РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2014 року
Справа № 906/136/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Дзюбак Є.Ф. (дов. № 189 від
28.04.14р.)

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу СПП
"Чайка" на рішення господарського суду
Житомирської області від 27.03.14 р. у
справі № 906/136/14 (суддя Шніт А.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України"

до Сільськогосподарського приватного
підприємства"Чайка"

про стягнення 4411161,69грн

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Державна продовольчо-зернова
корпорація України" (надалі - позивач)
звернулась в господарський суд
Житомирської області з позовною заявою
(а.с. 2-7) до Сільськогосподарського ПП
"Чайка" (надалі - відповідач), в якій
просить стягнути з відповідача: 2440000
грн. перерахованих на користь
відповідача за договором поставки від
14.05.13 р., 361120 грн. договірної санкції,
1220000 грн. штрафу, 390041,69 грн. 24% річних за
користування грошовими коштами.

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 27 березня 2014
року у справі № 906/136/14 позов задоволено
частково. Стягнуто з відповідача на
користь позивача: 2440000 грн. коштів
перерахованих на користь відповідача,
361120 грн. договірної санкції, 1220000 грн.
штрафу, 139581,37 грн. 24% річних. В частині
стягнення 250460,32 грн. 24% річних
відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що позивач
виконав договірні зобов'язання та
перерахував відповідачу в якості
попередньої оплати грошові кошти в
сумі 2440000 грн. Однак, відповідач, не
виконав взяті на себе договірні
зобов'язання, внаслідок чого
утворилась заборгованість перед
позивачем.

Враховуючи умови договору та обставини
справи, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 2440000
грн. коштів перерахованих на користь
відповідача, 361120 грн. договірної
санкції, 1220000 грн. штрафу обґрунтовані
та підлягають до стягнення.

Водночас, суд першої інстанції
констатував, що договором від 14.05.13 р.
сторони передбачили термін поставки до
01.11.13 р. включно. Умовами договору не
встановлено обов'язку відповідача
сплачувати проценти на суму
попередньої оплати від дня одержання
цієї суми від позивача.

Враховуючи вказане, суд першої
інстанції зменшив період нарахування
24% річних (з 02.11.13 р. по 27.01.14 р.) та прийшов
до висновку про стягнення з
відповідача 139581,37 грн. 24% річних та
відмову у позові в частині стягнення
250460,32 грн. 24% річних.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції відповідач,
звернувся з апеляційною скаргою до
Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій визнає
позовні вимоги виключно в частині
основного боргу, у зв'язку з чим просить
рішення господарського суду
Житомирської області від 27.03.14 р.
скасувати та задоволити позовні вимоги
в частині стягнення 2440000 грн. коштів
перерахованих на користь відповідача,
в решті позову відмовити.

Апеляційну скаргу відповідач
обґрунтовує тим, що свої зобов'язання
по поставці товару не виконав не з
власної вини, а внаслідок дії
форс-мажорних обставин, а саме:
несприятливих погодних умов, які
склались в регіоні в вересні-жовтні 2013
р., що підтверджується довідкою
гідрометеорології від 11.02.14 р.
Обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник
посилається на ст.. 617 ЦК України.

Крім того, відповідач, вважає
правомірним нарахування 24% річних за
користування грошовими коштами лише за
період з 02.11.13 р. по 14.01.14 р., що становить
118724,38 грн.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу,
проти апеляційної скарги заперечив,
оскільки вважає, що посилання
скаржника, викладені в апеляційній
скарзі, є безпідставними та
необґрунтованими.

Представник відповідача не реалізував
процесуальне право на участь у
судовому засіданні суду апеляційної
інстанції, хоча про час та місце його
проведення був повідомлений належним
чином, про що свідчать повідомлення про
вручення поштових відправлень. При від
відповідача надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із відрядженням представника
відповідача.

Відповідно до п.3.9.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Відтак, з урахуванням п.3.9.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 суд
відхиляє клопотання відповідача про
відкладення розгляду апеляційної
скарги.

Враховуючи приписи статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представника
відповідача за наявними в матеріалах
справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, відзиви на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що в задоволенні апеляційної скарги
слід відмовити, а оскаржуване рішення
залишити без змін, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій
та вбачається з матеріалів справи
14.05.2013 між Публічним акціонерним
товариством "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України" (покупець) та
Сільськогосподарським приватним
підприємством "Чайка" (постачальник)
укладено договір №К012BIL-F від 14.05.2013
поставки зерна майбутнього врожаю (а.с.
19-28) та договір застави майбутнього
врожаю (а.с. 29-32).

Згідно з п.1.1 договору поставки, в
порядку та на умовах цього договору
відповідач у визначений сторонами
строк (термін) поставляє позивачу
наступну сільськогосподарську
продукцію: найменування товару - зерно
кукурудзи 3 класу; одиниця виміру
товару - метрична тонна; кількість
товару - 2440,000; а позивач зобов'язується
прийняти товар (поставлений насипом) та
оплатити його.

Термін поставки до 01.11.13 р. (п. 1.1.1).

Попередня оплата товару здійснюється
із розрахунку ціни одиниці виміру
товару (станом на момент укладення
договору), яка складає 1000,00 грн. за
одиницю виміру товару, в тому числі ПДВ
- 166,67грн. Сума попередньої оплати за
товар становить два мільйони чотириста
сорок тисяч гривень (п.3.1, п.3.1.1).

Пунктом 4.1 та п. 4.1.1 договору
передбачено, що позивач протягом 15
календарних дів з моменту набрання
чинності цим договором, зобов'язується
перерахувати кошти (попередня оплата
товару), передбачені п.3.1.1 договору на
поточний рахунок відповідача (на
підставі рахунку-фактури останнього),
за вирахуванням грошової суми
передбаченої у п.4.1.1 цього договору.
Відповідач доручив позивачу сплатити
грошову суму, яку позивач утримує із
коштів, які належні до виплати
відповідачу у відповідності до п.4.1
цього договору, у розмірі, зазначеному
в договорі комплексного
(мультиризикового) страхування
майбутнього врожаю
сільськогосподарських культур, що є
невід'ємною частиною цього договору, як
страховий платіж. Грошові кошти,
визначені п.4.1.1 договору, вважаються
сплаченими позивачем на користь
відповідача з моменту сплати позивачем
за відповідача страхового платежу за
договором комплексного страхування (у
порядку, що передбачений договором
комплексного страхування).

Пунктом 5.4 договору передбачено, що у
разі невиконання відповідачем своїх
зобов'язань, або за наявності очевидних
підстав вважати, що останній не виконає
своїх зобов'язань у встановлений
термін (строк) або виконає їх належним
чином (у т.ч. з підстав, у настанні яких
відсутня вина відповідача), або у разі
отримання позивачем інформації, що
відповідач не вживає/неналежним чином
вживає заходів щодо оформлення
страхового випадку у відповідності до
умов договору комплексного
страхування, передбаченого п. 5.5.
договору, або відповідачем змінено без
погодження з позивачем вигодонабувача
у договорі комплексного страхування,
передбаченого п. 5.5. договору, або у
випадку, якщо інформація, яка надається
для укладення/виконання цього
договору виявиться/стане такою, що не
відповідає дійсності, позивач має
право зупинити виконання своїх
зобов'язань, відмовитися від їх
виконання частково або в повному
обсязі, при цьому відповідач
зобов'язаний повернути позивачу всі
кошти перераховані на користь
відповідача на виконання умов цього
договору (у т.ч. суму грошових коштів, що
визначена згідно п.4.1.1. договору)
протягом 3 банківських днів з моменту
отримання листа-вимоги позивача.
Сторони погодили, що достатнім доказом
наявності обставин, що визначені
попереднім реченням, є лист-вимога
позивача. У випадку порушення
відповідачем грошових зобов'язань,
останній зобов'язаний сплатити
позивачу проценти у розмірі 24% річних
за весь час користування грошовими
коштами. З метою можливості
оперативного застосування прав, що
визначені цим пунктом, позивач має
право у будь-який час здійснювати огляд
полів, на яких вирощується товар та
приміщень/земельних ділянок, у/на яких
знаходиться товар, а також
отримувати/збирати/зберігати/оброблят
и/ використовувати/ поширювати (у
будь-який спосіб) будь-яку інформацію,
що стосується
діяльності/бездіяльності відповідача
та/або будь-яких посадових осіб
відповідача.

Згідно п.5.5 договору, відповідач
зобов'язався укласти зі страховою
компанією, яка погоджена позивачем,
договори комплексного страхування,
умовами якого буде передбачено, що у
випадку настання страхового випадку у
відповідності до умов договору
комплексного страхування, розмір всієї
страхової виплати перераховується
страховою компанією позивачу, а також
передбачили, що вигодонабувачем за
таким договором є позивач. Позивач
сплачує за відповідача страховий
платіж за договором комплексного
страхування (у порядку, що передбачений
договором комплексного страхування), у
розмірі передбаченому згідно п.4.1.1
договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання п.5.5 договору поставки, між
Приватним акціонерним товариством
"Українська аграрно-страхова компанія"
(страховик) та Сільськогосподарським
приватним підприємством "Чайка"
(страхувальник) укладено договір
№ДПЗКУ/3/13 комплексного
(мультиризикового) страхування
майбутнього врожаю
сільськогосподарських культур (а.с.
35-55).

Аналізуючи встановлені обставини
справи, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає за необхідне
враховувати наступні положення
чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно ст. 622 ЦК України, продавець
зобов'язаний передати покупцеві товар,
визначений договором купівлі - продажу.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 3 ст. 612 ЦК
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Якщо внаслідок
прострочення боржника виконання
зобов'язання втратило інтерес для
кредитора, він може відмовитися від
прийняття виконання і вимагати
відшкодування збитків.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів констатує, що на виконання умов
договору поставки та договору
комплексного (мультиризикового)
страхування майбутнього врожаю
сільськогосподарських культур,
позивач перерахував відповідачу в
якості попередньої оплати 2440000 грн., що
підтверджується платіжними
дорученнями №550 від 27.05.203 р. на суму 2311900
грн., №551 від 27.05.2013р. на суму 25620 грн., №923
від 10.07.2013р. на суму 102480 грн. (а.с. 89-91).

Враховуючи вказане, апеляційний суд
приходить до висновку, що позивач
належним чином виконав грошові
зобов'язання, однак відповідач свої
зобов'язання по поставці товару
(кукурудзи 3кл.) не виконав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся з листом-вимогою
(претензією) від 14.01.2014 за №08-02/01 (а.с. 60-61)
до відповідача, в якому позивач
відмовився від подальшого виконання
своїх зобов'язань за договором та
вимагав від відповідача, протягом 3
банківських днів з моменту отримання
цього листа-вимоги, повернути
(перерахувати) все отримане за
договором, зокрема 2440000,00грн.

Зазначену вимогу, відповідач отримав
16.01.2014р., що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення (а.с.
63).

Разом з тим, судом першої інстанції
встановлено, що відповідач свої
зобов'язання по поверненню грошових
коштів не виконав, внаслідок чого у
відповідача виникла заборгованість
перед позивачем в сумі 2440000 грн., що
також підтверджується актом звірки
розрахунків (а.с. 85).

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої
інстанції правильно врахував
положення ст.ст. 173, 193 ГК України, ст.ст.
525, 526 ЦК України щодо законодавчого
визначення поняття зобов'язання, його
порушення відповідачем та
недопустимості односторонньої відмови
від виконання зобов'язання.

Враховуючи вказане, апеляційний суд
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції,
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 2440000 грн. коштів
перерахованих на користь відповідача
за договором поставки від 14.05.13р.

Відповідно до ст. 610 та ст. 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми, яку відповідач
зобов'язаний сплатити за невиконання
чи неналежне виконання господарського
зобов'язання. Якщо розмір штрафних
санкцій не визначено, санкції
застосовуються у розмірі,
передбаченому договором.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України).

Апеляційний суд констатує той факт, що
суб'єкти господарських відносин при
укладенні договору наділені правом
забезпечення виконання господарських
зобов'язань шляхом встановлення
окремого виду відповідальності -
договірної санкції за невиконання чи
неналежне виконання договірних
зобов'язань.

Крім того, пунктом 6.3 договору №К012BIL-F
від 14.05.2013, сторони передбачили, що у
разі невиконання/неналежного
виконання відповідачем зобов'язань
щодо поставки товару, відповідач
зобов'язаний сплатити позивачу
договірну санкцію у розмірі 0,2% від
суми, що визначена п.3.1.1 цього договору,
за кожен день прострочення
зобов'язання, а за прострочення
зобов'язання щодо поставки товару
понад 15 днів, відповідач, окрім
договірної санкції, сплачує також
штраф у розмірі 50% від суми, що
визначена п.3.1.1 цього договору.

Перевіривши розрахунок штрафу та
договірної санкції, колегія суддів
приходить до висновку, що
господарський суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
обґрунтованість позову в частині
стягнення з відповідача 361120,00грн.
договірної санкції за період з 02.11.2013 по
14.01.2014 та 1220000 грн. штрафу.

При цьому суд критично оцінює
заперечення відповідача, викладені в
апеляційній скарзі, щодо застосування
ст..3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
оскільки в період, визначений
позивачем, для нарахування 0,2 % пені (з
02.11.13р. по 14.01.14р.) між сторонами існувало
зобов'язання в частині поставки
попередньо оплаченого товару, що за
своєю правовою природою не є грошовим.
А тому твердження про необхідність
застосування вимог Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" є
помилковим.

Водночас, апеляційний суд погоджується
з висновком господарського суду першої
інстанції, щодо стягнення з
відповідача на користь позивача
139581,37грн. 24% річних за період з 02.11.2013 по
27.01.2014р., виходячи з наступного.

Відповідно до п.5.4 договору №К012BIL-F від
14.05.2013, у випадку порушення
відповідачем грошових зобов'язань,
останній зобов'язаний сплатити
позивачу проценти у розмірі 24% річних
за весь час користування грошовими
коштами.

Відповідно до ч. 3 ст. 693 ЦК України на
суму попередньої оплати нараховуються
проценти відповідно до ст. 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
переданий, до дня фактичного передання
товару покупцеві або повернення йому
суми попередньої оплати. Договором
може бути встановлений обов'язок
продавця сплачувати проценти на суму
попередньої оплати від дня одержання
цієї суми від покупця.

Згідно ст. 536 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

За змістом наведених норм встановлені
проценти є платою, яку згідно умов
договору отримує позивач від
відповідача як за правомірне, так і за
неправомірне користування останнім
утриманими грошовими коштами.

Пунктом 1.2 договору поставки, сторони
передбачили, що термін поставки до
01.11.2013 включно.

А відтак, здійснивши розрахунок 24%
річних, колегія суду погоджується з
висновком господарського суду
Житомирської області, щодо стягнення з
відповідача на користь позивача
139581,37грн. річних за період з 02.11.2013р. по
27.01.2014р., при цьому в частині стягнення
250460,32 грн. 24% річних в позові правомірно
відмовлено.

Судом не береться до уваги твердження
відповідача щодо неправомірності
нарахування 24 % річних за період з 02.11.2013
по 14.01.2014 (дата звернення позивача з
листом-вимогою), оскільки ч. 3 ст. 693 ЦК
України передбачено нарахування на
суму попередньої оплати процентів за
користування чужими коштами до дня
фактичного передання товару або
повернення попередньої оплати. В ході
розгляду справи встановлено, що товар
за умовами договору позивачу не
передано, попередня оплата не
повернута, а відтак є правомірним
нарахування процентів за весь період
невиконання зобов'язань за договором.

Водночас, апеляційний суд не бере до
уваги доводи відповідача викладені в
апеляційній скарзі про невиконання
зобов'язань не з вини відповідача, а в
наслідок дії форс-мажорних обставин,
оскільки довідка з гідрометеорології
не є належним та допустимим доказом на
підтвердження обставин, що вплинули на
ріст та дозрівання кукурудзи. При
цьому, інші докази на підтвердження
форс-мажорних обставин в матеріалах
справи відсутні.

Також безпідставними є твердження щодо
зменшення розміру штрафних санкцій,
оскільки застосування п.3 ч.1 ст. 83 ГПК
України є правом суду, а не обов'язком.
Також в матеріалах справи відсутні
будь-які клопотання відповідача щодо
зменшення розміру штрафних санкцій.

Також не заслуговують на увагу
заперечення щодо необхідності
залучення до участі у справі третьою
особою без самостійних вимог на
предмет спору страхову компанію - ПАТ
Українська аграрно-страхова компанія,
оскільки предметом спору є
правовідносини, що виникли з договору
поставки зерна майбутнього врожаю, а
відтак рішення у даній справі не
впливатиме на права або обов'язки
страховика щодо будь-кого із сторін.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
підставу для відмови в задоволенні
позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

Судові витрати зі сплати судового
збору за розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача згідно ст.
49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу СПП "Чайка" на
рішення господарського суду
Житомирської області від 27.03.14 р. у
справі № 906/136/14 залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Житомирської області від 27.03.14 р. у
справі № 906/136/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №906/136/14 повернути
господарському суду Житомирської
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Філіпова Т.Л.