ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2014 р.
Справа № 917/203/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Черленяк М.І., суддя Бондаренко
В.П. , суддя Камишева Л.М.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників :

позивача - Гречко С.І.

відповідача - Грущанський В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх.
№1293П/1-12) на рішення господарського
суду Полтавської області від 22 квітня
2014 року у справі №917/203/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Полтавагаз", м. Полтава, в
особі Кобеляцького управління по
експлуатації газового господарства, м.
Кобеляки, Полтавська область,

до Приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
"Відродження", с. Оленівка,
Козельщинський район, Полтавська
область,

про визнання договору укладеним,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2014 року Публічне акціонерне
товариство по газопостачанню та
газифікації "Полтавагаз" в особі
Кобеляцького управління по
експлуатації газового господарства
звернулось до господарського суду
Полтавської області з позовною заявою
до Приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
"Відродження", в якій просило вважати
укладеним договір на експлуатацію
складових Єдиної газотранспортної
системи України (між власниками та
газотранспортними або
газорозподільними підприємствами) між
Публічним акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Полтавагаз" та Приватно-орендним
сільськогосподарським підприємством
"Відродження" в редакції, яка підписана
Публічним акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Полтавагаз" та відповідає вимогам
Закону України «Про засади
функціонування ринку природного газу»
та постанови НКРЕ №228 від 07.03.2013 року
«Про затвердження Типового договору на
експлуатацію складових Єдиної
газотранспортної системи України (між
власниками та газотранспортними або
газорозподільними підприємствами)», а
також стягнути з відповідача на
користь позивача 1218,00 грн. судового
збору.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 22 квітня 2014
року у справі №917/203/14 (суддя Безрук Т.М.)
позов задоволено повністю. Вирішено
вважати договір на експлуатацію
складових Єдиної газотранспортної
системи України №1/13 укладеним на
умовах запропонованих позивачем.
Стягнуто з Приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
"Відродження" на користь Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Полтавагаз" 1147,00 грн. витрат з оплати
судового збору.

Відповідач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився та
подав до Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення господарського
суду Полтавської області від 22 квітня
2014 року у справі №917/203/14 скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на те, що
рішення суду першої інстанції прийнято
при неповному з'ясуванні обставин, що
мають значення для справи, з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а висновки, викладені, в
оскаржуваному рішенні, не відповідають
обставинам справи. Крім того, зазначає,
що чинне законодавство не передбачає
обов'язковості укладання між позивачем
та відповідачем саме договору про
експлуатацію складових Єдиної
газотранспортної системи України.
Також вказує на те, що ціна, зазначена в
проекті договору, та строк його дії не
було погоджено сторонами.

Позивач письмового відзиву на
апеляційну скаргу відповідача не
надав.

24 липня 2014 року представник позивача
через канцелярію суду надав клопотання
(вх. №5909), в якому просив долучити до
матеріалів справи копію ліцензії Серія
АГ №507489 на розподіл природного газу і
газу (метану) вугільних родовищ, копію
ліцензії Серія АГ №507490 на постачання
природного газу, газу (метану)
вугільних родовищ за регульованим
тарифом, копію рекомендації
адміністративної колегії Полтавського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України
№01/4008-рКК від 27.06.2014 року, копію
розпорядження Антимонопольного
комітету України №874-р від 28.11.2012 року,
копію зведеного переліку суб'єктів
природних монополій станом на 14.07.2014
року.

24 липня 2014 року представник
відповідача через канцелярію суду
також надав клопотання (вх. №5910), в
якому просив долучити до матеріалів
справи копії журналу реєстрації
вихідної кореспонденції, листів №14 від
23.01.2014 року, №26 від 06.02.2014 року та
доказів їх направлення.

Колегія суддів, розглянувши клопотання
представника позивача та представника
відповідача про долучення до
матеріалів справи копій вищевказаних
документів, дійшла висновку про
необхідність їх задоволення та
долучення їх до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу у
відповідності до вимог статті 101 ГПК
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, зважаючи на
наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, на
замовлення та за кошти
Приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
"Відродження" були збудовані
газопроводи середнього та високого
тиску до сел Оленівка, Калинівка та
Дзюбанівка Козельщинського району
Полтавської області.

Дані об'єкти були прийняті в
експлуатацію в 1996, 1997, 2000, 2002 та 2004 роках,
що підтверджується актами прийняття
закінчених будівництвом об'єктів, які
містяться матеріалах справи (а.с.34-42).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного
кодексу України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації.

Згідно із ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Таким чином, відповідач є власником
газопроводів, які, в свою чергу, є
складовими Єдиної газотранспортної
системи України.

Положеннями ч. 5 ст. 7-1 Закону України
«Про засади функціонування ринку
природного газу» встановлено, що
експлуатація Єдиної газотранспортної
системи України здійснюється виключно
газотранспортними або
газорозподільними підприємствами.

У відповідності до ст. 1 Закону України
«Про засади функціонування ринку
природного газу» газорозподільне
підприємство - це суб'єкт
господарювання, що на підставі
ліцензії здійснює транспортування
природного газу газорозподільними
мережами безпосередньо споживачам, у
власності чи в користуванні якого
перебувають газорозподільні мережі та
інші виробничі об'єкти та який здійснює
щодо них функції з
оперативно-технологічного управління

В свою чергу, газотранспортне
підприємство - це суб'єкт
господарювання, що на підставі
ліцензії здійснює транспортування
природного газу магістральними
газопроводами, які перебувають у його
власності чи користуванні, та виконує
щодо них функції з
оперативно-технологічного управління.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачу надано ліцензію Серії АГ №507489
на розподіл природного газу і газу
(метану) вугільних родовищ та ліцензію
Серії АГ №507490 на постачання природного
газу, газу (метану) вугільних родовищ за
регульованим тарифом (а.с.22-23).

Таким чином, позивач згідно із
положеннями Закону України «Про засади
функціонування ринку природного газу»
є газорозподільним і газотранспортним
підприємством.

Статутом Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Полтавагаз", а саме
пунктами 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3., 2.1.4., передбачено,
що предметом діяльності даного
товариства є, зокрема, розподіл
природного газу (метану), вугільних
родовищ, постачання природного газу,
(метану), вугільних родовищ за
регульованим тарифом, закупівля
зрідженого газу і реалізація його
споживачам, організація та своєчасне
проведення технічного обслуговування
та ремонт газорозподільних мереж і
споруд на них, газового обладнання, в
тому числі на договірній основі
(а.с.16-20).

Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною (ч.2 ст. 638 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ч. 2 ст. 181 Господарського
кодексу України проект договору може
бути запропонований будь-якою з сторін.

Позивач направив відповідачу проекти
договорів на господарське відання
складовими Єдиної газотранспортної
системи України, на користування
складовими Єдиної газотранспортної
системи України та на експлуатацію
складових Єдиної газотранспортної
системи України та просив відповідача
підписати примірник одного з
вищевказаних проектів та повернути
його позивачу, що підтверджується
листом №874 від 24.07.2013 р. (а.с. 26).

Аналогічна пропозиція позивача
відповідачу міститься також в листі
№874 від 24.07.2013 р. (а.с.29).

24 грудня 2013 року позивач направив
відповідачу проект договору на
експлуатацію складових Єдиної
газотранспортної системи України в 2-х
примірниках для його підписання та
оформлення відповідно до вимог ч. 1 ст.
181 ГК України, що підтверджується
листом №1696 від 24.12.2013 р. (а.с.32).

Відповідач надав відповідь на
вищевказані листи позивача 23 січня 2014
року листом №14 від 23.01.2014 року та листом
№26 від 06.02.2014 р., де зазначав, що для
можливості укладення будь-яких
договорів необхідно визначитися, який
саме договір потрібно укладати та
досягти згоди щодо усіх істотних умов
такого договору (а.с.85-87).

Як стверджує позивач, відповідач на
підставі закону зобов'язаний укласти
договір на експлуатацію складових
Єдиної газотранспортної системи
України, але ухиляється від його
укладення, в зв'язку з чим, Публічне
акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
"Полтавагаз" звернулось до
господарського суду Харківської
області за захистом своїх прав та
інтересів в судовому порядку.

Місцевий господарський суд при
прийнятті рішення дійшов висновку, що
відповідач є власником складових
Єдиної газотранспортної системи
України, однак не є газотранспортним
або газорозподільним підприємством,
тому зобов'язаний укласти договір про
експлуатацію складових Єдиної
газотранспортної системи України з
позивачем, в зв'язку з чим, позовна
вимога про укладення договору є
обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Проте, колегія суддів не погоджується з
вищевикладеними висновками місцевого
господарського суду та вважає їх
такими, що не відповідають фактичним
обставинам та матеріалам справи, а
також нормам чинного законодавства, їм
не надана правильна та належна правова
оцінка. Такий висновок суду
апеляційної інстанції ґрунтується на
наступному.

Відповідно до ч. 3 ст. 179 Господарського
кодексу України укладення
господарського договору є обов'язковим
для сторін, якщо він заснований на
державному замовленні, виконання якого
є обов'язком для суб'єкта
господарювання у випадках,
передбачених законом, або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 4 ст. 7-1 Закону України «Про
засади функціонування ринку
природного газу» власники складових
Єдиної газотранспортної системи
України зобов'язані забезпечити
надійну та безпечну експлуатацію
Єдиної газотранспортної системи
України згідно з вимогами
законодавства та правилами технічної
експлуатації. У разі невиконання
зазначених вимог власники складових
Єдиної газотранспортної системи
України зобов'язані передати належні
їм складові Єдиної газотранспортної
системи України у власність,
господарське відання чи користування
газотранспортному або
газорозподільному підприємству чи
укласти з газотранспортним або
газорозподільним підприємством
договір про експлуатацію таких
складових.

Постановами НКРЕ №226 від 07.03.2013 року,
№227 від 07.03.2013 року та №228 від 07.03.2013 року
було затверджено типові договори на
господарське відання, користування та
на експлуатацію складових Єдиної
газотранспортної системи України і
зобов'язано їх власників та
газотранспортні і газорозподільні
підприємства привести свої договірні
відносини у відповідність до вимог
типових договорів.

Таким чином, нормами Закону України
«Про засади функціонування ринку
природного газу» передбачена
альтернатива передачі складових
Єдиної газотранспортної системи
України від власника до
газотранспортного або
газорозподільного підприємства, а саме
або передати у власність, господарське
відання чи користування, або укласти з
такими підприємствами договір про
експлуатацію таких складових.

Однак, жодною нормою даного закону або
будь-яких інших нормативно-правових
актів не встановлено обов'язку для
власника складових Єдиної
газотранспортної системи України, в
нашому випадку відповідача, укласти
саме договір на експлуатацію складових
Єдиної газотранспортної системи
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 Цивільного
кодексу України волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 2 ст. 14 Цивільного кодексу
України особа не може бути примушена до
дій, вчинення яких не є обов'язковим для
неї.

Враховуючи вищенаведені обставини та
норми чинного законодавства, колегія
суддів вважає, що твердження позивача
та висновок суду першої інстанції про
те, що відповідач зобов'язаний укласти
з позивачем договір про експлуатацію
складових Єдиної газотранспортної
системи України, є безпідставним та
необґрунтованим, оскільки існує
альтернатива вибору виду договору, за
яким складові Єдиної газотранспортної
системи України мають бути передані
позивачу.

Статтею 180 Господарського кодексу
України, а саме частиною першою,
передбачено, що зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

У відповідності до ч. 2 ст. 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору (ч. 3 ст. 180 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч. 5 ст. 180 Господарського
кодексу України ціна у господарському
договорі визначається в порядку,
встановленому цим Кодексом, іншими
законами, актами Кабінету Міністрів
України.

Згідно із ч. 7 ст. 180 Господарського
кодексу України строком дії
господарського договору є час,
впродовж якого існують господарські
зобов'язання сторін, що виникли на
основі цього договору.

Матеріали справи свідчать, що
сторонами не було досягнуто згоди щодо
істотних умов договору, який
пропонував укласти позивач, зокрема,
щодо його ціни та строку дії, що
підтверджується листами позивача,
направленими відповідачу, №14 від 23.01.2014
року та №26 від 06.02.2014 р. Отже, договір на
експлуатацію складових Єдиної
газотранспортної системи України №1/13
не може вважатися укладеним.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що господарський суд Полтавської
області при прийнятті оскаржуваного
рішення вийшов за межі позовних вимог.

Оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 84
Господарського процесуального кодексу
України у спорі, що виник при укладанні
або зміні договору, в резолютивній
частині вказується рішення з кожної
спірної умови договору, а у спорі про
спонукання укласти договір - умови, на
яких сторони зобов'язані укласти
договір, з посиланням на поданий
позивачем проект договору.

Пунктом 9.9. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№6 «Про судове рішення» передбачено, що
у рішенні про спонукання укласти
договір - умови, на яких сторони
зобов'язані укласти договір, з
посиланням на поданий позивачем проект
цього договору, наприклад: "Вважати
договір (найменування договору)
укладеним на умовах поданого
(найменування позивача) проекту цього
договору", а в разі необхідності - з
викладенням у рішенні умов (пунктів)
договору повністю або в певній частині.

Як вбачається з оскаржуваного рішення
місцевий господарський суд в його
резолютивній частині вирішив: «Вважати
договір на експлуатацію складових
Єдиної газотранспортної системи
України №1/13 укладеним на наступних
умовах…» після чого навів текст самого
договору.

Однак, з матеріалів справи вбачається,
що в позовній заяві позивач просив
вважати укладеним договір на
експлуатацію складових Єдиної
газотранспортної системи України (між
власниками та газотранспортними або
газорозподільними підприємствами) між
Публічним акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Полтавагаз" та Приватно-орендним
сільськогосподарським підприємством
"Відродження" в редакції, яка підписана
Публічним акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Полтавагаз", хоча проекту такого
договору у вказаній вище позовній
заяві не навів.

З урахуванням вищезазначеного, позовна
вимога про укладення договору на
експлуатацію складових Єдиної
газотранспортної системи України №1/13
є необґрунтованою, безпідставною та
такою, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
відповідача підлягає задоволенню, а
рішення господарського суду
Полтавської області від 22 квітня 2014
року у справі №917/203/14 підлягає
скасуванню, оскільки судом першої
інстанції неправильно застосовано
норми матеріального та процесуального
права, а висновки, викладені у рішенні
місцевого господарського суду, не
відповідають обставинам справи.

Стаття 49 Господарського
процесуального кодексу України
визначає порядок розподілу
господарських витрат, відповідно до
якого судовий збір покладається:

у спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін;

у спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, - на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Якщо спір виник внаслідок неправильних
дій сторони, господарський суд має
право покласти на неї судовий збір
незалежно від результатів вирішення
спору.

Відповідно до статті 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Згідно із пунктом 4.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 №7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України» у
спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог; при задоволенні позову
в повному обсязі відшкодування витрат
позивача, що пов'язані зі сплатою
судового збору, покладається на
відповідача; в разі відмови у позові
повністю ці витрати покладаються на
позивача. Такі правила розподілу
судового збору застосовуються у спорах
як майнового, так і немайнового
характеру.

Судовий збір у справах зі спорів, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, покладається на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття обґрунтованих
пропозицій другої сторони. Якщо
розбіжності між сторонами вирішено
частково на користь однієї із сторін і
частково на користь другої сторони, то
витрати, пов'язані зі сплатою судового
збору, розподіляються між обома
сторонами з урахуванням кількості та
змісту прийнятих господарським судом
пропозицій кожної із сторін (зокрема, у
залежності від кількості пунктів
спірного договору, прийнятих судом у
редакції позивача і відповідача).

З урахуванням того, що позовні вимоги
не підлягають задоволенню з позивача
на користь відповідача підлягає
стягненню 609,00 грн. витрат по сплаті
судового збору за розгляд скарги в суді
апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 49, 99, 101, пунктом 2
статті 103, пунктами 3 та 4 частини 1
статті 104, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
задовольнити.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 22 квітня 2014
року у справі №917/203/14 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Полтавагаз" (36020, м.
Полтава, вул. Козака, 2-а,
ідентифікаційний код 03351912) на користь
Приватно-орендного
сільськогосподарського підприємства
"Відродження" (39133, с. Оленівка,
Козельщинський район, Полтавська
область, ідентифікаційний код 03771270) 609,00
грн. витрат по сплаті судового збору.

Повна постанова складена 25 липня 2014
року.

Головуючий суддя
Черленяк М.І.

Суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Камишева Л.М.