ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року Справа № 910/1229/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Божок В.С.- головуючого, Волковицької
Н.О., Костенко Т.Ф.перевіривши матеріали
касаційної скаргикомунального
підприємства "Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду"
Деснянського району у м. Києві на
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 28.04.2014 у
справігосподарського суду м. Києваза
позовомкомунального підприємства
"Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду"
Деснянського району у м. Києві
дотовариства з обмеженою
відповідальністю " ТКМ
Сістемс"простягнення 60 000,00 грн в
судовому засіданні взяли участь
представники:від позивача:не
з'явились;від відповідача:не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 04.03.2014 господарського суду
м. Києва (суддя Курдельчук І.Д.) в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою від 28.04.2014 Київського
апеляційного господарського суду
(судді: Коршун Н.М. - головуючий,
Дикунська С.Я., Калатай Н.Ф.,) рішення від
04.03.2014 господарського суду м. Києва
залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що
відповідно ч.1 ст.903 Цивільного кодексу
України якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.
Позивач не надав належних доказів на
підтвердження не виконання умов
договору.

Не погоджуючись з судовими рішеннями
КП "Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду"
Деснянського району у м. Києві
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою і
просить їх скасувати, посилаючись на
те, що судами порушені норми
процесуального права, зокрема, ст.ст. 4,
43 Господарського процесуального
кодексу України. Скаржник в касаційній
скарзі посилається на відсутність
додатків до договору та те, що без них
неможливо виконати роботи з
програмного забезпечення.

Відповідач не надав відзив на
касаційну скаргу.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі
перегляду справи в касаційній
інстанції, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування норм матеріального і
процесуального права при винесенні
оспорюваного судового акта, знаходить
необхідним у задоволенні касаційної
скарги відмовити.

Господарськими судами встановлено, що
26.07.2011 КП "Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду"
Деснянського району у м. Києві
(замовник) та ТОВ "ТКМ Сістемс"
(виконавець) уклали договір № ДС20110726/02
на супровід програмного забезпечення,
за умовами якого виконавець прийняв на
себе виконання робіт з абонентського
супроводу, розробці програмного
продукту та навчанню роботи з ним, на
базі системи "1С: Підприємство 8.
Бухгалтерія для України" (надалі -
продукт) згідно "Специфікації вимог",
"Листів обліку робочого часу (ЛОРЧ)", які
підписуються як додаткові угоди до
договору, і після підписання є його
невід'ємною частиною або "Звітів з
виконаних робіт", що формуються
виконавцем після виконання робіт або
за допомогою сайту http://tam.com.ua/, а
замовник зобов'язався прийняти та
оплатити виконані роботи.

Пунктом 2.2.4. договору сторони погодили,
що замовник зобов'язався приступити до
роботи протягом одного робочого дня
після виконання замовником зобов'язань
з оплати згідно п.3 цього договору та по
затвердженню "Специфікації вимог".

За п. 3.2. договору замовник зобов'язався
здійснити оплату робіт протягом трьох
банківських днів з дати отримання
замовником рахунку-фактури.

Статтею 525 Цивільного кодексу України
встановлено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка кореспондується з п.1 ст.193
Господарського кодексу України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частинами 1 ст. 901 та ст. 903 Цивільного
кодексу України встановлено, що за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Господарськими судами також
встановлено, що на виконання п.2.2.4.
вказаного вище договору за платіжним
дорученням № 3377 від 01.08.2011 позивач
здійснив оплату в розмірі 60 000,00 грн, а
відповідач виконав передбачені
договором роботи, що підтверджується
актом здачі-прийняття робіт (надання
послуг) № А-20110801/02 від 01.08.2011, який
підписано уповноваженими
представниками сторін та скріплено
печатками без зауважень.

Як встановлено господарськими судами
позивач в обґрунтування позовних вимог
посилається на відсутність
програмного забезпечення та
невиконання відповідачем робіт, що
підтверджує актом № 11-30/1672 від 19.09.2012
ревізії фінансово-господарської
діяльності комунального підприємства
"Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду
Деснянської районної у м. Києві ради" за
період з 01.01.2010 по завершений звітний
період 2012 року проведеною Державною
фінансовою інспекцією в м. Києві,
розпорядженням по КП "Дирекція" №08 від
24.10.2011 "Про перевірку наявності
програмного забезпечення 1-С" та інші,
які на його думку свідчать про
невиконання умов договору № ДС20110726/02
від 26.07.2011, що призвело до завдання
позивачу збитків у розмірі 60 000,00 грн.

Статтею 224 Господарського кодексу
України передбачено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

За приписами ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Тобто, обов'язковими умовами
покладення відповідальності на винну
сторону є наявність збитків, наявність
порушення з боку цієї особи
причинно-наслідкового зв'язку між
діями особи та збитками, які складають
об'єктивну сторону правопорушення, та
вини особи, внаслідок дій якої
спричинено збитки.

Отже, збитки - це об'єктивне зменшення
будь-яких майнових благ особи, що
обмежує його інтереси, як учасника
певних відносин і проявляється у
витратах, зроблених особою, втраті або
пошкодженні майна, а також не одержаних
особою доходів, які б вона одержала при
умові правомірної поведінки особи.

Обов'язковою умовою покладення
відповідальності має бути
безпосередній причинний зв'язок між
вчиненими порушеннями і збитками.
Збитки є наслідком, а допущення
порушення - причиною.

Підставою для відшкодування понесених
збитків є спричинення їх внаслідок
вчиненого порушення, тобто наявності
прямого причинно-наслідкового зв'язку
між діями однієї сторони та зменшення
майнових прав іншої.

Колегією суддів Вищого господарського
суду України не приймаються до уваги
посилання позивача на те, що акт
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
№А-20110801/02 від 01.08.2011, який підписаний
уповноваженими представниками сторін
та скріплено печатками без зауважень
не є належним доказом, оскільки це було
предметом дослідження господарських
суддів і цьому надано правову оцінку.

Відповідно ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно ст. 111-7 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція на підставі вже
встановлених фактичних обставин
справи перевіряє рішення місцевого
господарського суду чи постанови
апеляційного суду виключно на предмет
правильності застосування згаданими
судами норм матеріального чи
процесуального права, тобто в межах
юридичної оцінки фактичних обставин
справи; касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає, що Київським апеляційним
господарським судом дана правильна
юридична оцінка обставинам справи,
тому постанова суду відповідає чинному
законодавству України та обставинам
справи і підстав для її скасування
немає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.1115, п.1 ст.1119, ст.11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні касаційної скарги
відмовити.

Постанову від 28.04.2014 Київського
апеляційного господарського суду зі
справи № 910/1229/13 залишити без змін.

Головуючий
В.С. Божок

Судді
Н.О. Волковицька

Т.Ф. Костенко