ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2014 р.
Справа № 920/341/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя

Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В., суддя
Шутенко І.А.,

при секретарі Деркач Ю.О.,

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Роменського
управління Державної казначейської
служби України Сумської області, (вх.
1450С/2) на рішення господарського суду
Сумської області від 12.05.2014р. у справі
№920/341/14

за позовом Роменського міськрайонного
центру зайнятості населення, м. Ромни,

до відповідача Роменського управління
Державної казначейської служби
України Сумської області, м. Ромни

про стягнення 1739,02 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської
області від 12.05.2014р. (суддя Моїсеєнко
В.М.) позов задоволено повністю;
стягнуто з Роменського управління
Державної казначейської служби
України Сумської області на користь
Роменського міськрайонного центру
зайнятості населення 1739,02 грн. збитків;
стягнуто з Роменського управління
Державної казначейської служби
України Сумської області в доход
бюджету 1827,00 грн. судового збору.

Рішення місцевого господарського суду
з посиланням на ст. 526, Цивільного
кодексу України, ст. 193 Господарського
кодексу України мотивоване тим, що
відповідач не виконав покладені на
нього державою повноваження та не
виконав взяті на себе зобов'язання за
договором про здійснення
розрахунково-касового обслуговування
від 09.01.2009р. №26, а тому позивач поніс
збитки у сумі 1739,02 грн., які є
правомірними, обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Роменське управління Державної
казначейської служби України Сумської
області з рішенням суду першої
інстанції не погодилось, звернулось до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду Сумської
області від 12.05.2014р. по справі №920/341/14
повністю і припинити провадження у
дані справі.

В обґрунтування поданої скарги апелянт
посилається на те, що наповнення
єдиного казначейського рахунка, за
рахунок якого проводяться усі видатки
розпорядників, одержувачів бюджетних
коштів, інших клієнтів, не залежить від
органів Казначейства України. Крім
того, відповідач зазначає, що чинне
законодавство не визначає для органів
Державної казначейської служби
України конкретні часові обмеження
щодо строків виконання платіжних
доручень розпорядників та одержувачів
бюджетних коштів.

До Харківського апеляційного
господарського суду позивач надав
заперечення на апеляційну скаргу (вх.
5281 від 07.07.2014р.), вважає, що рішення
місцевого господарського суду є
законним та обґрунтованим та таким, що
не підлягає скасуванню, апеляційна
скарга відповідача не підлягає
задоволенню. Крім того, позивач просить
розглядати справу без участі
представника Роменського
міськрайонного центру зайнятості у
судовому засіданні.

До Харківського апеляційного
господарського суду надійшли
доповнення до апеляційної скарги
відповідача (вх. 5282 від 07.07.2014р.), в яких
він підтримує свою позицію, викладену в
апеляційній скарзі, а також зазначає,
що доказів щодо наявності відповідних
підкріплень на єдиному казначейському
рахунку на виконання платіжних
доручень Роменського міськрайонного
центру зайнятості населення, доданих
позивачем до позовної заяви, до суду не
надано.

Позивач надав доповнення до заперечень
на апеляційну скаргу (вх. 5826 від
22.07.2014р.), в якому підтримує свою
позицію, викладену у раніше наданих
запереченнях, та вважає, що за
неналежне виконання своїх договірних
зобов'язань та вимог законодавства
відповідачем завдано позивачу збитки
на суму 1739,02 грн., які підлягають
відшкодуванню.

У судове засідання 28.07.2014р.
представники сторін не з'явились.
Враховуючи належне повідомлення
сторін про час та місце засідання суду,
а також те, що явка представників
сторін не була визнана судом
обов'язковою, колегія суддів вважає за
можливе розглянути апеляційну скаргу
за відсутністю представників сторін за
наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, колегія
суддів Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

09.01.2009р. між Головним управлінням
Державної казначейської служби у
Сумській області в особі начальника
Роменського управління Державного
казначейства Державного казначейства
України у Сумській області та
Роменським міськрайонним центром
зайнятості населення укладено договір
про здійснення розрахунково - касового
обслуговування №26 (а.с. 6-7).

Відповідно до п. 1 Договору
казначейство відкриває Клієнту
бюджетний рахунок (рахунки) та здійснює
його розрахунково-касове
обслуговування відповідно до вимог
законодавства України, в тому числі
нормативно-правових актів Державного
казначейства України і Національного
банку України, та умов цього Договору.

Згідно з п.п. 2.3.1-2.3.4 зазначеного вище
Договору, відповідач (Казначейство)
прийняв на себе зобов'язання належним
чином виконувати умови цього договору,
своєчасно здійснювати розрахункові
операції за дорученням Клієнта,
надавати Клієнту всі послуги з
розрахунково-касового обслуговування
в межах повноважень, визначених
законодавством, забезпечувати
своєчасне зарахування коштів на
рахунок Клієнта.

Пунктом 2.2 вищенаведеного Договору
передбачено, що Клієнт має право:
розпоряджатися грошовими коштами, що
перебувають на його рахунках (для
розпорядників бюджетних коштів - у
межах затвердженого кошторису доходів
і видатків, для одержувачів коштів - у
межах плану використання бюджетних
коштів); отримувати від Казначейства
всю необхідну інформацію, пов'язану з
виконанням цього Договору; вимагати
своєчасного і повного здійснення
розрахунків та інших обумовлених цим
Договором послуг; контролювати
своєчасність зарахування коштів на
свої рахунки і їх перерахування.

У відповідності до умов зазначеного
договору, Роменський міськрайонний
центр зайнятості населення належним
чином оформило та надало для оплати до
Казначейства платіжні доручення: №1783
від 16.09.2013р. на суму 561,95 грн., №1784 від
16.09.2013р. на суму 1,69 грн., №1908 від 27.09.2013р.
на суму 296,26 грн., №2134 від 31.10.2013р. на суму
295,69 грн., №2251 від 18.11.2013р. на суму 391,23
грн., №2252 від 18.11.2013р. на суму 5,26 грн.,
№2334 від 02.12.2013р. на суму 685,91 грн., №2342
від 05.12.2013р. на суму 83,11 грн., №2343 від
05.12.2013р. на суму 7,19 грн. з призначенням
платежу: оплата за послуги зв'язку (а.с.
11-15).

Пунктом 2.1.3 Договору від 09.01.2009р.
передбачено, що Казначейство має право
вимагати від Клієнта правильності
оформлення розрахункових документів
відповідно до законодавства України та
повертати їх Клієнту і в разі виявлених
порушень. Розрахункові документи
повертаються Клієнту з посиланням на
підстави, передбачені законодавством
України.

Однак, вищенаведені платіжні доручення
казначейством не повернулися до
Роменського міськрайонного центру
зайнятості населення з посиланням на
неправильність їх оформлення, та про
неможливість виконання платіжних
операцій позивачу повідомлено не було.

Як вбачається з матеріалів справи,
Роменське управління Державної
казначейської служби України Сумської
області направило листа від 29.07.2013р.
№05-03/1466 Роменському міському центру
зайнятості населення, яким повідомило,
що оплата платіжних доручень,
визначених позивачем як не
першочергові платежі, надані до
управління в червні-липні поточного
року, буде проведена спеціалістами
управління після надання ліміту на
проведення видатків по позабюджетних
фондах (а.с. 9).

Таким чином, в порушення прийнятих на
себе зобов'язань за договором про
здійснення розрахунково-касового
обслуговування від 09.01.2009р.,
казначейство не здійснило оплату за
вищенаведеними платіжними
дорученнями.

Через неналежне виконання
казначейством зобов'язань за договором
про здійснення розрахунково-касового
обслуговування від 09.01.2009р., у
Роменському міськрайонному центрі
зайнятості населення утворився борг
перед ПАТ «Укртелеком». Рішенням
господарського суду Сумської області
від 16.01.2014р. по справі № 920/2175/13 з
Роменського міськрайонного центру
зайнятості населення на користь ПАТ
"Укртелеком" в особі Сумської філії ПАТ
"Укртелеком", стягнуто 08,12грн. 3% річних;
10,40 грн. інфляційних збитків, 1720,50грн.
витрат по сплаті судового збору; в
частині стягнення 2314,15 грн. основного
боргу та 14,14 грн. пені - провадження у
справі припинено за відсутністю
предмету спору в цій частині позовних
вимог, оскільки Роменським
міськрайонним центром зайнятості
населення сплачено борг за послуги
зв'язку.

Враховуючи вищевикладене, Роменський
міськрайонний центр зайнятості
населення звернувся до господарського
суду Сумської області з позовом до
Роменського управління Державного
казначейської служби України та
просить відшкодувати завдані
Казначейством збитки в розмірі 1739,02
грн.

12.05.2014р. господарським судом Сумської
області прийнято рішення, яким позов
задоволено в повному обсязі з підстав,
зазначених вище.

Перевіривши матеріали справи,
правильність їх юридичної оцінки та
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ст. 623 Цивільного кодексу
України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки. Розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до ст. 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Згідно з ст.225 Господарського кодексу
України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції,
сплачені іншим суб'єктам, вартість
додаткових робіт, додатково витрачених
матеріалів тощо), понесені стороною,
яка зазнала збитків внаслідок
порушення зобов'язання другою
стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода),
на який сторона, яка зазнала збитків,
мала право розраховувати у разі
належного виконання зобов'язання
другою стороною;

матеріальна компенсація моральної
шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є одним
із видів цивільно-правової
відповідальності.

Відшкодування збитків відповідно до
чинного законодавства України є
універсальною формою майнової
відповідальності, яка застосовується
за наявності підстав, передбачених ч. 1
ст. 218 ГК України. Відповідно до цієї
норми закону підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Причому необхідним є повний склад
цивільного правопорушення:

1) протиправна поведінка, дія чи
бездіяльність особи;

2) шкідливий результат такої поведінки
(збитки), наявність та розмір понесених
збитків;

3) причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та збитками;

4) вина правопорушника.

У разі відсутності, хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність у
вигляді відшкодування збитків не
наступає.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 193 Господарського
процесуального кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Однак, в порушення вищезазначених норм,
а також умов договору Роменське
Державне управління казначейської
служби неналежним чином виконало свої
зобов'язання за договором, внаслідок
чого у позивача утворилась
заборгованість перед ПАТ «Укртелеком»,
що підтверджується рішенням
господарського суду Сумської області
від 16.01.2014р. у справі №920/2175/13. На
виконання вищезазначеного рішення
відбулось безспірне списання коштів у
сумі 1739,02 грн. з рахунку позивача (а.с.16).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
відшкодування збитків.

Особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом (ч.1
ст. 614 ЦК України).

Умисел як форма вини включає в себе
елемент усвідомлення та наміру. Діяння
особи вважаються такими, що вчинені з
умислом, якщо вона свідомо не вчинила
дій, спрямованих на виконання
зобов'язання, та бажала або свідомо
допускала настання такого наслідку, як
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме п. 2.3.2 договору передбачено, що
казначейство зобов'язується
здійснювати розрахункові операції за
дорученням клієнта. Однак, Роменське
управління Державної казначейської
служби не виконало умови договору, а
саме, не здійснило перерахунок коштів
Роменського міськрайонного центру
зайнятості населення в рахунок оплати
за послуги зв'язку.

З огляду на вищезазначене та у
відповідності до норм чинного
законодавства вбачається вина
Роменського Управління Державної
казначейської служби України у вигляді
свідомого не вчинення дій, спрямованих
на виконання зобов'язань, передбачених
договором про розрахунково-касове
обслуговування, отже, як наслідок,
неналежне виконання зобов'язань за
договором.

У відповідності до статті 22 Цивільного
кодексу України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач у позовній заяві просить
стягнути завдані збитки у сумі 1739,02 грн.

В постанові Пленуму Верховного суду
України № 6 від 27 березня 1992 року "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" (з наступними змінами та
доповненнями) та в роз'ясненнях
президії Вищого арбітражного суду
України № 02-5/215 від 01 квітня 1994 року "Про
деякі питання практики вирішення
спорів, пов'язаних з відшкодуванням
шкоди" (з наступними змінами та
доповненнями) зазначається, що шкода
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

При цьому, виходячи із загальних
правових норм, протиправність
(неправомірність) поведінки означає
порушення чужого суб'єктивного права.
Під шкодою розуміється матеріальна
шкода, яка виражається у зменшенні
майна потерпілого в результаті
порушення належного йому
матеріального права та (або) зменшення
нематеріального блага.

Отже, Роменський міськрайонний центр
зайнятості поніс додаткові витрати в
результаті безспірного списання
коштів в сумі 1739,02 грн. з його рахунку на
виконання рішення господарського суду
Сумської області по справі № 920/2175/13, що
підтверджується платіжним дорученням
№1 від 11.02.2014р. (а.с. 16).

Отже, позивач зазнав збитків внаслідок
порушення зобов'язання другою
стороною.

Таким чином, наявний такий елемент
правопорушення як шкідливий результат
поведінки (збитки), наявність та розмір
понесених збитків.

Щодо посилання апелянта на те, що даний
спір підлягає розгляду за правилами
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Статтею 12 Господарського
процесуального кодексу України
унормовано перелік категорій справ,
які підвідомчі господарським судам.
Господарським судам підвідомчі,
зокрема, справи у спорах, що виникають
при укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів,
крім спорів, що виникли із
публічно-правових відносин. Такі спори
віднесені до компетенції
адміністративних судів. Спори, що
віднесені до підвідомчості
господарських судів, кваліфікуються
за сукупністю предметного та
суб'єктного критеріїв.

За предметним критерієм до компетенції
господарських судів відносяться спори,
що виникли при здійсненні
господарської діяльності.

За суб'єктним критерієм до компетенції
господарських судів відносяться спори,
що виникають між підприємствами,
установами, організаціями, іншими
юридичними особами, громадянами, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
та у випадках, передбачених
законодавчими актами України за участю
державних та інші органів, фізичних
осіб, що не є суб'єктами
підприємницької діяльності (ст. 1
Господарського процесуального кодексу
України).

Пунктом 1 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства
визначено поняття справи
адміністративної юрисдикції як
переданого на вирішення
адміністративного суду
публічно-правового спору, у якому хоча
б однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їх посадова чи службова особа або інший
суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до приписів ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
до адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
встановлено інший порядок судового
провадження.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що компетенція
адміністративних судів щодо вирішення
адміністративних справ поширюється на
спори юридичних осіб із суб'єктом
владних повноважень щодо оскарження
його рішення, дій чи бездіяльності.

Статтею 3 названого Кодексу визначено
перелік суб'єктів владних повноважень.
Так, суб'єктом владних повноважень є
орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Тобто, необхідною ознакою суб'єкта
владних повноважень є здійснення цим
суб'єктом владних управлінських
функцій, при цьому, такі функції
повинні здійснюватись суб'єктом
владних повноважень виключно у тих
правовідносинах у яких виник спір.

Як вбачається з матеріалів справи
предметом позову є матеріально-правова
вимога Роменського міського центру
зайнятості про стягнення з Роменського
управління Державної казначейської
служби України 1739,02 грн. збитків, у
зв'язку з неналежним виконанням
Роменським управлінням Державної
казначейської служби України договору
про здійснення розрахунково-касового
обслуговування від 09.01.2009р.

Таким чином, даний спір відрізняється
від адміністративного спору саме
предметом позовних вимог, яким є
стягнення позадоговірної шкоди
(деліктні зобов'язання), а також тим, що
Роменське управління Державної
казначейської служби України у даних
спірних правовідносинах не здійснює
щодо Роменського міськрайонного
центру зайнятості населення владних
управлінських функцій.

З огляду на вищезазначене, посилання
апелянта на те, що даний спір покинення
розглядатися за правилами
адміністративного судочинства є
безпідставними та необґрунтованими,
тому вони не приймаються колегією
суддів

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, відповідно до вказаних норм тягар
доказування тієї чи іншої обставини
покладається виключно на сторону, яка
посилається на ті чи інші обставини (в
даному випадку, доказування позивачем
наявності збитків, вини, що надало б
правові підстави для стягнення з
відповідача збитків).

Як зазначалось вище, позивач в
підтвердження завданих збитків надав
до господарського суду першої
інстанції докази наявності елементів
складу цивільного правопорушення, а
саме: збитків, вини відповідача.

Щодо посилання скаржника на порушення
судом п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про
судовий збір", колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Так, відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про судовий збір" від сплати
судового збору звільняються
Міністерство фінансів України, місцеві
фінансові органи, органи доходів і
зборів, Державна казначейська служба
України, Державна фінансова інспекція
України та їх територіальні органи,
Державна служба фінансового
моніторингу України і Національний
банк України - у справах, пов'язаних з
питаннями, що стосуються повноважень
цих органів.

Разом з тим, порядок розподілу судових
витрат визначено статтею 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до частини 2 даної
статті, якщо спір виник внаслідок
неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору.

Відповідно до п. 4.7 Постанова Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
зазначена норма виступає
процесуальною санкцією, яка
застосовується господарським судом
незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання заінтересованою
стороною. У такому застосуванні суду
слід виходити з широкого розуміння
даної норми, маючи на увазі, що
передбачені нею наслідки можуть
наставати і в разі неправомірної
бездіяльності винної особи, яка не
вжила заходів до поновлення порушених
нею прав і законних інтересів іншої
особи (зокрема, ухилялася від
задоволення її заснованих на законі
вимог), що змусило останню звернутися
за судовим захистом.

Враховуючи викладене, розподіл судових
витрат у даній справі здійснено
місцевим господарським судом
відповідно до вимог процесуального
закону, а тому посилання скаржника на
порушення судами п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про судовий збір", колегія
суддів вважає неправомірним.

На підставі викладеного, колегія
суддів Харківського апеляційного
господарського суду вважає, що
апеляційна скарга відповідача не
підлягає задоволенню, рішення
господарського суду Сумської області
від 12.05.2014р. по справі №920/341/14 не
підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п.1 ч.1 ст.103, ст.105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Управління
Роменського управління Державної
казначейської служби України Сумської
області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 12.05.2014р. у справі №920/341/14
залишити без змін.

Стягнути з Роменського управління
Державної казначейської служби
України у Сумській області (42000, Сумська
область, м. Ромни, бульвар Шевченка, 14,
код 37929744) 913,50 грн. за подання
апеляційної скарги.

Постанова апеляційного господарського
суду набирає законної сили з дня її
прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів.

Повний текст постанови складений
29.07.2014р.

Головуючий суддя
Л.М. Здоровко

Суддя
О.В. Плахов

Суддя
І.А. Шутенко