ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2014 р.
Справа №917/998/14

за позовом Центральної районної
лікарні міста Кременчука, пр.
Полтавський, 40, м. Кременчук, Полтавська
область,39627

до Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1,39600

про стягнення грошових коштів в сумі 20
773,90 гривень

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2, дов. №2051 від
27.12.2013 року

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна
заява про стягнення грошових коштів в
сумі 20 773,90 грн. за договором підряду №99
від 03.04.2012р. та додатковою угодою №1 від
29.12.2012р. до договору про надання послуг
з технічного нагляду №161 від 14.08.2012р., з
яких: 19196,10 грн. - пеня, 1577,80 грн. - 3%
річних.

В судовому засіданні 12.06.2014 року
представники позивача підтримали
позовні вимоги. В судове засідання
24.07.2014 року представники позивача не
з'явились. Позивач належним чином
повідомлений судом про дату і час
розгляду справи (поштове повідомлення
про вручення ухвали суду в мат справи).

Відповідач у відзиві на позовну заяву
та його представник в судових
засіданнях проти позову заперечує.
Зокрема, відповідач просить суд
застосувати позовну давність до вимог
позивача в частині стягнення пені, а в
частині вимог про стягнення річних
відмовити, оскільки зобов'язання
відповідача не є грошовим ( арк. справи
36-37)

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

Між Кременчуцькою центральною
районною лікарнею (позивач) та
суб'єктом підприємницької діяльності
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(відповідач) укладено договір підряду
від 03.04.2012 року №99 (договір). За умовами
вказаного договору ФОП ОСОБА_1
зобов'язувалась виконані
ремонтно-будівельні роботи з
капітального ремонту хірургічного
відділення лікарні.

Відповідно до п.2.1 Договору підряду
об'єм, характер і ціна робіт
визначалась договірною ціною,
складеною на основі
проектно-кошторисної документації.

Згідно пункту 5.2. Договору для
придбання матеріалів Замовник
(позивач) перераховує Підряднику
(відповідач) аванс у розмірі на більше 30
% від кошторисної вартості в сумі 117527,10
грн. без ПДВ. Підставою для проведення
оплати згідно пункту 5.1. Договору є акти
виконаних робіт (КБ-2 і довідки КБ-3).

В квітні 2012 року Кременчуцькою ЦРЛ було
перераховано на рахунок ФОП ОСОБА_1
117527,10 грн.. що підтверджується
платіжним дорученням від 09.04.2012 р. За
Актом приймання виконаних будівельних
робіт за липень 2012 року від 06.07.2012 р.
відповідач здав проміжний об'єм робіт
по будівництву.

Згідно п. 3.1. Договору строк виконання
робіт - 2012 рік. Пунктом 3.3. Договору
передбачено, що датою закінчення робіт
вважається дата оформлення акту
виконаних робіт.

20 грудня 2012 року між сторонами було
укладено додаткову угоду №1, якою
внесено зміни до пункту 2.2. Договору
шляхом викладення його в наступній
редакції: «Загальна сума договору
складає 301 757 грн. 00 коп., яка може були
зменшена в залежності від реального
фінансування та складає па 2012 рік - 117527
грн. 10 коп., на 201 3 рік -274229 грн. 90 коп.; та
до пункту 13.1 Договору доповнивши його
словами: «... та до повного виконання
Сторонами своїх зобов'язань.»

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 20.02.2013 р. листом №01-21/514
Кременчуцькою ЦРЛ направлено
претензію відповідачу щодо
прострочення строку здачі об'єкту
будівництва.

11 березня 2013 року ФОП ОСОБА_1 направлено
на адресу Кременчуцької ЦРЛ акт
приймання виконаних будівельних робіт
за березень 2013 рік від 11.03.2013 р. на
залишкову суму 274229,90 грн. Зазначений
акт був підписаний сторонами.

Отже, оскільки за змістом п. 3.3 Договору
датою закінчення робіт вважається дата
оформлення акту виконаних робіт, то
датою закінчення робіт є 11.03.2013 p.. що є
простроченням на 70 днів.

Враховуючи наведене позивач просить
суд стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 па користь
Кременчуцької центральної районної
лікарні пеню за прострочення виконання
договору підряду №99 від 03.04.2012 р. в
розмірі 19196,10 грн. та три проценти
річних за користування чужими коштами
в розмірі 1 577,80 грн.

При вирішенні спору суд виходить з
наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами
(ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК
України, строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права та виконати
обов'язки відповідно до договору.

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання з договору
підряду, згідно якого, в силу ст.837
Цивільного Кодексу України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові. Для виконання окремих
видів робіт, встановлених законом,
підрядник (субпідрядник) зобов'язаний
одержати спеціальний дозвіл. До
окремих видів договорів підряду,
встановлених параграфами 2-4 цієї
глави, положення цього параграфа
застосовуються, якщо інше не
встановлено положеннями цього Кодексу
про ці види договорів. Строки виконання
роботи або окремих її етапів
встановлюються у договорі підряду (ч.1
ст.846 Цивільного Кодексу України).
Пунктом 4 ст. 882 Цивільного кодексу
України передбачено, що передавання
робіт підрядником і прийняття їх
замовником оформлюється актом,
підписаним обома сторонами.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного
кодексу України, ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною першою ст. 530 ЦК України
встановлено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк його виконання, то
воно підлягає виконанню у цей строк.

Як свідчать матеріали справи, на
виконання умов договору № 99 відповідач
виконав для позивача підрядні роботи,
допустивши при цьому порушення строків
виконання таких робіт, визначених
умовами договору.

За змістом ст. 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Відповідно до ст.546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

За пунктом 3.1. Договору строк
закінчення робіт - 2012 рік, тобто до
31.12.2012р. Відповідач здав роботи за актом
11.03.2013р.

Умовою спірного договору визначено,
що саме з дати підписання акту
приймання виконаних робіт, роботи
можна вважати такими, що виконані та
передані підрядником і, відповідно,
прийняті замовником.

В п. 9.1. Договору передбачено
нарахування пені в розмірі 0,1% суми від
вартості прострочених робіт за кожен
день затримки.

Отже, період прострочення виконання
робіт становить 01.01.2013р. - 10.03.2013р.

Таким чином, підстави для
нарахування пені за 11.03.2014р. на суму 390,22
грн. відсутні, оскільки день виконання
зобов'язання не враховується до
періоду прострочення.

Зазначена правова позиція також
викладена в п. 1.9 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань».

Судом зроблено перерахунок пені з
01.01.2013 року по 10.03.2013 року, сума пені
становить 18921,86 грн.

Відповідачем зроблено заяву про
застосування позовної давності до
позовних вимог в частині стягнення
пені.

Відповідно до ст. 223 Господарського
кодексу України при реалізації в
судовому порядку відповідальності за
правопорушення у сфері господарювання
застосовуються загальний та скорочені
строки позовної давності,
передбачені Цивільним кодексом
України, якщо інші строки неї
встановлено цим Кодексом.

Згідно зі статтею 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідач виконав роботи 11.03.2013р., що
підтверджується відповідним актом
приймання виконаних будівельних робіт
за березень 2013 рік від 11.03.2013р.

Пеня підлягає нарахуванню за період
01.01.2013-10.03.2013р. Отже, річний строк
позовної давності по вимогам про
стягнення пені закінчився 10.03.2014р.

З даною позовною заявою позивач
звернувся 22.05.2014р. (згідно вхідного
штемпелю канцелярії суду на позовній
заяві). Тобто позивачем пропущено строк
позовної давності по вимогам про
стягнення пені.

Доказів поважності пропуску цього
строку позивач суду не надав.
Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Відповідач у відзиві заявив про
застосування позовної давності до
вимог щодо стягнення пені, а також у
заяві від 24.07.2014 року.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення пені на суму 274,24 грн.,
нарахованої за 11.03.2014р., слід відхили за
їх безпідставністю, а позовні вимоги
про стягнення 18921,86 грн. пені за період
01.01.2013р. - 10.03.2013р. задоволенню не
підлягають в зв'язку з пропуском
позивачем строку позовної давності.

Стосовно стягнення річних в сумі 1577,80
грн., нарахованих позивачем на підставі
ст. 625 ЦК України суд виходить з
наступного.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір процентів.

Грошовим, за змістом статей 524,
533-535, 625 Цивільного кодексу України є
виражене в грошових одиницях
(національній валюті України чи в
грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору

В даному випадку відповідачем
порушено зобов'язання, яке не є
грошовим - виконання робіт, а тому
нарахування позивачем річних на
підставі ст. 625 ЦК є безпідставним.

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. В
силу вказаної норми предметом
доказування є обставини, які свідчать
про дійсні права та обов'язки сторін у
справі та складаються з фактів, якими
позивач обґрунтовує підстави позову,
та фактів, якими відповідач
обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно
до законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України
встановлено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж
статті ніякі докази не мають для суду
заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Враховуючи викладене суд дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Судовий збір згідно приписів ст. 49 ГПК
України покладається на позивача.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст.ст. 33,43, 49, 82-85 ГПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

Суддя
Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
прийняття, а у разі, якщо у судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частини рішення, воно
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
статті 84 цього Кодексу. Рішення може
бути оскаржено протягом десяти днів з
дня прийняття рішення, а у разі якщо у
судовому засіданні було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
- з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційною інстанцією