 грн. судових витрат з оплати
судового збору за подання позову до
господарського суду.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю ,,Спектр - Агро" (код
36348550) на користь Публічного
акціонерного товариства Науково -
виробниче об'єднання
,,Чернігівеліткартопля" (код 00497377) 206,31
грн. судових витрат з оплати судового
збору за подання апеляційної скарги.

4. Додаткове рішення господарського
суду Чернігівської області від 06.06.2014р.
у справі № 927/138/14 залишити без змін.

5. Доручити господарському суду
Чернігівської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Головуючий суддя
В.Г. Суховий

Судді
Г.А. Жук

А.О. Мальченко

Повний текст складено та підписано
25.07.2014р.