ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"22" липня 2014 р.
Справа № 918/791/14

Господарський суд Рівненської області
у складі головуючого - судді Торчинюка
В.Г. розглянувши матеріали справи

за позовом: фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до відповідача:
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу "Зоря" в особі арбітражного
керуючого ліквідатора Сторонського
А.П.

про визнання права власності на
нерухоме майно

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_4 (за довіреністю № 2
від 22 січня 2014 року);

від відповідача: не з'явився.

Протокол судового засідання складено
відповідно до статті 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 звернувся до господарського
суду з позовом до відповідача
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу "Зоря" в особі арбітражного
керуючого ліквідатора Сторонського
Андрія Петровича про визнання право
власності на нерухоме майно -
приміщення їдальні, що знаходиться за
адресою: 35522, АДРЕСА_1, загальною площею:
526,3 кв.м.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 2 червня 2014
року порушено провадження у справі №
918/791/14, розгляд якої призначено на 10
червня 2014 року.

10 червня 2014 року через відділ
канцелярії та документального
забезпечення суду від позивача
надійшла факсограма, в якій останній
просив суд відкласти розгляд справи на
іншу дату у зв'язку з відрядженням.

Ухвалою від 10 червня 2014 року розгляд
справи відкладено на 24 червня 2014 року в
зв'язку з нез'явленням представників
сторін.

24 червня 2014 року через відділ
канцелярії та документального
забезпечення суду Арбітражний
керуючий - ліквідатор СВК "Зоря"
Сторонський А.П. подав відзив на
позовну заяву, в якому останній
зазначає, що ухвалою господарського
суду Рівненської області від 14 червня
2012 року було припинено повноваження
арбітражного керуючого - ліквідатора
СВК "Зоря" Віннікова В.Г. і призначено
новим ліквідатором - арбітражного
керуючого Сторонського А.П., а також те,
чи існували якісь додаткові
домовленості між ОСОБА_1 та діючим на
той час арбітражним керуючим -
ліквідатором СВК "Зоря" Вінніковим В.Г.
йому не відомо.

24 червня 2014 року через відділ
канцелярії та документального
забезпечення суду представник
позивача подав заяву, в додатках до
якої надав частину документів, які
витребовувалися ухвалами суду від 2
червня 2014 року та 10 червня 2014 року.

Ухвалою від 24 червня 2013 року розгляд
справи відкладено на 8 липня 2014 року в
зв'язку з нез'явленням представника
відповідача.

8 липня 2014 року через відділ канцелярії
та документального забезпечення суду
уповноважений представник позивача
подав заяву про відкладення розгляду
даної справи на іншу дату, оскільки
даний представник залучений по іншій
справі в Апеляційному суді Рівненської
області.

Ухвалою суду від 8 липня 2014 року за
заявою сторони розгляд справи
відкладено на 22 липня 2014 року.

21 липня 2014 року через відділ канцелярії
та документального забезпечення суду
представник позивача подав заяву в
якій просить суд затвердити мирову
угоду та закрити провадження у справі,
в додатках до заяви долучив оригінали
мирової угоди.

Однак суд не приймає дану заяву до
розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 78 ГПК
України відмова позивача від позову,
визнання позову відповідачем і умови
мирової угоди сторін викладаються в
адресованих господарському суду
письмових заявах, що долучаються до
справи. Мирова угода може стосуватися
лише прав та обов'язків сторін щодо
предмету позову.

Як зазначив Пленум ВГС України в
частині 7 пункту 3.19. Постанови від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" Господарський суд не
затверджує мирову угоду, якщо вона не
відповідає закону, або за своїм змістом
вона є такою, що не може бути виконана у
відповідності з її умовами, або якщо
така угода остаточно не вирішує спору
чи може призвести до виникнення нового
спору. Мирова угода не може вирішувати
питання про права і обов'язки сторін,
які можуть виникнути у майбутньому, а
також стосуватися прав і обов'язків
інших юридичних чи фізичних осіб, які
не беруть участі у справі або, хоча й
беруть таку участь, але не є учасниками
мирової угоди. Укладення мирової угоди
неможливе і в тих випадках, коли ті чи
інші відносини однозначно
врегульовані законом і не можуть
змінюватись волевиявленням сторін.

З зазначеного вище вбачається, що суд
обмежений в праві на затвердження
мирової угоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачу було відмовлено в реєстрації
права власності, оскільки останнім
подано неналежні документи, зокрема
договір купівлі-продажу від 30 липня 2009
року № 2/Д, який не відповідає вимогам,
установленим актами чинного
законодавства, зокрема статті 657
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України), а саме: відсутнє нотаріальне
посвідчення.

Враховуючи вищенаведене, законом чітко
врегульований перелік документів за
яким реєструється право власності і
відсутність у позивача належних
документів та подання мирової угоди,
свідчить про те, що позивач та
відповідач хочуть змінити своїм
волевиявленням врегульований законом
порядок.

22 липня 2014 року через відділ канцелярії
та документального забезпечення суду
представник позивача подав заяву в
додатках до якої долучив доказ, який на
думку останнього підтверджує
викладені у позовній заяві факти.

22 липня 2014 року через відділ канцелярії
та документального забезпечення суду
представник позивача подав клопотання
про витребування господарським судом
доказів, в якому зазначає, що необхідно
з'ясувати, підтвердити повноваження
арбітражного керуючого-ліквідатора
Віннікова В.Г. на момент укладання
договору купівлі-продажу від 30 липня 2009
року № 2/Д та інші документи, що
стосуються даного спору та ліквідатора
Сторонського А.П., який на даний період
часу є уповноваженою особою від імені
СВК "Зоря".

Відповідно до статті 38 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України) сторона або прокурор у
разі неможливості самостійно надати
докази вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Однак, суд не вбачає необхідності в
з'ясуванні повноважень арбітражного
керуючого-ліквідатора Віннікова В.Г.,
оскільки вони ніким не оспорюються і
матеріали справи не містять докази, які
б спростовували або ставили під
сумніви повноваження Віннікова В.Г. на
укладання договору купівлі-продажу від
30 липня 2009 року № 2/Д, щодо документів,
які стосуються ліквідатора
Сторонського А.П., то в матеріалах
справи містяться витяги з єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, які
підтверджують повноваження
останнього, що є достатнім для даної
справи (а.с. 6, 32-34).

Окрім того, відповідно до статті 159
Кримінально-процесуального кодексу
України, визначено: 1. Тимчасовий доступ
до речей і документів полягає у наданні
стороні кримінального провадження
особою, у володінні якої знаходяться
такі речі і документи, можливості
ознайомитися з ними, зробити їх копії
та, у разі прийняття відповідного
рішення слідчим суддею, судом, вилучити
їх (здійснити їх виїмку). 2. Тимчасовий
доступ до речей і документів
здійснюється на підставі ухвали
слідчого судді, суду.

Враховуючи вищенаведене,
господарський суд Рівненської області
немає підстав для витребування справи,
оскільки законодавством визначено, що
витребувати справу може виключно
слідчий суддя, а також суд, не вбачає
необхідності витребовувати матеріали
справи № 4/68 про визнання
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу "Зоря" банкрутом та
відкриття ліквідаційної процедури,
відтак в задоволенні клопотання про
витребування доказів слід відмовити.

В судовому засіданні 22 липня 2014 року
представник позивача підтримав подану
через канцелярію суду мирову угоду та
наполягав на затвердженні мирової
угоди та закритті провадження у справі.

Відповідач явку своїх повноважних
представників у судове засідання 22
липня 2014 року не забезпечив, будь-яких
заяв чи клопотань про відкладення
розгляду заяви на іншу дату із
зазначенням причин щодо своєї неявки
на адресу суду не направив, хоча про
дату, місце та час судового засідання
належним чином повідомлений, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення, яке міститься
в матеріалах даної справи.

Оскільки наявних у справі матеріалів
достатньо для розгляду даної справи по
суті, суд не вбачає підстав для
відкладення розгляду даної справи та
здійснює її розгляд без участі
представника відповідача.

В результаті розгляду матеріалів
справи, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

30 липня 2009 року між
Сільськогосподарським виробничим
кооперативом "Зоря" (надалі - Продавець)
та ОСОБА_1 було укладено Договір № 2/Д,
відповідно до умов якого Продавець
зобов'язується передати у власність
Покупцю приміщення їдальні (надалі -
Майно), що знаходиться за адресою: село
Довгалівка, Радивилівського району
Рівненської області, а Покупець
зобов'язується оплатити його вартість,
згідно експертної оцінки від 24 липня 2009
року та прийняти Майно. Вартість Майна
становить 24 500 (двадцять чотири тисячі
п'ятсот гривень) без ПДВ, згідно
експертної оцінки від 24 липня 2009 року
(пункт 2.1. договору).

Умовами пункту 2.2 договору Покупець
вносить суму вартості за Майно на
поточний рахунок Продавця.

Відповідно до пункту 3.1 договору, право
власності на придбане Майно переходить
до Покупця з моменту оплати його
вартості у повному обсязі та
підписання акту приймання-передачі.

Після підписання даного договору всю
юридичну і фінансову відповідальність
за його виконання несуть Продавець і
Покупець (пункт 4.3. договору).

30 липня 2009 року між сторонами було
підписано акт приймання-передачі Майна
згідно договору купівлі-продажу від 30
липня 2009 року № 2/Д.

Позивач, на виконання умов вказаного
договору, перерахував відповідачу 24 500
грн. 00 коп., що підтверджується
квитанцією до прихідного касового
ордеру від 27 жовтня 2009 року (а.с.19).

5 жовтня 2009 року реєстратором
Радивилівського районного бюро
технічної інвентаризації при розгляді
заяви ОСОБА_1 про реєстрацію права
власності на приміщення їдальні на
підставі договору купівлі-продажу від
30 липня 2009 року № 2-Д та акту передачі
майна від 30 липня 2009 року прийнято
рішення про відмову в реєстрації права
власності на підставі частини 4 статті
3.3 "Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації прав власності на
нерухоме майно", затвердженого наказом
Міністерства юстиції України 7 лютого
2002 року № 7/5 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 18 лютого
2002 року за № 157/6445, оскільки відсутнє
нотаріальне посвідчення договору.

Відповідно до повідомлення
Реєстраційної служби Радивилівського
районного управління юстиції № 50/10-14
від 20 лютого 2014 року в.о. начальника
ОСОБА_7 повідомляється про
неможливість проведення державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно (приміщення їдальні, що
знаходиться в АДРЕСА_1) у зв'язку із
відсутністю нотаріального посвідчення
договору.

В подальшому, позивач неодноразово
звертався до СВК "Зоря" (арбітражного
керуючого) з вимогою нотаріально
посвідчити договір купівлі-продажу
(а.с. 17-18).

Відповідач відповіді на вказані листи
не надав, вимоги позивача залишив без
розгляду та задоволення.

Відповідач у відзиві зазначає, що
ухвалою господарського суду
Рівненської області від 14 червня 2012
року було припинено повноваження
арбітражного керуючого - ліквідатора
СВК "Зоря" Віннікова В.Г. і призначено
новим ліквідатором - арбітражного
керуючого Сторонського А.П., а також те,
чи існували якісь додаткові
домовленості між ОСОБА_1 та діючим на
той час арбітражним керуючим -
ліквідатором СВК "Зоря" Вінніковим В.Г.
йому не відомо, а тому СВК "Зоря" рішення
суду оскаржувати не буде.

Однак, суд не вбачає підстав для
задоволення позову, враховуючи
наступне.

Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Приписами статті 334 Цивільного кодексу
України передбачено, що право
власності у набувача за договором
виникає з моменту передання майна, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Пунктом 4 цієї ж статті визначено, що
якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Частиною 3 статті 640 Цивільного кодексу
України передбачено, що договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Приписами статті 657 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 210
Цивільного кодексу України, правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації.

Пунктом 3 статті 3 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень"
встановлено, що права на нерухоме
майно та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту
такої реєстрації.

Положеннями пункту 2.6 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року № 11
передбачено, що господарським судам
необхідно встановлювати, чи є
оспорюваний правочин вчиненим та з
якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК
України, частини друга - п'ята, сьома
статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими
правочини (укладеними господарські
договори), в яких (за якими): відсутні
передбачені законом умови, необхідні
для їх укладення (не досягнуто згоди за
всіма істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Встановивши відповідні
обставини, господарський суд відмовляє
в задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину. Водночас господарським
судам необхідно враховувати таке.
Визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору, а не за наслідками виконання
його сторонами. Отже, якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону

Однак, це правило не стосується
випадків, коли для вчинення правочину
необхідні його державна реєстрація або
нотаріальне посвідчення, оскільки за
відсутності відповідної реєстрації чи
посвідчення договір в будь-якому разі
не вважається укладеним.

Приймаючі до уваги, що договір № 2/Д
купівлі-продажу майна від 30 липня 2009
року в порушення вказаного вище
чинного законодавства не посвідчений
нотаріально та не пройшов державну
реєстрацією, він не є укладеним, а отже
право власності позивача на нерухоме
майно: приміщення їдальні, що
знаходиться за адресою: 35522, АДРЕСА_1,
загальною площею: 526,3 кв.м. у позивача не
виникло.

Судом встановлено, що підстав для
визнання права власності немає,
оскільки позивачем та відповідачем
було недодержано в момент вчинення
правочину (укладання договору) вимоги,
які встановлені чинним законодавством
України, і які наводилися вище по
тексту, а відтак недійсний правочин не
створює юридичних наслідків для сторін
і суд в задоволенні позову відмовляє.

Водночас суд зазначає, матеріали
справи містять мирову угоду (а.с. 56),
відповідно до умов якої
сільськогосподарський кооператив
"Зоря" визнає за ОСОБА_1 право власності
на нерухоме майно - приміщення їдальні,
що знаходяться в АДРЕСА_1.

Зазначена вище мирова угода містить
підписи позивача та відповідача а
також скріплена відтиском печатки СВК
"Зоря", що є свідченням того, що
відповідач не оспорює право позивача
на спірне нерухоме майно.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
встановлено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

У відзиві відповідач не заперечує
проти позовних вимог, не оспорює право
власності позивача на нерухоме майно:
приміщення їдальні. В матеріалах
справи відсутні будь-які докази,
порушення СВК "Зоря" в особі
арбітражного керуючого ліквідатора
Сторонського А.П. інтересів позивача.

Враховуючи зазначене, суд приходить до
висновку, що СВК "Зоря" в особі
арбітражного керуючого ліквідатора
Сторонського А.П., до якої пред'явлено
позов, не вчинено дій, що свідчили б про
оспорювання чи невизнання права
власності на спірний об'єкт
нерухомості, а відмова реєстратора в
оформленні такого права пов'язана з
недотриманням ФОП ОСОБА_1
встановленого порядку оформлення
даного права.

За відсутності доказів оспорювання чи
невизнання відповідачем права
власності на спірне майно відсутні й
підстави для визнання права власності
на це майно згідно зі статтею 392 ЦК
України, оскільки право позивача не
порушено.

Аналогічна позиція викладена у
постанові від 13 лютого 2012 року про
перегляд Верховним Судом України
постанови Вищого господарського суду
України від 16 лютого 2011 року у справі №
11/188.

На підставі статті 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено "24" липня 2014
року

Суддя
Торчинюк В.Г.