ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2014 р.Справа № 922/2047/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання
Луніній О.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мега Шанс", м. Харків
3-я особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль", м. Київ в особі
Харківської обласної дирекції
"Райффайзен Банк Аваль", м. Харків про
визнання недійсним договору іпотеки,
застосування наслідків недійсності
правочину

за участю представників:

позивача: Тищенко А.В., за дов. від 18.07.2014
р.

3-ї особи (ОСОБА_1.): не з'явився

3-ї особи (ОСОБА_2.): не з'явився

відповідача: Мікуліна Т.О., за дов. від
23.08.2013 р.

за відсутності клопотання фіксація
судового процесу технічними засобами
не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Мега Шанс", звернувся
з позовом до відповідача "Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" про визнання недійсним
договору іпотеки за № 014/02/3-1654/1-06 від
26.12.2006 року, укладеного між позивачем та
відповідачем.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що
спірний іпотечний договір було
укладено не уповноваженим
представником позивача (директором,
який відповідно до статуту не володів
необхідним обсягом повноважень; сам
іпотечний договір фактично свідчить
про понесення позивачем (як
господарським товариством)
відповідальності за грошові
зобов'язання свого учасника. Окрім
того, позивач вважає,що спірний договір
не спрямований на реальне настання
правових наслідків, оскільки
іпотекодавець (позивач) на момент
укладення спірного договору іпотеки
будівлі не мав права користування
земельною ділянкою під такою будівлею,
що, на його думку, свідчить про
відсутність в спірному договорі
істотних умов, що вимагаються Законом
України "Про іпотеку", зокрема, в
договорі відсутні умови передачі в
іпотеку земельної ділянки, яка
насправді не належить іпотекодавцю на
праві користування.

Ухвалою суду від 16 червня 2014 року до
участі у справі в якості третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача було
залучено ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Розгляд справи неодноразово
відкладався.

21 липня 2014 року через канцелярію суду
від представника позивача надійшли
клопотання про залучення третьої особи
(вх.№ 25036) та додаткові пояснення по
справі (вх.№ 25042), які суд долучив до
матеріалів справи.

В судових засідання представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, в судовому засіданні 21
липня 2014 року підтримав клопотання про
залучення до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача приватного
нотаріуса Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6

Треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача в судові засідання не
з'явились, витребувані судом документи
не надали, про причини неявки суд не
повідомили.

Представник відповідача в судових
засіданнях проти позову заперечував,
посилаючись на те, що цивільна
правоздатність позивача при укладені
спірного договору була належною, право
користування земельною ділянкою, на
якій знаходиться об'єкт оренди
належало позивачу на праві
користування на підставі договору
оренди ОСОБА_1 (дружини позичальника).

Розглянувши в судовому засіданні
клопотання представника позивача про
залучення до участі у справі в якості
тертої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача приватного
нотаріуса Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 ГПК України
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору,
можуть вступити у справу на стороні
позивача або відповідача до прийняття
рішення господарським судом, якщо
рішення з господарського спору може
вплинути на їх права або обов'язки щодо
однієї з сторін. Їх може бути залучено
до участі у справі також за клопотанням
сторін, прокурора. Якщо господарський
суд при прийнятті позовної заяви,
вчиненні дій по підготовці справи до
розгляду або під час розгляду справи
встановить, що рішення господарського
суду може вплинути на права і обов'язки
осіб, що не є стороною у справі,
господарський суд залучає таких осіб
до участі у справі як третіх осіб, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору. У справах щодо майна
господарських організацій, у
статутному капіталі яких є
корпоративні права держави,
господарський суд залучає орган
державної влади, що здійснює
управління корпоративними правами, до
участі у справі як третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору. У заявах про залучення третіх
осіб і у заявах третіх осіб про вступ у
справу на стороні позивача або
відповідача зазначається, на яких
підставах третіх осіб належить
залучити або допустити до участі у
справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у
третьої особи, то у вирішенні
відповідного питання суд має
з'ясовувати, чи буде у зв'язку з
прийняттям судового рішення з даної
справи таку особу наділено новими
правами чи покладено на неї нові
обов'язки, або змінено її наявні права
та/або обов'язки, або позбавлено певних
прав та/або обов'язків у майбутньому (п.
1.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Посилання позивача про наявність у
приватного нотаріуса Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
юридичного інтересу, який проявляється
у виникненні в останнього обов'язку
щодо здійснення реєстрації припинення
обтяжень нерухомого майна, переданого
в іпотеку за спірним договором у
випадку задоволення позовних вимог, не
свідчать про наявність відповідного
інтересу в розумінні статті 27 ГПК
України.

Так, дії нотаріуса з реєстрації
припинення обтяжень нерухомого майна,
переданого в іпотеку за спірним
договором у випадку задоволення
позовних вимог випливають із вимог
чинного законодавства щодо обов'язків
нотаріусів, втім безпосередньо з
прийняттям рішення у даній справі
жодним чином не пов'язані.

Окрім того, суд також вважає за
необхідне, в світлі розгляду вказаного
клопотання позивача, зазначити про
процесуальну поведінку позивача під
час розгляду даної справи. Так,
останній або не з'являвся в судові
засідання без повідомлення поважності
причин неявки, або заявляв клопотання,
задоволення судом яких зумовлювало
необхідність відкладення розгляду
справи.

З огляду на наведене, беручи до уваги
те, що залучення до участі у справі
приватного нотаріуса Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
жодним чином предметно на розгляд
даної справи не впливає, заявляння
відповідного клопотання може свідчити
про намір позивача затягувати розгляд
даної справи.

Таким чином, враховуючи наведене вище,
а також стислість строків розгляду
даної справи (визначений ст. 69 ГПК
України 2-місячний строк спливає 26
липня 2014 року), суд відмовляє в
задоволенні клопотання представника
позивача про залучення до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача
приватного нотаріуса Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
(вх.№ 25036 від 21 липня 2014 року)

Враховуючи положення ч. 1 ст. 111-10 ГПК
України, відповідно до яких розгляд
справи за відсутності будь-якої із
сторін, не повідомленої належним чином
про час і місце засідання суду, є
безумовною підставою для скасування
рішення місцевого суду, судом
встановлено, що всі учасники судового
процесу є належним чином повідомленими
про дату, час та місце розгляду даної
справи.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. У разі присутності сторони або
іншого учасника судового процесу в
судовому засіданні протокол судового
засідання, в якому відображені
відомості про явку сторін (пункт 4
частини другої статті 81-1 ГПК), є
належним підтвердженням повідомлення
такої сторони (іншого учасника
судового процесу) про час і місце
наступного судового засідання.

Так, процесуальні документи у даній
справі (ухвала суду про порушення
провадження у справі та ухвали про
відкладення розгляду справи)
направлялися всім учасникам судового
процесу, що підтверджується штампом
канцелярії на зворотній стороні
відповідних документів. Протоколи
судових засідань також відображають
явку у судові засідання учасників
судового процесу.

Окрім того, про обізнаність всіх
учасників судового процесу про розгляд
даної справи свідчать також наявні в
матеріалах справи повідомлення про
вручення поштових відправлень (а.с. 43-45,
70-71).

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК
та статтею 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Якщо подані
сторонами та іншими учасниками
судового процесу докази є
недостатніми, господарський суд може
за їх клопотанням чи за власною
ініціативою витребувати в порядку
підготовки справи до розгляду
необхідні для цього письмові і речові
докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11
статті 65 ГПК України), притому не лише
від учасників судового процесу, а й від
інших підприємств, установ,
організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні
умови всім учасникам судового процесу
для виконання ними вказаного обов'язку
по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали
суду про порушення провадження у
справі та про відкладення розгляду
справи свідчать, що судом було створено
всім учасникам судового процесу
належні умови для доведення останніми
своїх правових позицій, надання ними
доказів, які, на їх думку, є достатніми
для обґрунтування своїх вимог та
заперечень. Окрім того, судом було
вжито всіх заходів, в межах визначених
чинним законодавством повноважень,
щодо всебічного, повного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи, витребувано в порядку
підготовки справи до розгляду
необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 21 липня 2014 року
учасники судового процесу не виявили
наміру подати додаткові докази чи
пояснення по справі в обґрунтування
своїх вимог та заперечень, а матеріали
справи свідчать про достатність
наявних в ній доказів для вставлення в
повному обсязі фактичних обставин
справи.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, судом встановлено наступне.

26 грудня 2006 року між третьою особою, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача -
громадянином України ОСОБА_2 (як
позичальником) та відповідачем (як
банком, кредитором) було укладено
кредитний договір № 010-2/02/3-1654-06 (далі -
"кредитний договір")(а.с. 77-104),
відповідно до умов якого (з урахуванням
додаткової угоди до кредитного
договору від 24 липня 2007 року)
позичальник отримує від банку кредит в
розмірі 90000,00 доларів США на розвиток
бізнесу та завершення будівництва кафе
строком до 26 грудня 2016 року, в той же час
позивальник зобов'язується повернути
банку суму отриманого кредиту та
сплатити відповідну плату за
користування кредитом і виконати всі
інші зобов'язання, які вони визначили в
цьому договору.

26 грудня 2006 року між позивачем (як
іпотекодавцем) та відповідачем (як
іпотекодержателем) було укладено
іпотечний договір (далі - "спірний
договір") (а.с. 12-19).

Відповідно до п. 1.1 спірного договору
цей договір є забезпеченням виконання
позичальником - громадянином України
ОСОБА_2, буд-яких зобов'язань за
вказаним вище кредитним договором (а
також усіх додаткових угод до
кредитного договору, які можуть бути
укладені до закінчення строку його
дії), які відповідно, укладені або
будуть укладені між іпотекодержателем
та позичальником.

Згідно п. 1.2 спірного договору
предметом іпотеки є нерухоме майно:
нежитлова будівля літ. "Б-1" загальною
площею 162,5 кв.м., що належить
іпотекодавцю на праві колективної
власності, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 26.01.2005 р.,
посвідчений ОСОБА_7, приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу 26.01.2005 р.,
зареєстровано в реєстрі за № 135;
витягом № 6380899 про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, виданим та
зареєстрованим 01.02.2005 р. Комунальним
підприємством Харківське міське бюро
технічної інвентаризації"
(реєстраційний номер 9489252, номер запису
5603 в книзі 1).

Пунктом 1.3.1 спірного договору сторони
визначили, що в разі звернення
стягнення на предмет іпотеки, до
набувача будівель та споруд переходить
право користування земельною ділянкою
загальною площею 682 кв.м., що
знаходиться за адресою: Україна, м.
Харків, АДРЕСА_1, згідно з умовами,
погодженими з власником земельної
ділянки від 30.04.2004 р., зареєстрованого у
Харківській регіональній філії
Державного підприємства "Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельних ресурсах", про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 30.04.2004 р., за № 6657/04.

Земельна ділянка площею 682 кв.м., на якій
розташований предмет іпотеки, не є його
власністю та користується ним на
підставі договору оренди.

Вказаний договір оренди землі (а.с. 75)
укладено між Харківською міською радою
Харківської області (як орендодавцем)
та ФО-П ОСОБА_1 (третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача) (як
орендарем), відповідно до умов якого
орендодавець на підставі рішення XVIII
сесії Харківської міської ради XXIV
скликання від 24.12.2003 року № 269/03 "Про
надання юридичним та фізичним особам
земельних ділянок для будівництва
(реконструкцій) та подальшої
експлуатації об'єктів" надає, а орендар
приймає в оренду земельну ділянку за
адресою: м. Харків, АДРЕСА_1, загальною
площею 0,0682 га., в тому числі інші угіддя
0,0682 га, згідно з планом земельної
ділянки, строком до 01.12.2028 року для
будівництва магазина з піцерією (але не
пізніше прийняття об'єкту до
експлуатації) та для експлуатації
цього об'єкту.

Позивач стверджує, що вказана земельна
ділянка не перебувала в оренді у
позичальника за кредитним договором,
що зумовило одну з підстав для
звернення з даним позовом до суду.

Вказаний спірний договір було
підписано представником позивача -
його директором Савченко Н.О., яка діяла
на підставі статуту позивача.

Статутом позивача (а.с. 25-36) в п. 4.1
визначено, що ТОВ "Шанс" є юридичною
особою приватного права, а також
підприємницьким товариством за
законодавством України.

ТОВ "Шанс" є суб'єктом господарювання,
яке здійснює господарську діяльність,
реалізуючи господарську компетенцію
(сукупність господарських справ та
обов'язків), має відокремлене майно, і
несе відповідальність за своїми
зобов'язаннями в межах цього майна,
крім випадків, передбачених
законодавством (п. 4.5 статуту позивача).

Згідно п. 4.6 статуту позивача, останній
здійснює свою діяльність на основі і
відповідно до чинного законодавства
України та цього статуту.

Відповідно до п.п. 4.11, 4.12 статуту
позивача, відносини позивача з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності здійснюються
на основі договорів. Товариство вільно
у виборі предмета договору, визначені
зобов'язань, інших умов господарських
взаємовідносин, що не суперечать
законодавству України.

Зі змісту п. 4.13 статуту позивача
вбачається, що останній має будь-які
права, що передбачені чинним
законодавством України.

Пунктом 14.6 статуту позивача визначено,
що реалізація майнових прав позивача,
як товариства, здійснюється в порядку,
встановленому законодавчими актами
України.

Відповідно до п. 20.1 статуту позивача,
органами його управління є загальні
збори учасників товариства та
директор.

Вищім органом управління позивача є
збори його учасників (п. 20.3 статуту
позивача).

До виключної компетенції загальних
зборів учасників позивача належить
затвердження річних результатів та
бухгалтерських балансів, розподіл
прибутку та збитків товариства (п.п. 20.7,
20.7.5 статуту позивача).

Згідно п. 20.13 статуту позивача загальні
збори учасників товариства
скликаються не рідше одного разу на
рік.

Відповідно до п. 20.14 статуту позивача
виконавчим органом, який здійснює
поточне керівництво його діяльністю і
є директор. Директор є підзвітним
загальним зборам учасників. Директор
може бути обраний також і не зі складу
учасників товариства.

Пунктами 20.15-20.17 статуту позивача
директор без довіреності представляє
інтереси товариства у
взаємовідносинах з усіма
підприємствами, організаціями,
громадянами і державними органами.

Директор самостійно вирішує питання
діяльності товариства за винятком
питань, що віднесені даним статутом та
діючим законодавством України до
виключної компетенції загальних
зборів учасників товариства, зокрема, у
межах своєї компетенції
розпоряджається майном та грошовими
коштами товариства, укладає угоди,
контракти, видає довіреності з правом
подальшої передовіри і т.п.

Позивач вважає, що спірний договір було
підписано директором поза межами його
повноважень, визначених статутом
позивача, що зумовлює додаткову
підставу недійсності спірного
договору.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним вище обставинам, суд
керується наступним.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом або не випливає із
суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші, тощо) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст.204 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання
(ст. 546 ЦК України).

Частиною 1 ст. 575 ЦК України встановлено,
що іпотекою є застава нерухомого майна,
що залишається у володінні
заставодавця або третьої особи.

Згідно ст. 1 Закону України "Про іпотеку"
іпотека - вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Вказана норма також визначає, що
іпотекодавецем є особа, яка передає в
іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання власного
зобов'язання або зобов'язання іншої
особи перед іпотекодержателем.
Іпотекодавцем може бути боржник або
майновий поручитель.

Іпотека виникає на підставі договору,
закону або рішення суду. До іпотеки, яка
виникає на підставі закону або рішення
суду, застосовуються правила щодо
іпотеки, яка виникає на підставі
договору, якщо інше не встановлено
законом (ст. 3 Закону України "Про
іпотеку").

Згідно статті 6 Закону України "Про
іпотеку", якщо будівля (споруда), що
передається в іпотеку, розташована на
земельній ділянці, яка належить
іпотекодавцю на праві власності, така
будівля (споруда) підлягає передачі в
іпотеку разом із земельною ділянкою, на
якій вона розташована. Якщо ця земельна
ділянка належить іншій особі та була
передана іпотекодавцю в оренду
(користування), після звернення
стягнення на будівлі (споруди) їх новий
власник набуває права і обов'язки, які
мав іпотекодавець за правочином, яким
встановлено умови оренди цієї
земельної ділянки (користування нею).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону "Про
іпотеку" у разі обмеження
правомочності розпорядження нерухомим
майном за згодою його власника або
уповноваженого органу державної влади
чи органу місцевого самоврядування,
така ж згода необхідна для передачі
цього майна в іпотеку.

Отже, чинним законодавством
встановлено, що іпотекою
забезпечуються виключно реально
існуючі зобов'язання та вимоги, які
можуть виникнути в майбутньому на
підставі договорів, чинних на момент
укладення іпотечного договору.

Законом України "Про іпотеку" визначено
істотні умови договору іпотеки, якими
є, зокрема, зміст та розмір основного
зобов'язання, строк і порядок його
виконання та/або посилання на правочин,
у якому встановлено основне
зобов'язання.

Тобто, істотною умовою договору
іпотеки, що укладається в забезпечення
виконання грошових зобов'язань, є зміст
грошового зобов'язання і його сума або
посилання на договір, що має визначити
зміст і розмір такого грошового
зобов'язання чи надати критерії, які
дозволяють їх встановити на конкретний
час протягом строку дії такого
зобов'язання.

Як викладено вище, судом встановлено,
що спірний договір містить всі
визначенні чинним законодавством
істотні умови; предметом іпотеки є
нежитлова будівля літ. "Б-1" загальною
площею 162,5 кв.м.

Земельна ділянка, яка знаходиться під
предметом іпотеки за спірним договором
орендована на підставі договору оренди
ФО-П ОСОБА_1. Втім, відповідна обставина,
з огляду на викладене вище, не свідчить
про недійсність спірного договору, а
посилання позивача як на підставу
недійсності договору іпотеки
відсутність в ньому умов щодо передачі
в іпотеку земельної ділянки не мають
під собою правого підґрунтя.

Викладена позиція підтримана
численною судовою практикою, зокрема, в
постановах Вищого господарського суду
України від 08.11.2011 р. у справі № 5005/3643/2011
та від 30.11.2011 р. у справі № 20/5005/6290/2011.

Матеріалами справи також не
підтверджуються посилання позивача на
укладення спірного договору особою без
достатнього обсягу цивільної
дієздатності, що підтверджується
наступним.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202
ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Зміст дієздатності юридичної особи
складається з трьох основних
елементів:

1. правочиноздатність юридичної особи -
її здатність бути стороною правочину, у
тому числі, здатність самою
здійснювати правочини;

2. здатність самостійно здійснювати
цивільні права і виконувати обов'язки;

3. деліктоздатність, тобто здатність
нести відповідальність за цивільні
правопорушення.

Юридична особа може вважатися
дієздатною, якщо вказані три елементи є
наявним в їх сукупності.

Матеріали справи свідчать, що позивач,
як юридична особа, мав повний обсяг
цивільної дієздатності, що
підтверджується викладеними вище
положеннями статут позивача (4.5, 4.6,
4.11-4.13, 14.6).

Зі змісту п.п. 2.14, 2.15 вбачається, що
директор, як виконавчий орган
юридичної особи, без довіреності
представляє інтереси відповідної
юридичної особи з усіма підприємства,
організаціями, громадянами та
державними органами, самостійно
вирішує питання діяльності товариства,
окрім тих, які віднесено до виключної
компетенції загальних зборів
учасників товариства.

Як встановлено судом, спірний договір
було підписано його директором -
Савченко Н.О., яка діяла при підписанні
відповідного договору на підставі
статуту позивача. Відповідна обставина
не заперечується учасниками судового
процесу.

Судом встановлено, що статут позивача
не містить обмежень щодо повноважень
директора при укладені договорів
іпотеки. Відповідні повноваження також
не віднесено до виключної компетенції
загальних зборів учасників товариства.

З огляду на наведене, суд дійшов
висновку про безпідставність позиції
позивача щодо підписання спірного
договору від його імені не
уповноваженою особою.

Окрім того, навіть якщо припустити факт
підписання договору не уповноваженою
особою, відповідна обставина не є
підставою для визнання спірного
договору недійсним.

Так, відповідно до ст. 241 ЦК України
наступне схвалення юридичною особою
правочину, вчиненого від її імені
представником, який не мав належних
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
ЦК України).

Відопвідно до ч. 1 ст. 61 Закону України
"Про господарські товариства" загальні
збори учасників товариства з обмеженою
відповідальністю скликаються не рідше
двох разів на рік, якщо інше не
передбачено установчими документами.

Пунктом 20.13 статуту позивача
передбачено, що загальні збори
учасників товариства скликаються не
рідше одного разу на рік.

Як зазначалося судом вище, з положень
п.п. 20.7, 20.7.5, 20.14 статуту позивача
вбачається, що до виключної
компетенції загальних зборів
учасників товариства належить
затвердження річних результатів та
бухгалтерських балансів, розподіл
прибутку та збитків товариства.
Директор позивача є підзвітним
загальним зборам його учасників.

Таким чином, не рідше одного разу на рік
орган управління позивача дізнається
про результати та ефективність
господарської діяльності товариства.

З огляду на викладене, орган управління
позивача (загальні збори його
учасників) був обізнаний (мав бути
обізнаний) про укладення спірного
договору від 26 грудня 2006 року. Втім, з
моменту укладення спірного договору
минуло більше восьми років, будь-яких
заходів в продовж цього періоду щодо
виявлення несхвалення підписання
директором спірного договору позивач
не виявив, що свідчить про схвалення
відповідних дій.

На підставі викладеного, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
безпідставним, необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Посилання позивача про понесення ним
внаслідок укладення спірного договору
відповідальності за зобов'язання
учасника товариства є безпідставними.

Відповідно до п. 8.3 статуту позивача,
його учасники не несуть
відповідальність за зобов'язаннями
позивача, а останній не відповідає за
зобов'язаннями його учасників, крім
випадків, встановлених цим статутом та
законом.

З вказаного положення статуту позивача
вбачається, що останній не відповідає
своїм майном за неналежне виконання
будь-яких зобов'язань його учасниками,
за умови, що позивач не є самостійною
стороною такого зобов'язання.

Так, за спірним договором позивач
відповідає на договірних засадах як
іпотекодавець за кредитне зобов'язання
ОСОБА_2 як позичальника, а не як
учасника позивача.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст. 49 ГПК України
та покладає витрати по сплаті судового
збору на позивача у зв'язку з відмовою в
задоволенні позову.

На підставі викладеного, відповідно до
ст. 61 Закону України "Про господарські
товариства", Закону України "Про
іпотеку", ст. 175 ГК України, ст.ст. 6, 202, 203,
215, 241, 509, 546, 575, 626, 627 ЦК України та
керуючись ст.ст. 1, 4, 12, 22, 27, 32-34, 43, 44, 49, 69,
75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу, а
прокурор апеляційне подання протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення через місцевий
господарський суд.

Повне рішення складено 28.07.2014 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/2047/14