ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2014 р.
Справа № 914/1328/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого-судді
Бонк Т.Б.

суддів
Бойко С.М.

Марко Р.І.

при секретарі судового засідання Борщ
І.О.

за участю представників сторін:

від позивача - Підгайна Н.Й. (пред-к за
довіреністю)

від відповідача - не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного підприємства "Олвер-999", № 49
від 17.06.2014р.

на рішення господарського суду
Львівської області від 04.06.2014р. (суддя
Петрашко М.М.)

у справі № 914/1328/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім ВІКАНТ",
м. Київ,

до відповідача Приватного
підприємства "Олвер-999", м. Трускавець,
Львівська область,

про стягнення 153 004, 38 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Львівської області від 04.06.2014р. у справі
№ 914/1328/14 позов задоволено. Стягнуто з
Приватного підприємства "Олвер-999" (82200,
Львівська область, м.Трускавець,
вул.Стуса, буд. 13 кв. 8, )
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім ВІКАНТ"
(01001, м.Київ, вул.Еспланадна, 34/2, кім. 5,
) основний борг в
розмірі 137 363,50 грн., пеню в розмірі 11 275,16
грн., 3% річних в розмірі 4 365,72 грн. та
судовий збір в розмірі 3 060,08 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що
відповідач, отримавши від позивача
товар, не оплатив його в повному обсязі,
в результаті чого у нього виникла
заборгованість перед позивачем, на
суму якої згідно укладеного між
сторонами договору поставки
нараховані пеня та 3 проценти річних
згідно ч.2 ст. 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення
господарського суду Львівської
області від 04.06.2014р. у справі № 914/1328/14,
мотивуючи це тим, що 03.06.2014 року ним було
перераховано на рахунок позивача
частину суми боргу в розмірі 10000,0 грн.,
внаслідок чого сума боргу на день
прийняття оскаржуваного рішення була
іншою, ніж та яку ухвалив стягнути суд
першої інстанції. Крім того, суд
незаконно позбавив відповідача права
участі у розгляді даної справи,
відмовивши у задоволенні клопотання
про відкладення розгляду справи.

В судове засідання представник
відповідача не зявився, хоча
відповідач належним чином був
повідомлений про час та місце розгляду
справи. Відповідач подав суду заяву про
відкладення розгляду справи, у зв'язку
з тимчасовою непрацездатністю його
уповноваженого представника. Однак
жодних доказів на підтвердження
неможливості участі представника
відповідача в судовому засідання
подано не було.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу щодо відкладення розгляду
справи у зв'язку з відсутністю його
представника (з причин, пов'язаних з
відпусткою, хворобою і т.п.). При цьому
господарський суд виходить з того, що
у відповідних випадках такий учасник
судового процесу не позбавлений права
і можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК,
з числа як своїх працівників, так і
осіб, не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах
(Постанова Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.201
№ 18).

Враховуючи процесуальні строки
розгляду господарських справ, а також
те, що явка представників сторін не
визнавалась судом обов'язковою, участь
у судовому засіданні є правом сторони,
передбаченим ст. 22 ГПК України, докази у
справі є достатніми для вирішення
спору по суті, апеляційний
господарський суд відхиляє клопотання
відповідача про відкладення розгляду
справи та вважає за можливе розглядати
спір без участі представника
відповідача за наявними в справі
доказами.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що рішення
господарського суду першої інстанції
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 03.01.2012р. між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім ВІКАНТ"
(надалі - продавець) та Приватним
підприємством "Олвер-999" (надалі -
покупець) укладено договір поставки
№48837/ЛС (Договір), відповідно до умов
якого продавець зобов'язується в
порядку та на умовах, визначених цим
договором, передати у власність
покупця металопродукцію (надалі -
товар), а покупець зобов'язується
своєчасно прийняти товар і здійснити
його оплату на умовах цього договору.

Відповідно до п.3.2. договору загальна
ціна цього договору складає загальну
вартість переданого товару, яка
зазначена в усіх специфікаціях до
цього договору або рахунках-фактурах,
які є невід'ємними частинами цього
договору та видаткових накладних.

Пунктом 3.7. договору передбачено, що при
відстроченні платежу оплата вартості
товару здійснюється протягом 10 (десяти)
банківських днів з дня отримання
товару.

Товар вважається переданим продавцем і
прийнятим покупцем з моменту видачі
видаткової накладної або підписання
акту прийому-передачі, з цього моменту
переходить право власності на товар до
покупця та всі пов'язані з ним ризики
(п.5.2. договору).

Факт виконання позивачем своїх
зобов'язань за вказаним договором
підтверджується видатковою накладною
№05975 від 17.04.2013р. на суму 172 363,50 грн.

В матеріалах справи містяться докази
часткових оплат, здійснених
відповідачем за поставлений йому
товар. Зокрема, як вбачається із
платіжного доручення №763 від 22.07.2013р. на
суму 10 000,00 грн. та платіжного доручення
№30 від 27.12.2013р. на суму 25 000,00 грн.,
відповідачем оплачено товар на
загальну суму 35 000,00 грн.

Таким чином, залишок основного боргу
відповідача після здійснених
вищезазначених проплат становив 137 363,50
грн., який позивач просив стягнути з
відповідача, також нарахувавши на цю
суму пеню в розмірі 11 275,16 грн. на
підставі п.6.3. договору та 4 365,72 грн. 3%
річних.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу
України, до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами, і у відповідності
із ст. 11 цього Кодексу - однією з підстав
виникнення зобов'язань.

Так, між позивачем і відповідачем у
справі виникли зобов'язання з договору
поставки, згідно якого, в силу ст. 712
Цивільного кодексу України, продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або у
інших цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до положень статей 525, 526, 530
Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору, у
встановлений строк (термін) його
виконання та вимог цього Кодексу, інших
активів цивільного законодавства,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

Отже, враховуючи, що всупереч умов
договору поставки та вимог діючого
законодавства, свої зобов'язання по
оплаті вартості поставленого товару
відповідач не виконав в повному обсязі,
а тому позовні вимоги позивача про
стягнення з відповідача решти
заборгованості за поставлений товар в
сумі 137 363,50 грн. є правомірними та
обґрунтованими. Відтак, апеляційний
господарський суд погоджується із
висновком суду першої інстанції про
наявність підстав для стягнення з
відповідача суми основної
заборгованості в розмірі 137 363,50 грн.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Можливість нарахування 3% річних
законодавець пов'язує з протиправною
поведінкою відповідача, з фактом
порушення грошового зобов'язання.
Головним для визначення правової
природи даної міри відповідальності є
вказівка на невиконання грошового
зобов'язання. При цьому, норми чинного
законодавства не вимагають
обов'язкового встановлення у договорі
додаткового застереження щодо
можливості застосування наслідків,
передбачених частиною 2 статті 625 ЦК
України.

Інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 ЦК України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання (Постанова Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.13
року № 14).

Згідно поданого позивачем розрахунку
відповідачу нараховано 4365,72 грн. 3
процентів річних за період з 07.05.2014 року
по 14.04.2014 року (дата подачі позову до
суду).

Апеляційний господарський суд,
перевіривши поданий розрахунок,
враховуючи що 3 проценти річних
нараховуються на суму заборгованості
за час прострочення, погоджується із
висновком суду першої інстанції про те,
що у зв'язку з простроченням
відповідача з останнього підлягають до
стягнення 4365,72 грн. - 3 % річних.

Згідно ч.1 ст.216 Господарського кодексу
України учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених Господарським
Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання. Згідно з
ч.4 статті 231 Господарського кодексу
України у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

В силу ст.611 ЦК України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема і сплата неустойки.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Пунктом 6.3. договору передбачено, що у
разі порушення строків оплати за товар,
указаних в пунктах 3.7., 3.8. цього
договору, покупець сплачує продавцю
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ за кожний день прострочення,
що діяла у період, за який сплачується
пеня.

Як вбачається з поданого позивачем
розрахунку, ним заявлено до стягнення
згідно п. 6.3. Договору за період з 07.05.13
року по 06.11.2013 року - 11275,16 грн. пені,
обчисленої з урахуванням розміру
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня. Судом
першої інстанції було задоволено
позовні вимоги про стягнення пені у
заявленому розмірі.

Відповідно до ч.6 статті 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Перебіг такого строку починається з
дня, наступного за останнім днем, у який
зобов'язання мало бути виконане, і
початок такого перебігу не може бути
змінений за згодою сторін (п.2.5
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року № 14).

Зважаючи на те, що відповідачем було
отримано товар 17.04.2013 року, а згідно
умов п. 3.7 Договору такий мав бути
оплачений протягом 10 (десяти)
банківських днів (які вважаються
робочими днями) з дня отримання товару,
то початок перебігу строку нарахування
пені позивачем визначено вірно.

Відтак, апеляційний господарський суд,
перевіривши поданий розрахунок,
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що у зв'язку з
простроченням відповідача з
останнього підлягає до стягнення 11 275,16
грн. пені.

Щодо заперечень відповідача в
обґрунтування скасування
оскаржуваного рішення про те, що ним
03.06.2014 року до прийняття рішення у
справі було погашено частину боргу в
сумі 10 000,0 грн., то слід зазначити
наступне.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Надання чи ненадання доказів - це право
сторони. Але вибираючи спосіб захисту,
який базований на ненаданні доказів,
сторона несе ризик, що вона не зможе в
подальшому посилатися на ті докази,
яких вона не надала.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.11 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обгрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами.

Відповідно до ч.1 ст.101 ГПК України
апеляційний суд переглядає справу за
наявними у ній і додатково поданими
доказами. Додаткові докази приймаються
апеляційним судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Проте скаржником у апеляційному
провадженні при поданні додаткових
доказів належно не доведено
неможливість подання вищезазначених
доказів у суді першої інстанції. Суд
першої інстанції при прийнятті рішення
надавав оцінку наявним у справі
доказам.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний
господарський суд при прийнятті
рішення не приймає додаткових доказів,
наданих скаржником. Слід зазначити, що
такі можуть бути враховані на стадії
виконання рішення.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
прийняте з урахуванням усіх обставин
справи та з дотриманням норм чинного
законодавства, а тому не вбачає підстав
для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу
залишено без задоволення, витрати по
сплаті судового збору залишаються на
скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК
України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Львівської області від 04.06.2014р. у справі
№ 914/1328/14 - залишити без змін,
апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Олвер-999", № 49 від 17.06.2014р. -
без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого
господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
01.08.2014 р.

Головуючий суддя
Бонк Т. Б.

Суддя
Бойко С.М.

Суддя
Марко Р.І.