ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2014 р.
Справа № 917/1197/14

за позовом Приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
"Агрофірма"Перемога" (вул. Леніна, буд. 29,
с. Удовиченки, Зіньківський район,
Полтавська область, 38110)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агропромислова
компанія Докучаєвські чорноземи" (вул.
Великотирнівська, буд. 51, м. Карлівка,
Полтавська область, 39500)

про стягнення 396487,40 грн.

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

в судовому засіданні 15.07.2014р.:

від позивача: Кривоніс П.П., Удовиченко
О. І.

від відповідача: Удовіченко І. О.

в судовому засіданні 23.07.2014р.:

від позивача: Кривоніс П.П., Удовиченко
О. І.

від відповідача: Удовіченко І. О.

Розглядається позовна заява про
стягнення 396 487,40 грн. заборгованості за
поставлені у 2013 році товари (зерно
пшениці озимої, насіння соняшника,
дизельне пальне).

В судовому засіданні 15.07.2014р. суд
розпочав розгляд справи по суті. В
судовому засіданні 15.07.2014р. судом
оголошувалася перерва до 23.07.2014р.
згідно ст. 77 ГПК України.

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що ним за усною
угодою поставки був поставлений
відповідачу товар, за який відповідач
не розрахувався.

Відповідач у відзиві та додаткових
поясненнях проти позову заперечує,
посилаючись на те, що угода поставки
товару між сторонами не укладалася,
зобов'язання з оплати спірної
продукції відповідачем на себе не
бралися, спірна продукція була
передана позивачем відповідачу як
оплата боргу позивача перед
відповідачем за іншою угодою, проте в
зв'язку з її неналежною якістю не
прийнята відповідачем і тому
зберігається у відповідача, позивач
може забрати вказану продукцію в
будь-який час (а.с.73, 94, 98-99).

В судовому засіданні 23.07.2014р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення згідно ст. 85 ГПК
України.

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

Позивач у позові посилається на те, що
на підставі усної угоди він поставив
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Агропромислова
компанія Докучаєвські чорноземи"
(відповідачу) у 2013 році продукцію
власного виробництва на суму 392019,14 грн.
та відвантажив дизельне паливо на суму
4468,26 грн., за яку відповідач не
розрахувався, внаслідок чого виникла
заборгованість в сумі 396487,40 грн., у тому
числі:

- 88 807,50 грн. за поставлене зерно пшениці
озимої в кількості 39470 кг, в тому числі
по видатковій накладній № б/н від 04
квітня 2013 року в кількості 19650 кг.; по
видатковій накладній № б/н від 04 квітня
2013 року в кількості 19820 кг.,
рахунок-фактура №21 від 22 квітня 2013 року
на суму 88 807,50 грн.;

- 190531,64 грн. за поставлене насіння
соняшника в кількості 64587 кг, в тому
числі: по видатковій накладній №163 від
6.11.2013 р. - 14030 кг; по видатковій накладній
№161 від 5.11.2013 р. - 13960 кг; по видатковій
накладній №160 від 5.11.2013 р. - 13710 кг; по
видатковій накладній №165 від 6.11.2013 р. -
13550 кг; по видатковій накладній №164 від
6.11.2013 р. - 13620 кг, рахунок - фактура №149
від 29 листопада 2013 р. на суму 190531,64 грн.,

- 112880,00 грн. за поставлене зерно озимої
пшениці в кількості 75120 кг, в тому

числі: по видатковій накладній №162 від
5.11.2013 р. - 22500 кг по видатковій накладній
№11 від 12.07.2013 р. - 25680 кг ; по видатковій
накладній №12 від 13.07.2013 р. - 26830кг,
рахунок - фактура № 148 від 29 листопада
2013 р. на суму 112880,00 грн.,

- 4468,26 грн. за відвантажене дизельне
пальне в кількості 485 л згідно акта
приймання-передачі від 21 квітня 2013
року.

Позивач надіслав відповідачу вимогу
від 21 лютого 2014 року № 21 про виконання
зобов'язання на суму 396487,40 грн., в якій
вимагав у семиденний строк з дня
отримання вимоги розрахуватися за
поставки, перерахувавши грошові кошти
в сумі 396487 грн. 40 коп. на рахунок
позивача (а.с.11-12).

Оскільки відповідач продукцію не
оплатив, позивач звернувся з даним
позовом про стягнення з відповідача
396487,40 грн. заборгованості за
поставлений товар.

Відповідач заперечує укладення між
сторонами угоди поставки товару,
зобов'язання з оплати спірної
продукції відповідачем на себе не
бралися, спірна продукція була
передана позивачем відповідачу як
оплата боргу позивача перед
відповідачем за іншою угодою, проте в
зв'язку з її неналежною якістю не
прийнята відповідачем і тому
зберігається у відповідача, позивач
може забрати вказану продукцію в
будь-який час (а.с.73, 94, 98-99).

При вирішенні спору суд виходить з
наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 509, ст. 11 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

За ст. 202 ЦК України правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочин має вчинятися у
формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203
ЦК України).

Згідно ст. 206 ЦК України усно можуть
вчинятися правочини, які повністю
виконуються сторонами у момент їх
вчинення, за винятком правочинів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що
правочини між юридичними особами
належить вчиняти у письмовій формі.

За ст. 218 ЦК України недодержання
сторонами письмової форми правочину,
яка встановлена законом, не має
наслідком його недійсність, крім
випадків, встановлених законом.
Заперечення однією з сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов'язаних з
особистим, сімейним, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу
України (далі - ГК України) за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

За ч. 5 ст. 265 ГК України поставка товарів
без укладення договору поставки може
здійснюватися лише у випадках і у
порядку, передбачених законом.

Згідно із статтями 6, 627 ЦK України,
сторони є вільними в укладені договору,
в виборі контрагента та визначенні
умов договору з урахуванням вимог
цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту.

За ч.1 ст. 180 ГК України зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визначені такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода
(ч.2 ст. 180 ГК України).

При укладені господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору (ч. 3 ст. 180 ГК України).

Умови про предмет у господарському
договорі повинні визначати
найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості. Вимоги щодо якості предмета
договору визначаються відповідно до
обов'язкових для сторін нормативних
документів, зазначених у статті 15 цього
Кодексу, а у разі їх відсутності - в
договірному порядку, з додержанням
умов, що забезпечують захист інтересів
кінцевих споживачів товарів і послуг
(ч. 4 ст. 180 ГК України).

Ціна у господарському договорі
визначається в порядку, встановленому
цим Кодексом, іншими законами, актами
Кабінету Міністрів України (ч. 5 ст. 180 ГК
України).

Відповідно до ч.1 ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладання господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми там порядку
укладення даного виду договору.

За ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

За ст. 62 Закону України "Про
господарські товариства" діяти від
імені товариства з обмеженою
відповідальністю без доручення має
право генеральний директор цього
товариства.

Як свідчить спеціальний витяг від
25.06.214р. з Єдиного державного реєстру
юридичних та фізичних осіб -
підприємців керівником Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агропромислова компанія Докучаєвські
чорноземи" є Кибка А. А. (а.с.44-45).

З огляду на викладене, позивач повинен
довести належними доказами факт
волевиявлення відповідача на
укладання саме договору поставки,
узгодження з відповідачем таких
істотних умов договору поставки як
предмет поставки (найменування,
номенклатуру, асортимент та кількість
продукції), ціну товару, взяття
відповідачем на себе зобов'язань
оплачувати товар, а також що укладання
договору поставки відбулося
керівником відповідача або особою,
уповноваженою відповідачем на
укладення цього договору.

Надані позивачем накладні № б/н від
04.04.2013 року, № б/н від 04.04.2013 року, № 163
від 06.11.2013 р., № 161 від 05.11.2013 р., № 160 від
05.11.2013 р., № 165 від 06.11.2013 р., № 164 від 06.11.2013
р., № 162 від 5.11.2013 р., № 11 від 12.07.2013 р., № 12
від 13.07.2013 р., акта приймання-передачі
від 21 квітня 2013 року приймання-передачі
сільськогосподарської техніки не є
доказом укладення між позивачем та
відповідачем договору поставки
вказаних у них товару (озимої пшениці
та соняшника) та дизельного палива,
оскільки дані накладні не містять
такої істотної умови договору поставки
як ціна товару, вони підписані не
керівниками сторін, в них відсутні
умови взяття відповідачем на себе
зобов'язання проводити оплату товару
(а.с.15, 22-23, 28, 30).

В порушення вимог ст. 9 Закону України "
Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку вказані
накладні не оформлені належним чином, а
саме не містять таких обов'язкових
реквізитів первісних документів як
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення як з боку
позивача так і з боку відповідача;
прізвище або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
від позивача та відповідача.

Надані позивачем довіреності
відповідача № 1571 від 04.11.2013р., № 996 від
12.07.2013р., № 1572 від 04.11.2013р. не містять
відомості щодо кількості товару, що має
бути отриманий, та зразок підпису
уповноваженого представника. У
вказаних довіреностях відсутні
відомості про уповноваження
представника відповідача на укладання
договору поставки з позивачем, на
одержання пшениці та соняшника саме у
власність відповідача (а.с.21, 27, 29).

В п. 6 Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16 травня 1996 р. N 99 та зареєстрованої
в Міністерстві юстиції України 12
червня 1996 р. за N 293/1318 (далі - Інструкція)
встановлено, що при виписуванні
довіреності перелік цінностей, які
належить отримати по ній (графа
"Найменування цінностей" у бланку
довіреності), наводиться обов'язково
із зазначенням назви і кількості
цінностей для одержання, незалежно від
того, чи є такі відомості у документах
на відпуск (наряді, рахунку, договорі,
замовленні, угоді тощо) цінностей.
Незаповнені рядки довіреності
прокреслюються.

В п.7 Інструкції встановлено, що
забороняється видавати довіреності,
які повністю або частково не
заповнені, не мають зразків підпису
осіб, на ім'я яких вони виписані.

За п. 15 Інструкції відповідальність
за дотримання постачальником
встановленого порядку відпуску за
довіреністю цінностей покладається
на посадових осіб
підприємства-постачальника, які мають
право підписувати первинні документи
на відпуск цінностей.

В акті приймання-передачі від 21 квітня
2013 року приймання-передачі
сільськогосподарської техніки сторони
підтвердили лише факт передачі
відповідачу сільськогосподарської
техніки, проте будь-які умови щодо
поставки дизельного палива вказаний
акт не містить, жодних зобов'язань щодо
оплати дизельного палива відповідач за
вказаним актом на себе не брав (а.с.36).

Надані рахунки-фактури та довідки про
ціну товару складені відповідачем в
односторонньому порядку, отже не
можуть бути доказом укладання договору
з відповідачем.

Сам по собі факт переміщення товару з
одного підприємства на інше не є
підставою для ствердження про
укладання договору поставки і взяття
відповідачем зобов'язань оплатити
такий товар, оскільки переміщення
товару може відбуватися і в межах інших
правочинів, таких наприклад як договір
міни, позички, дарування, перевезення,
зберігання, тощо.

Отже, матеріалами справами не
підтверджено, а позивачем не доведено
наявність між сторонами правовідносин
відносно поставки чи придбання
відповідачем у власність озимої
пшениці, соняшника, дизельного
пального, а також наявність у
відповідача будь-яких зобов'язань з
цього приводу.

Натомість, як свідчать надані
сторонами докази, вказана продукція
передавалася позивачем відповідачу не
за угодою поставки товару у власність
відповідача, а як розрахунок у
натуральній формі позивача за своїми
зобов'язаннями перед відповідачем по
іншим угодам. Зазначене
підтверджується наступним.

Листом від 19.12.2013р. № 83 позивач
звернувся до відповідача з проханням
зарахувати відвантажену продукцію
(озиму пшеницю, соняшник та дизельне
паливо) загальною вартістю 396 487, 40 грн.
в рахунок погашення боргу позивача
перед відповідачем за отриману
продукцію та надані послуги (а.с.85, 97).

Листом від 08.01.2014р. № 14 відповідач
відмовився від зарахування вказаної
продукції , оскільки вона має низькі
кондиційні якості (а.с.86).

Листом від 09.04.2014р. № 38 позивач повторно
прохав в рахунок погашення
заборгованості зарахувати вказану
продукцію, а при неможливості
зарахування отримати дану продукцію в
натурі для подальшої реалізації і
погашення боргу перед відповідачем
(а.с.96).

За результатом проведення звіряння
розрахунків станом на 20.11.2013р. дані
накладні не включені сторонами як
доказ поставки товару відповідачу та
виникнення у нього зобов'язання з
оплати даного товару (а.с.88-89).

Дане питання було також предметом
розгляду у справі № 917/2348/13 між тими ж
сторонами. В постанові Харківського
апеляційного господарського суду від
06.06.2014р. у справі № 917/2348/13 встановлені
наступні обставини:

- в період з 2011 р. - 2013р. між сторонами
існували позадоговірні господарські
правовідносини з поставки
товарно-матеріальних цінностей,
технічних засобів;

- сторони підтвердили свій намір щодо
встановлення між ними господарських
правовідносин, відповідно до яких ТОВ
"Агропромислова компанія Докучаєвські
чорноземи", як продавець, зобов'язалося
поставити продукцію, а ПОСП
"Агрофірма"Перемога", як покупець, її
прийняти та оплатити;

- ТОВ "Агропромислова компанія
Докучаєвські чорноземи" надавав ПОСП
"Агрофірма"Перемога" грошові кошти та
матеріально-технічні засоби, послуги
сільськогосподарською технікою,
купував сільгосппродукцію, а ПОСП
"Агрофірма "Перемога" поставляв ТОВ
"Агропромислова компанія Докучаєвські
чорноземи" сільськогосподарську
продукцію та здійснював продаж і
відгодівлю ВРХ, телиць, коней і т.ін.;

- розрахунки між сторонами проводилися
у тому числі шляхом передачі
Агрофірмою "Перемога" на користь ТОВ
"Агропромислова компанія Докучаєвські
чорноземи" певної продукції;

- ПОСП "Агрофірма "Перемога"
відвантажило Агропромисловій компанії
Докучаєвські чорноземи"
сільськогосподарську продукцію (озиму
пшеницю, ноняшник) та дизельне паливо
на загальну суму 396 487,40 в рахунок
погашення боргу Агрофірми перед даною
Компанією, проте дана продукція в
рахунок погашення боргу була не
прийнята в зв'язку з її низькою якістю
та завищеними цінами;

- матеріалами справами не підтверджено,
а позивачем не доведено наявність між
сторонами правовідносин відносно
придбання озимої пшениці та соняшника,
а також наявність у відповідача
будь-яких зобов'язань з цього приводу
(а.с.52-59).

Отже, при розгляді справи № 917/2348/13
судом було встановлено, що
відвантаження спірної продукції
відбулося не за окремим договором
поставки, а як розрахунок в натуральній
формі Агрофірми "Перемога" по
заборгованості перед Агропромисловою
компанією Докучаєвські чорноземи".

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України
обставини, встановлені рішення суду,
зокрема, у господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, в яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Постанова Харківського апеляційного
господарського суду від 06.06.2014р. у
справі № 917/2348/13 набрала законної сили в
день її прийняття відповідно до ч. 3 ст.
105 ГПК України.

Встановлені в цій постанові обставини
є обов'язковими для врахування при
вирішенні даної справи.

Відповідно до ст.4-3, ст.33 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності;
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено факту укладення
між сторонами договору поставки товару
відповідачу в усній формі, не доведено
факту взяття відповідачем зобов'язань
оплачувати спірний товар, а отже, й не
доведено факту наявності
заборгованості у відповідача перед
позивачем на заявлену суму.

З огляду на викладене, відсутні
підстави для задоволення позовних
вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено та підписано:
25.07.2014р.

Суддя
Безрук Т.М.