м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
№ 910/9871/14 21.07.14
За позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Діагностичний центр
"Медекс"до Публічного акціонерного
Банк"провитребування документів
Суддя Літвінова М.Є.
Представники сторін:
від позивача: Лозинський О.В. -
представник за довіреністю;
від відповідача: Горобець Р.В.-
представник за довіреністю
У судовому засіданні 21.07.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Діагностичний центр
"Медекс " звернулась до господарського
суду міста Києва з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"РОДОВІД БАНК" про витребування
документів.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 26.05.2014 порушено провадження у
справі №910/9871/14, розгляд справи
призначений на 02.07.2014.

Ухвалою від 02.07.2014, в порядку ст. 77 ГПК
України, розгляд справи відкладено на
21.07.2014.

У відзиві на позов відповідач
заперечив проти задоволення позовних
вимог з тих підстав, що відповідач не
порушив права позивача; позивачем
обрано неналежний спосіб захисту;
пропущено строк позовної давності.

В судовому засіданні 21.07.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд міста Києва

В С Т А Н О В И В:

09.07.2007 між ВАТ "Родовід Банк" (змінено
найменування на ПАТ "Родовід Банк")
(відповідач, банк за договором) та ТОВ
"Діагностичний центр "Медекс" (клієнт за
договором, позивач) укладено договір
№0570.1 банківського мультивалютного
рахунку (далі - Договір), за умовами
якого, банк відкриває клієнту поточний
мультивалютний рахунок №0570 в
національній валюті України для
зберігання коштів клієнтів та
зобов'язується здійснювати
розрахунково-касове обслуговування
клієнта за цим рахунком за плату,
встановлену в розділі 3 цього Договору,
відповідно до вимог чинного
законодавства України, банківських
правил та умов цього Договору, а клієнт
- здійснювати операції за рахунком
відповідно до вимог чинного
законодавства України, банківських
правил та умов цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору, клієнт
здійснює операції за рахунком на
підставі платіжних інструментів,
включаючи розрахунково-касові
документи, які передбачені чинним
законодавством України та
банківськими правилами.

За відкриття рахунку та виконання
банком операцій за рахунком, клієнт
сплачує банку плату, розмір оплати якої
встановлено в тарифах банку, що діють
на день здійснення клієнтом операцій
за рахунком, згідно п. 3.1 Договору.

Відповідно до п. 9.1 Договору, він
вважається укладеним з моменту його
підписання обома сторонами і діє
протягом не визначеного строку.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач зазначає, що 13.02.2009 на його
поточний рахунок були зараховані
грошові кошти у розмірі 8 600 000,00 грн. як
внески до статутного фонду від
учасників товариства, згідно
банківської виписки від 13.02.2009.

Також позивач зазначає, що 27.02.2009 з
поточного рахунку товариства були
списані грошові кошти у розмірі 8 600 000,00
грн. як "повернення помилкового
перерахованих коштів згідно заяви
ОСОБА_1", згідно банківської виписки від
27.02.2009, що було встановлено постійно
діючою інвентаризаційною комісією за
результатами інвентаризації
банківських документів за 2009 рік та
оформлено протоколом від 04.11.2013 та
актом від 01.11.2013.

Для з'ясування обставин здійснення
зазначеної операції, 14.11.2013 позивач
звернувся до відповідача з листом
№02/04-04/644, для надання банком
документів, що стали підставою для
проведення операцій по поточному
рахунку №0570 на суму 8 600 000,00 грн.

Лист отриманий відповідачем 14.11.2013,
згідно вхідного штампу №9603.

У відповідь на лист банк зазначив, що
відповідно до п. 5.3.3 Договору від 09.07.2007
№05701.1 банківського мультивалютного
рахунку, товариство зобов'язане
повідомляти банк про всі помічені
неточності або помилки у виписках з
рахунку та інших документах або про не
визнання (не підтвердження)
підсумкового сальдо за рахунком не
пізніше наступного дня після отримання
виписки/документа.

Тому, у листі №13.4-11-006297/7418 від 10.12.2013,
банк зазначив, що товариством в
обумовлений Договором термін, не
повідомлялось банку про неточності або
помилки у виписках з рахунку та
документах.

Також, банк зазначив, що відповідно до
додаткової угоди №2 від 26.09.2013 вказаний
Договір був розірваний у зв'язку із
закриттям рахунку.

Як свідчать матеріали справи, 23.01.2014
позивач звернувся до банку з вимогою
№02/04-04/44 про надання інформації та
документів, на яку банк надав відповідь
згідно листа від 18.03.2014 №13.4-11-9226/1405,
аналогічного змісту, що й попередній
лист - відповідь.

Отже, позивач посилається на умови
Договору №0570.1 від 09.07.2007, ст.ст. 60, 61
Закону України "Про банки та банківську
діяльність", та зазначає, що
відмовляючи у наданні документів, банк
порушує права позивача на отримання
інформації, що стало підставою для
звернення з даним позовом до суду про
зобов'язання банк надати позивачу
заяви, платіжні доручення, квитанції,
інші розрахункові та касові документи,
що стали підставою для проведення
операцій по поточному рахунку
підприємства №0570 у АТ "Родовід
Банк" на суму 8 600 000,00 грн. 13.02.2009 і 27.09.2009
відповідно.

Відповідач, в свою чергу, заперечив
проти позовних вимог з наступних
підстав: відповідач не порушив права
позивача; позивачем обрано неналежний
спосіб захисту; пропущено строк
позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 пункту 1 статті
11 Цивільного кодексу України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є: договори та
інші правочини.

Положенням абзацу 3 частини 1 статті 174
Господарського кодексу України
визначено, що господарські
зобов'язання можуть виникати з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Судом встановлено, що між позивачем та
відповідачем був укладений договір
№0570.1 від 09.07.2007 банківського
мультивалютного рахунку, який
додатковою угодою №2 від 26.09.2013
розірваний у зв'язку із закриттям
поточного мультивалютного рахунку
№0570 в національній валюті та в
іноземних валютах (дол. США та Євро), про
що сторони дійшли згоди в п. 1 цієї
угоди.

Крім того, в п. 2 Додаткової угоди №2 від
26.09.2013, сторони погодили, що з моменту
набрання чинності цією угодою
зобов'язання сторін, що виникли з
Договору №0570.1 від 09.07.2007, припиняються
і сторони не вважають себе пов'язаними
будь-якими правами та обов'язками, що
виникли за Договором.

Відповідно до п.п. 3, 4 Додаткової угоди
№2, сторони домовились, що у зв'язку з
припиненням дії Договору, жодна із
сторін не має претензій до іншої
сторони по Договору; ця додаткова угода
вважається укладеною і набирає
чинності з моменту її підписання
сторонами та скріплення її печатками
сторін.

Додаткова угода № 2 від 26.09.2013 підписана
та скріплена печатками сторін, доказів
визнання її недійсною суду не надано.

Відповідно до п. 1.37 статті 1 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні",
розрахунково-касове обслуговування -
послуги, що надаються банком клієнту на
підставі відповідного договору,
укладеного між ними, які пов'язані із
переказом коштів з рахунка (на рахунок)
цього клієнта, видачею йому коштів у
готівковій формі, а також здійсненням
інших операцій, передбачених
договорам.

Згідно п. 1.4 глави 1 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою правління Національного
банку України від 21.01.2004 №22,
розрахунково-касове обслуговування -
надання банком клієнту на підставі
укладеного між ними договору послуг,
які пов'язані з переказом коштів з/на
рахунку/ок цього клієнта, видачею йому
коштів у готівковій формі, а також
здійсненням інших операцій,
передбачених договором, форму та зміст
якого банк розробляє самостійно.

Положення п. 5.1.3 Договору, передбачали,
що банк зобов'язаний, наступного
робочого дня після здійснення операції
за рахунком видавати клієнту виписки з
рахунку з доданням необхідних
документів. У разі втрати клієнтом
виписки за рахунком видавати дублікат
виписки за письмовим запитом клієнта
та з з отриманням банком плати,
визначеної в розділі 3 цього Договору.

Крім того п. 5.3.3 цього Договору,
передбачено, що клієнт зобов'язаний
повідомляти банк про всі помічені
неточності або помилки у виписках з
рахунку та інших документах або про
невизнання (не підтвердження)
підсумкового сальдо за рахунком не
пізніше наступного дня після отримання
виписки/документа.

Як свідчать матеріали справи та
пояснення позивача, він звернувся із
запитом до банку 14.11.2013 та 23.01.2014,
доказів звернення протягом часу дії
Договору позивача із відповідними
запитами, суду не надано.

Списання коштів у розмірі 8 600 000,00 грн.
проведено 27.02.2009 на підставі Договору
№0570.1 від 09.07.2007, який в подальшому
розірваний за згодою сторін, згідно
додаткової угоди №2 від 26.09.2013, тобто
позивач звернувся до банку після 26.09.2013
(розірвання договору).

Зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом, відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК
України.

Правові підстави розірвання договору
визначені положеннями ст. 653 ЦК України,
зокрема, частини, 2, 3 цієї статті
передбачають, що у разі розірвання
договору зобов'язання сторін
припиняються.

У разі зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни.

Відповідно до частини 2 пункту 1 статті
11 Цивільного кодексу України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є: договори та
інші правочини.

Положенням абзацу 3 частини 1 статті 174
Господарського кодексу України
визначено, що господарські
зобов'язання можуть виникати з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 1
Господарського процесуального кодексу
України, підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Таким чином, особа має право звертатись
до суду за захистом саме порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. Особи, що
звертаються до суду, повинні довести
належними та допустимими доказами
порушення своїх прав та необхідність
їх захисту.

З огляду на положення статті 20
Господарського кодексу України, кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
господарюючих суб'єктів захищаються
шляхом: визнання наявності або
відсутності прав; визнання повністю
або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемляють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання; припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання визначається цим
кодексом, іншими законами.

Статтею 16 Цивільного кодексу України
визначено, що способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Обраний позивачем спосіб захисту, а
саме, вимога про зобов'язання надати
позивачу заяви, платіжні доручення,
квитанції, інші розрахункові та касові
документи, що стали підставою для
проведення операцій по поточному
рахунку, не передбачений ні статтею 16
Цивільного кодексу України, ні
статтею 20 Господарського кодексу
України.

Слід зазначити, що предметом позову
може бути матеріально-правова чи
немайнова вимога позивача до
відповідача, відносно якої суд повинен
прийняти рішення.

Захист майнового або немайнового права
чи законного інтересу відбувається
шляхом прийняття судом рішення про
примусове виконання відповідачем
певних дій або зобов'язання утриматись
від їх вчинення. Заявлена позивачем
вимога про витребування документів не
призводить до поновлення порушеного
права позивача та, у разі її
задоволення, не може бути виконана у
примусовому порядку, оскільки
відсутній механізм виконання такого
рішення.

Суд також вважає за необхідне
зазначити, що наявність права на
пред'явлення позову не є безумовною
підставою для здійснення судового
захисту, а лише однією з необхідних
умов реалізації, встановленого
вищевказаними нормами, права. Тому,
вирішуючи переданий на розгляд
господарського суду спір по суті, суд
повинен встановити наявність у особи,
яка звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист якого
подано позов.

Відсутність права на позов у
матеріальному розумінні тягне за собою
ухвалення рішення про відмову у
задоволенні позову, незалежно від
інших встановлених судом обставин.

Лише встановивши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд з'ясовує наявність чи
відсутність факту порушення або
оспорення і відповідно ухвалює рішення
про захист порушеного права або
відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог
(аналогічна позиція викладена в
постанові Вищого господарського суду
України від 05.03.2014 року по справі №
910/878/13).

Таким чином, позивач при зверненні з
позовом не довів факту порушення його
прав та законних інтересів, а суд за
результатами вивчення матеріалів
справи таких обставин не встановив, що
є окремою підставою для відмови в
позові в розумінні статті 1
Господарського процесуального кодексу
України.

Крім того, за статтею 6 Конституції
України державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.
Органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

За приписами статті 6 Господарського
кодексу України одним із загальних
принципів господарювання є заборона
незаконного втручання органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових осіб у
господарські відносини.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень
(стаття 33 Господарського
процесуального кодексу України).

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України,
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В порушення приписів статті 33
Господарського процесуального кодексу
України позивачем не доведено, у спосіб
встановлений статтею 34 цього ж Кодексу,
законних підстав для задоволення
позовних вимог, а доводи, викладені у
його позовній заяві спростовані
матеріалами, які знаходяться у справі
та нормами чинного законодавства
України.

Відповідно до пункту 4.3. Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.11.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", господарський суд,
дійшовши висновку про те, що предмет
позову не відповідає встановленим
законом або договором способам захисту
прав, повинен відмовити в позові, а не
припиняти провадження на підставі
пункту 1 частини 1 статті 80
Господарського процесуального кодексу
України.

Приймаючи до уваги встановлені вище
обставини, суд приходить до висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Відповідач просив суд застосувати
строк позовної давності, яка не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Положеннями частини 1 статті 251 ЦК
України, визначено, що строком є певний
період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальна позовна давність тривалістю у
три роки. Позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253-255 цього Кодексу (ст. 260 ЦК
України).

Відповідно до стаття 256 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України частини 1 та
5 перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила та за зобов'язаннями
з визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Одночасно суд відзначає, що за змістом
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушеного права.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 10
від 29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» перш
ніж застосувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушено право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі
коли такі право чи інтерес не порушені,
суд відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості.

Оскільки у межах розгляду даної
господарської справи, судом
встановлено, що відсутні підстави для
задоволення позовних вимог, тому заява
відповідача про застосування строків
позовної давності є такою, що не
підлягає задоволенню.

Витрати з судового збору покладаються
на позивача, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 28.07.2014.

Суддя

М.Є. Літвінова