ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
Справа № 925/1108/14

Господарський суд Черкаської області у
складі головуючого судді Васяновича
А.В.,

секретар судового засідання - Гень С.Г.,

за участю представників сторін:

від позивача - Артеменко О.О. -
представник за довіреністю,

від відповідача - представник не
з'явився,

від третьої особи - представник не
з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом кредитної спілки
"Федерація", м. Черкаси

до кредитної спілки "Рантьє",
с. Червона Слобода, Черкаського

району, Черкаської області

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача:

Центрального відділу
державної виконавчої служби
Черкаського міського управління
юстиції, м. Черкаси

про стягнення 111 440 грн. 00 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської
області з позовом звернулася кредитна
спілка "Федерація" до кредитної спілки
"Рантьє" про стягнення 111 440 грн. 00 коп.
збитків за втрачене майно.

Ухвалою господарського суду
Черкаської області від 27 червня 2014 року
порушено провадження у справі та
призначено розгляд справи в судовому
засіданні на 10 липня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Черкаської області від 10 липня 2014 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Центральний
відділ державної виконавчої служби
Черкаського міського управління
юстиції та відкладено розгляд справи
на 29 липня 2014 року.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив суд позов задовольнити
повністю.

Викликані в судове засідання
представники відповідача та третьої
особи не з'явилися.

Відповідач про причини неявки суд не
повідомив, відзиву на позовну заяву
суду не надав.

Від третьої особи надійшло клопотання
про розгляд справи за відсутності
представника ДВС, а також документи
витребувані ухвалою суду від 10 липня 2014
року.

Ухвалами господарського суду
Черкаської області від 27 червня 2014 року
та від 10 липня 2014 року було зобов'язано
відповідача надати суду відзив на
позовну заяву з посиланням на мотиви
повного або часткового відхилення
вимог позивача, а також докази, що
обґрунтовують відхилення позовних
вимог.

Оскільки відповідач не був позбавлений
права надати суду необхідні докази та
свої доводи і міркування щодо предмету
спору шляхом письмових пояснень та
заперечень, про час та місце проведення
судового засідання повідомлений
належним чином, та оскільки явка
представників сторін в судове
засідання обов'язковою не визнавалась,
суд вважає за можливе розглянути
справу за наявними в ній матеріалами в
порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні, яке відбулося 29
липня 2014 року згідно ст. 85 ГПК України
було оголошено вступну та резолютивну
частини судового рішення зі справи
№925/1108/14.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, а також дослідивши докази, що
містяться в матеріалах справи, суд
вважає, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають, виходячи з наступного:

Звертаючись до суду з відповідним
позовом про стягнення з відповідача
збитків в розмірі 111 440 грн. 00 коп.,
позивач посилався на приписи ст. ст. 22,
1166, 1192 Цивільного кодексу України та ч. 2
ст. 224 Господарського кодексу України.

Зокрема, позивач зазначав, що під час
здійснення виконавчого провадження на
підставі постанови від 19 лютого 2009 року
державною виконавчою службою було
накладено арешт на два автомобілі, що
належали позивачу на праві власності.
Вказані автомобілі були передані на
відповідальне зберігання відповідачу,
однак на сьогодні транспортні засоби у
відповідача відсутні, в зв'язку з чим
позивач просить суд стягнути завдані
йому збитки.

Як вбачається з матеріалів справи, та
було встановлено господарським судом
під час її розгляду, 19 лютого 2009 року
постановою Центрального відділу
державної виконавчої служби
Черкаського міського управління
юстиції було накладено арешт на майно,
що належить кредитній спілці
"Федерація", а саме: на автомобіль ВАЗ
21043, 2006 року випуску, синього кольору,
номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова
НОМЕР_2 та автомобіль СНЕVROLET LACETTІ NF486,
1.6L, 2008 року випуску, червоного кольору,
номер двигуна НОМЕР_3, номер кузова
НОМЕР_4.

Описане та арештоване майно згідно
акту державного виконавця від 13 лютого
2009 року (а.с. 12-13) передано на
відповідальне зберігання ОСОБА_2
(голові правління кредитної спілки
"Федерація"), яка була попереджена про
кримінальну та матеріальну
відповідальність за збереження
арештованого та описаного майна.

Пунктом 8.4.5 Інструкції про проведення
виконавчих дій від 15 грудня 1999 року за
№74/5 (в редакцій чинній на момент
передачі арештованого майна)
встановлено, що описане майно
передається на відповідальне
зберігання особі, яка державним
виконавцем призначена зберігачем
майна.

В подальшому 13 березня 2009 року
державним виконавцем було вилучено у
кредитної спілки "Федерація"
арештовані транспортні засоби та
передані на відповідальне зберігання
голові правління кредитної спілки
"Рантьє" ОСОБА_3, про що було складено
акт державного виконавця від 13 березня
2009 року.

Водночас, 14 квітня 2009 року згідно акту
приймання - передачі голова правління
кредитної спілки "Рантьє" ОСОБА_3
передав голові правління кредитної
спілки "Федерація" ОСОБА_2 автомобіль
ВАЗ 21043 та автомобіль СНЕVROLET LACETTІ.

13 квітня 2010 року державним виконавцем
було встановлено, що передані на
зберігання автомобілі кредитна спілка
"Рантьє" не може надати виконавцю для
перевірки схоронності описаного та
арештованого майна, оскільки
транспортні засоби були передані
ОСОБА_2.

У зв'язку з чим державним виконавцем
було складено акт від 13 квітня 2010 року.

В подальшому державним виконавцем було
складено акти про неможливість
відібрання у голови правління
кредитної спілки "Федерація" ОСОБА_2
пояснень щодо місця знаходження
арештованих транспортних засобів, про
що було складено акти державного
виконавця від 07 липня 2010 року та від 05
жовтня 2010 року.

Згідно ч. 5 ст. 55 Закону України "Про
виконавче провадження" (в редакцій
Закону чинній на момент складання акту
прийому - передачі від 14 квітня 2009 року)
порушення заборони державного
виконавця розпоряджатися або
користуватися майном, на яке накладено
арешт, тягне за собою відповідальність
зберігача майна, передбачену законом.

На момент розгляду справи в суді
аналогічна норма міститься в ст. ст. 57, 59
чинної редакції Закону.

Тобто слід дійти висновку, що зберігач
майна несе відповідальність саме перед
державною виконавчою службою, яка
передала на зберігання арештоване
майно, а не перед будь-якою іншою
особою.

Відповідно до п. 5.8.4 Інструкції про
проведення виконавчих дій від 15 грудня
1999 року за №74/5, що була чинною на момент
вчинення відповідних виконавчих дій, у
разі відмови боржника або членів його
сім'ї, чи представника боржника -
юридичної особи прийняти майно на
зберігання, відсутності їх при
проведенні опису майна, а також за
наявності обставин, що не дають змогу
передати вказаним особам майно на
зберігання, державний виконавець
призначає зберігачем описаного майна
іншу особу.

Також даною Інструкцією було
передбачено, що особа, якій передано на
зберігання описане майно, може ним
користуватися. При потребі державний
виконавець може опечатати предмети,
включені до акта опису й арешту майна,
що передається на зберігання, та
заборонити або обмежити право
користування майном, якщо особливості
цього майна в разі користування можуть
призвести до його знищення або
зменшення цінності.

Види, обсяги і строк обмеження
встановлюються державним виконавцем у
кожному конкретному випадку з
урахуванням властивостей майна, його
значення для власника чи зберігача,
потреби використання та інших
обставин.

Правомірність, законність та
доцільність передачі державним
виконавцем транспортних засобів від
боржника іншій особі, що в подальшому
призвело до втрати майна, не є
предметом розгляду даної справи.

Як зазначалось вище, звертаючись до
суду з даним позовом, як на підставу
своїх вимог позивач посилався на
приписи ст. ст. 22, 1166, 1192 Цивільного
кодексу України та ч. 2 ст. 224
Господарського кодексу України.

Підстава позову, це фактичні обставини,
на яких ґрунтується вимога позивача.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 22
Цивільного кодексу України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Частинами 1,2 ст. 1166 Цивільного кодексу
України визначено, що майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

З огляду на положення ст. 22 Цивільного
кодексу України, ст. 224 Господарського
кодексу України для застосування такої
міри відповідальності як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення, а саме: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою боржника
та збитками, вини. За відсутності хоча б
одного з цих елементів
цивільно-правова відповідальність не
настає.

Суд не погоджується з доводами
позивача про заподіяння відповідачем
позивачу матеріальної шкоди у зв'язку з
неналежним зберіганням відповідачем
ввірених йому транспортних засобів,
внаслідок чого вони зникли.

Як зазначалося вище, відповідальність
за передане майно зберігач несе перед
державною виконавчою службою, а тому в
даному випадку відсутній склад
правопорушення, оскільки немає
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками.

Крім того слід зазначити, що арештовані
автомобілі були передані голові
правління кредитної спілки "Федерація"
ОСОБА_2, тобто позивачу.

Водночас, слід зазначити, що згідно ч. 2
ст. 87 Закону України "Про виконавче
провадження" (в редакцій Закону, чинній
на момент розгляду справи в суді)
збитки, завдані державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам під час
проведення виконавчого провадження,
підлягають відшкодуванню в порядку,
встановленому законом.

Майно у боржника було вилучено саме
державною виконавчою службою в межах
здійснення виконавчого провадження, а
не відповідачем.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оскільки позивачем не доведено, що
останньому завдано саме відповідачем
збитків, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для стягнення
заявленої суми з відповідача в якості
збитків.

Судові витрати підлягають розподілу
між сторонами відповідно до вимог ст. 49
ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись
ст. 49, ст. ст. 82-85 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до
Київського апеляційного
господарського суду в порядку та
строки передбачені розділом ХІІ ГПК
України.

Повне рішення складено 30 липня 2014 року.

Суддя
А.В.Васянович