ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року Справа № 910/6076/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Остапенка
М.І. (головуючого),

Гончарука
П.А. (доповідача),

Стратієнко
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу товариства
з обмеженою відповідальністю "Віпкар"
на постанову Київського апеляційного
господарського суду від 25 березня 2014
року у справі № 910/6076/13 за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Персей-Безпека" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Віпкар" про
стягнення суми, -

Встановив:

У квітні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю "Персей-Безпека"
звернулось до господарського суду м.
Києва з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю "Віпкар"
про стягнення 11477,46 грн. основного боргу
з урахуванням інфляційних втрат, 172,63
грн. 3 % річних, 860,30 грн. пені за період з
30 липня 2012 року по 28 січня 2013 року, 5100
грн. витрат на юридичну допомогу,
посилаючись на порушення відповідачем
умов договору № 109 про надання послуг з
охорони від 31 січня 2011 року в частині
розрахунків за надані послуги.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 29 січня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 25 березня 2014
року рішення місцевого суду скасовано,
позов задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 11466
грн. основного боргу, 860,30 грн. пені, 172,46
грн. 3 % річних, 11,46 грн. інфляційних, 1720,50
грн. судового збору. В решті позову
відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права,
просить постанову у справі скасувати, а
рішення місцевого суду залишити без
змін.

У відзиві на касаційну скаргу позивач
просить залишити оскаржуване судове
рішення без змін, а касаційну скаргу -
без задоволення, вказуючи на
безпідставність викладених в ній
доводів.

Заслухавши пояснення представників
сторін, вивчивши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги
та заперечення проти них, суд вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим господарським
судом, 31 січня 2011 року сторонами
укладено договір № 109 про надання
послуг з охорони, відповідно до умов
якого відповідач доручив, а позивач
взяв на себе зобов'язання з охорони та
збереження матеріальних цінностей
відповідача, забезпечення пропускного
режиму та підтримання
внутрішньооб'єктового порядку на
об'єкті "Автосалон "Bentley", розташованому
за адресою: м. Київ, бульвар Лесі
Українки, 23-В.

Розділом 3 договору сторони визначили,
що вартість послуг, що надаються
виконавцем, залежить від розміру
розрахункової одиниці, тривалості
розрахункового періоду, кількості
фактично відпрацьованих людино/годин
протягом розрахункового періоду.
Кількість фактично відпрацьованих
людино/годин фіксується сторонами у
двосторонньому акті приймання наданих
послуг, який складається виконавцем та
узгоджується з замовником не пізніше 5
числа наступного за розрахунковим
періоду. Вартість послуг виконавця, що
надані Замовнику протягом
розрахункового періоду, визначається
як добуток розрахункової одиниці на
кількість фактично відпрацьованих
людино/годин, зазначену в акті
приймання наданих послуг. Акт
приймання наданих послуг та додаток 1 є
підставою для взаємних розрахунків та
платежів між замовником та виконавцем.
До закінчення поточного місяця
виконавець надає замовнику два
примірника акта приймання наданих
послуг; замовник протягом 5 перших днів
наступного місяця зобов'язаний
підписати і один примірник акту
повернути виконавцю; у випадку
наявності заперечень щодо обсягу та
якості послуг, наданих виконавцем у
звітному місяці, замовник зобов'язаний
в той же строк у письмовій формі надати
виконавцю свої обґрунтовані
заперечення. За умови неповернення
замовником підписаного акта приймання
наданих послуг чи ненадання
обґрунтованих письмових заперечень
щодо обсягу та якості послуг, наданих
виконавцем у звітному місяці, в строк,
визначений пунктом 3.7 цього договору,
вважається, що послуги у такому місяці
надані виконавцем у повному обсязі і
прийняті замовником без зауважень, а
акт приймання наданих послуг таким, що
підписаний сторонами.

9 лютого 2012 року сторонами підписано
додаткову угоду № 2 до договору щодо
припинення дії договору о 10 годині 00
хвилин 10 лютого 2012 року, з зазначенням
про те, що решта положень договору діє
до повного їх виконання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначив про те, що відповідачем, в
порушення умов укладеного договору №
109 від 31 січня 2011 року, не сплачено в
повному обсязі вартість наданих послуг
з охорони за січень та лютий 2012 року (по
10 лютого 2012 року) і заборгованість
складає 11466 грн.

Розглядаючи зазначені вимоги по суті,
господарський суд першої інстанції,
керуючись нормами ст. 193 Господарського
кодексу України, ст. 530, ст.ст. 626, 627, ч. 1
ст. 901, ч. 1 ст. 902, ч. 1 ст. 903 Цивільного
кодексу України, встановивши
відсутність належних доказів
направлення (отримання) відповідачу
рахунків-фактур за січень, лютий 2012
року, дійшов висновку, що акти
приймання наданих послуг за січень,
лютий 2012 року сторонами не
підписувались, а тому, підстави для
задоволення позову відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, господарський суд другої
інстанції рішення місцевого суду
скасував і задовольнив позовні вимоги
частково, стягнувши з відповідача на
користь позивача 11466 грн. основного
боргу, 860,30 грн. пені, 172,46 грн. 3 % річних,
11,46 грн. інфляційних і відмовивши в
задоволенні решти позовних вимог.

При цьому, суд виходив з того, що у
спірний період позивач виконував свої
договірні зобов'язання з надання
послуг з охорони, які відповідачем не
оплачені, а також того, що докази
направлення позивачем відповідачу
рахунків-фактури листом № 41/0712 від 6
липня 2012 року наявні в матеріалах
справи (т.с. 1, а.с. 60-66). Відповідачем
вказаний лист з відповідними додатками
до нього отримано, про що свідчить
копія листа відповідача № 31072012/01 від 31
липня 2012 року (т.с. 1, а.с. 70-71), в якому
останній висловив заперечення щодо
обсягу та якості наданих послуг та
відмовився їх оплачувати.

Апеляційним судом встановлено, що
твердження відповідача щодо
неналежного виконання позивачем своїх
зобов'язань з охорони об'єкта
спростовуються фактами, встановленими
рішенням господарського суду м. Києва
від 27 серпня 2012 року у справі №
5011-37/5218-2012, залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 28 листопада 2012
року.

Враховуючи встановлені обставини,
норми ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України, суд дійшов висновку про
обґрунтованість позову в частині
стягнення суми основної
заборгованості в розмірі 11466 грн.

Разом з тим, встановивши факт
прострочення боржником виконання
грошових зобов'язань, керуючись
нормами ст.ст. 230-232 Господарського
кодексу України, ст.ст. 610-612 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону
України "Про відповідальність за
прострочення виконання грошових
зобов'язань", зважаючи на умови п. 6.2
договору щодо порядку та підстав
нарахування пені, відповідні вимоги
позивача задоволено судом в повному
обсязі.

Позов в частині стягнення 3 % річних і
інфляційних втрат, з посиланням на ст.
625 Цивільного кодексу України,
задоволено судом частково, оскільки
вони є обґрунтованими, проте, позивачем
порушено порядок їх нарахування.

Також судом встановлено, що оскільки
надані позивачу юридичні послуги на
суму 5100 грн. є послугами з підготовки
претензійних документів до
відповідача, ці витрати не можна
визнати судовими витратами в розумінні
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, в зв'язку з чим,
відповідні вимоги позивача слід
залишити без задоволення.

Вказані висновки апеляційного
господарського суду є законними,
обґрунтованими, прийнятими у
відповідності з нормами матеріального
та процесуального права, фактичними
обставинами та наявними матеріалами
справи.

Доводи касаційної скарги щодо
порушення та неправильного
застосування судом апеляційної
інстанції положень ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України
ґрунтуються на неправильному
тлумаченні та розумінні зазначених
норм права, а тому не можуть братися
судом касаційної інстанції до уваги.

З огляду на викладене, підстав для
зміни або скасування постанови
Київського апеляційного
господарського суду від 25 березня 2014
року у справі не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Віпкар"
залишити без задоволення, а постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 25 березня 2014
року у справі № 910/6076/13 - без змін.

Головуючий
Остапенко М.І.

Судді
Гончарук П.А.

Стратієнко Л.В.