ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року Справа № 915/2369/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії: головуючого, судді
Кузьменка М.В., суддів Васищака І.М.,
Студенця В.І., за участю представника
відповідача С. Кравченко (дов. від
19.05.2014), розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Миколаївського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України на
рішення Господарського суду
Миколаївської області від 26 лютого 2014
року та постанову Одеського
апеляційного господарського суду від 8
квітня 2014 року у справі № 915/2369/13 за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Миколаївського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України про
визнання недійсними та скасування
рішень,

УСТАНОВИВ: У грудні 2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до
Господарського суду Миколаївської
області з позовом до Миколаївського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України про
визнання недійсними та скасування
рішень адміністративної колегії
Миколаївського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
26 вересня 2013 року № 112-ріш у справі №
6-26.213/89-2013, № 116-ріш у справі № 6-26.213/105-2013,
№ 117-ріш у справі № 6-26.213/106-2013, № 118-ріш у
справі № 6-26.213/107-2013 з підстав
невідповідності Закону України "Про
захист економічної конкуренції".

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Господарського суду
Миколаївської області від 26 лютого 2014
року (суддя В. Фролов), залишеним без
змін постановою Одеського
апеляційного господарського суду від 8
квітня 2014 року, позов задоволено.

Миколаївське обласне територіальне
відділення Антимонопольного комітету
України просить рішення та постанову
скасувати з підстав неправильного
застосування господарськими судами
статей 12 і 13 Закону України "Про захист
економічної конкуренції", статей 33 і 43
Господарського процесуального кодексу
України та передати справу на новий
розгляд.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 проти
доводів касаційної скарги заперечує і
в її задоволенні просить відмовити.

У судовому засіданні з 16 по 23 липня 2014
року оголошувалася перерва.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково.

Господарськими судами встановлено, що
за результатами проведеного
Управлінням державної автомобільної
інспекції Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Миколаївської області конкурсу про
визначення перевізника для надання
послуг з доставки тимчасово затриманих
транспортних засобів до місця
тимчасового зберігання переможцем
було визнано фізичну особу-підприємця
ОСОБА_2, з яким 9 січня 2013 року укладено
договір № П-1-03/13 про надання послуг.
Згідно з пунктом 1 цього договору
перевізник на підставі замовлення
управління надає послуги по
перевезенню спеціальним автомобільним
транспортом (евакуатором) транспортних
засобів, що належать юридичним або
фізичним особам та були затриманні
Державтоінспекцією.

Миколаївським обласним територіальним
відділенням Антимонопольного комітету
України було встановлено, що з дня
укладення договору і до 1 липня 2013 року
частка підприємця на ринку таких
послуг по місту Миколаєву перевищувала
35 відсотків, а їх оплата здійснювалася
власниками транспортних засобів за
економічно необґрунтованими цінами.

Адміністративною колегією
Миколаївського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
прийнято рішення від 26 вересня 2013 року
№ 112-ріш про порушення відповідачем
законодавства про захист економічної
конкуренції, передбачене пунктом 2
статті 50, пунктом 1 частини 2 статті 13
Закону України "Про захист економічної
конкуренції" у вигляді зловживання
монопольним становищем на ринку
послуг, а саме: встановлення таких цін
реалізації товару, які неможливо було б
встановити за умов існування значної
конкуренції на ринку та накладено
штраф у розмірі 10 000 гривень.

У рішенні, як приклади встановлення
економічно необґрунтованих цін,
наведені факти надання послуг з
перевезення транспортних засобів: 9
березня 2013 року марка автомобіля
"Тойота Корола" на відстань 4 км,
вартість послуги - 650 грн; 10 липня ц. р.
марка автомобіля ВАЗ 111740 на відстань 15
км - 650 грн; 28 липня ц. р. марка автомобіля
ВАЗ 111740 на відстань 5 км - сплачено 1 000
грн.

Ці факти зумовили прийняття
адміністративною колегією
Миколаївського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
рішень від 26 вересня 2013 року № 116-ріш у
справі № 6-26.213/89-2013, № 117-ріш у справі №
6-26.213/106-2013 та № 118-ріш у справі №
6-26.213/107-2013 про порушення законодавства
про захист економічної конкуренції,
передбачене пунктом 2 статті 50,
частиною 1 статті 13 Закону України "Про
захист економічної конкуренції" у
вигляді зловживання фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 монопольним
становищем на ринку послуг, а саме:
встановлення таких цін реалізації
товару, які неможливо було б встановити
за умов існування значної конкуренції
на ринку та накладено штраф у загальній
сумі 30 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги,
господарські суди виходили з того, що
відповідач не довів економічної
необґрунтованості встановлених
позивачем цін на послуги і підприємець
не може займати монопольне становище
на ринку послуг, оскільки кількість
його учасників визначається
Управлінням державної автомобільної
інспекції Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Миколаївської області, а отже не
залежить від позивача.

Колегія суддів вважає, що таких
висновків господарські суди дійшли без
урахування всіх обставин справи та
вимог закону.

Закон України "Про захист економічної
конкуренції" не покладає на
Антимонопольний комітет України та
його органи здійснення контролю за
ціноутворенням у сфері застосування
вільних цін і тарифів. Водночас за
пунктом 1 частини другої статті 13
Закону встановлення, зокрема, таких
цін, які неможливо було б встановити за
умов існування значної конкуренції на
ринку, кваліфікується як зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку. Отже, зазначені органи можуть
здійснювати контроль за дотриманням
вимог законодавства про захист
економічної конкуренції і у
встановленні та застосуванні вільних
цін і тарифів.

Відповідно до статті 3 Закону України
"Про ціни і ціноутворення"
законодавство про ціни і ціноутворення
ґрунтується на Конституції України та
складається з Цивільного кодексу
України, Господарського кодексу
України, Податкового кодексу України,
законів України "Про природні
монополії", "Про захист економічної
конкуренції", цього Закону та інших
нормативно-правових актів.

Статтею 10 Закону України "Про ціни і
ціноутворення" встановлено, що суб'єкти
господарювання під час провадження
господарської діяльності вправі
використовувати вільні ціни. За
змістом статті 11 цього Закону однією з
ознак вільної ціни є згода сторін на їх
встановлення.

Пунктом 4.1. договору від 9 січня 2013 року
про надання послуг контрагенти
погодили, що оплата роботи евакуатора
здійснюється виключно власниками
транспортних засобів, які підлягають
евакуації, проте вартість цих робіт
договором не встановлена. Частиною 4
статті 632 Цивільного кодексу України
визначено, що якщо ціна у договорі не
встановлена і не може бути визначена
виходячи з його умов, вона визначається
виходячи із звичайних цін, що склалися
на аналогічні товари, роботи або
послуги на момент укладення договору.

Підприємець не надав відомості про
затвердження рівня цін на послуги по
перевезенню спеціальним автомобільним
транспортом транспортних засобів, що
були затриманні Державтоінспекцією, а
отже висновок територіального
відділення Антимонопольного комітету
України про відсутність економічного
обґрунтування вартості цих послуг
відповідає фактичним обставинам.

Доводи про те, що порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції допущене у зв'язку з
виконанням суб'єктом господарювання
своїх договірних (господарських)
зобов'язань не можуть братися до уваги,
оскільки зміст норм Закону України "Про
захист економічної конкуренції" не дає
підстав вважати, що виконання суб'єктом
господарювання своїх зобов'язань за
господарським договором (угодою)
звільняє його від відповідальності за
порушення вимог названого Закону.

За правилами частини 1 статті 12 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" суб'єкт господарювання
займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку товару, якщо: на
цьому ринку у нього немає жодного
конкурента; не зазнає значної
конкуренції внаслідок обмеженості
можливостей доступу інших суб'єктів
господарювання щодо закупівлі
сировини, матеріалів та збуту товарів,
наявності бар'єрів для доступу на ринок
інших суб'єктів господарювання,
наявності пільг чи інших обставин.
Монопольним (домінуючим) вважається
становище суб'єкта господарювання,
частка якого на ринку товару перевищує
35 відсотків, якщо він не доведе, що
зазнає значної конкуренції (частина 2
статті 12 Закону). Заперечуючи факт
зайняття монопольного становища на
ринку, відповідач не довів, що зазнавав
значної конкуренції.

Неправильне застосування
господарськими судами до спірних
правовідносин статті 12, пункту 1
частини 2 статті 13 Закону України "Про
захист економічної конкуренції",
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
зумовлюють зміну рішення та постанови
в даній справі в частині задоволення
позовних вимог щодо визнання недійсним
та скасування рішення
адміністративної колегії
Миколаївського територіального
відділення Антимонопольного комітету
України від 26 вересня 2013 року № 112-ріш у
справі № 6-26.213/89-2013 та прийняття в цій
частині нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Водночас господарські суди дійшли
правильного висновку про те, що особа
не може бути притягнута до юридичної
відповідальності двічі за одне й те
саме правопорушення.

Рішення адміністративної колегії
Миколаївського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
26 вересня 2013 року № 116-ріш у справі №
6-26.213/89-2013, № 117-ріш у справі № 6-26.213/106-2013
та № 118-ріш у справі № 6-26.213/107-2013
мотивовані порушеннями підприємцем
законодавства про захист економічної
конкуренції, передбачене пунктом 2
статті 50, частиною 1 статті 13 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" у вигляді зловживання
монопольним становищем на ринку
послуг, а саме: встановлення таких цін
реалізації товару, які неможливо було б
встановити за умов існування значної
конкуренції на ринку та накладено
штраф. При цьому колегія посилалася на
ті ж самі дії підприємця, що слугували
підставою винесення рішення від 26
вересня 2013 року № 112-ріш у справі №
6-26.213/89-2013.

Статтею 61 Конституції України,
передбачено, що ніхто не може бути
двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

За правилами статті 49 Закону України
"Про захист економічної конкуренції"
розгляд справи про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції підлягає закриттю без
прийняття рішення по суті, якщо вже
розглянуто чи розглядається органами
Антимонопольного комітету України
справи з тих же підстав щодо того
самого відповідача.

За цих обставин господарські суди
дійшли обґрунтованого висновку про
обґрунтованість позовних вимог в
частині визнання недійсними та
скасування рішень адміністративної
колегії Миколаївського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
26 вересня 2013 року № 116-ріш у справі №
6-26.213/89-2013, № 117-ріш у справі № 6-26.213/106-2013
та № 118-ріш у справі № 6-26.213/107-2013.

Згідно з пунктом 11 частини першої
статті 11111 Господарського
процесуального кодексу України у разі
скасування чи зміни рішення у
постанові має бути зазначений новий
розподіл судових витрат. Відповідно до
частини четвертої статті 49 цього
Кодексу стороні, на користь якої
відбулося рішення, господарський суд
відшкодовує мито за рахунок другої
сторони і в тому разі, коли друга
сторона звільнена від сплати судового
збору.

На підставі пункту 12 статті 5 Закону
України "Про судовий збір"
Антимонопольний комітет України та
його територіальні відділення у
справах, що вирішуються на підставі
законодавства про захист економічної
конкуренції звільнені від сплати
судового збору за подання апеляційної
і касаційної скарг і судовий збір у
частині задоволених вимог
Миколаївського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
підлягає стягненню з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 в доход
Державного бюджету України.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ: Касаційну скаргу
Миколаївського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
задовольнити частково.

Рішення Господарського суду
Миколаївської області від 26 лютого
2014 року та постанову Одеського
апеляційного господарського суду від
8 квітня 2014 року у справі №
915/2369/13 в частині задоволення позовних
вимог щодо визнання недійсним та
скасування рішення адміністративної
колегії Миколаївського
територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
26 вересня 2013 року № 112-ріш у справі №
6-26.213/89-2013 змінити.

У задоволенні позову в цій частині
відмовити.

У решті рішення Господарського суду
Миколаївської області від 26 лютого 2014
року та постанову Одеського
апеляційного господарського суду від 8
квітня 2014 року у справі № 915/2369/13
залишити без змін.

Стягнути з Миколаївського
територіального відділення
Антимонопольного комітету України на
користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 3 441 грн судового збору,
сплаченого за подання позовної заяви.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 в дохід Державного бюджету
України 609 грн та 852 грн 60 коп.
судового збору.

Видати накази.

Доручити видати накази господарському
суду Миколаївської області.

Головуючий, суддя М. В. Кузьменко Суддя
І. М. Васищак Суддя В. І. Студенець