ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2014 року
Справа № 925/1102/14

Господарський суд Черкаської області в
складі головуючого -судді Довганя К.І.,
при секретарі Олексенко Т.В. за участю:
позивача - Любіч В.П. за довіреністю,
відповідача - Шупик О.С. за довіреністю,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси справу за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Кредитні ініціативи"
до товариства з обмеженою
відповідальністю "Тіньки" про
стягнення 3205627,46 грн.

ВСТАНОВИВ:

По справі оголошувалась перерва з 31
липня по 01 серпня 2014р.

Зявлено позов про стягнення з
відповідача неповернутого авансу в
сумі 3205627,46 грн. в зв"язку з невиконанням
умов укладеного договору постачання
від 27.04.2010р. № 27/04-10 ВЭ-АФ 2010, з
урахуванням 345221,94 грн. пені, 225820,51 грн.
інфляційних, 217899,00 грн. 3% річних.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач послався на те, що на виконання
договору поставки № 27/04-10 ВЗ-АФ 2010 від
27.04.2010 року, укладеного товариством з
обмеженою відповідальністю
„Зам'ятниця", правонаступником якого є
відповідач та Товариством з обмеженою
відповідальністю „Волари Експорт"
останнє порахувало в якості авансу
2416686,01 грн. Зобов'язання щодо поставки
сільськогосподарської продукції ТОВ
„Зам"ятниця" не виконало. Право вимоги
на повернення сплаченого авансу
позивач набув на умовах укладеного з
ТОВ «Волари Експорт» договору
факторингу. Крім того позивач вимагає
суд стягнути з позивача пеню,
передбачену договором, інфляційні та
річні.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримала з підстав,
викладених у ньому.

Відповідач у письмовому відзиві на
позов та його представник у судовому
засіданні проти позову заперечили
частково. Визнаючи основний борг,
відповідач заперечив проти стягнення
пені, інфляційних та річних з мотиві
пропуску строку позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, оцінивши наявні
у справі докази, встановив наступне.

27.04.2010 року між ТОВ „Зам'ятниця" та ТОВ
„Волари Експорт" було укладено Договір
поставки №27/04-10 ВЕ-АФ 2010 за яким ТОВ
„Зам'ятниця" (продавець)
зобов'язувалось передати ТОВ „Волари
Експорт" (покупець) товар - пшеницю 3
класу на суму 2 416 686,01 грн. За умовами
договору покупець перерахував 100%
вартості товару 28.04.2010 року у сумі 2 416
686,01 грн. відповідно до Додатку №1 від
12.04.2011 року, що підтверджується
платіжним дорученням №649 від 28.04.2010
року.

Додатковою угодою до цього договору
від 14.04.2011 р. його сторони продовжили
дію договору а відтак і строк поставки
товару до 27.04.2012 р. ТОВ „Зам'ятниця" своє
зобов'язання щодо поставки товару до
27.04.2012 року не виконало. Вказані
обставини сторонами не оспорюються а
існування заборгованості в сумі 2 416 686,01
грн. визнається відповідачем.

Відповідно до ст. 35 ГПК України
обставини, які визнаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

Також судом встановлено, що протоколом
№ 24/02/12 від 24.02.2012 р. Загальних зборів
Учасників товариства з обмеженою
відповідальністю „Зам'ятниця"
прийнято рішення про припинення
діяльності товариства шляхом його
приєднання до товариства з обмеженою
відповідальністю „Тіньки". 14.11.2012 р.
державним реєстратором внесено запис
про припинення товариства з обмеженою
відповідальністю „Зам'ятниця" та
проведено реєстрацію змін до Статуту
товариства з обмеженою
відповідальністю „Тіньки" в преамбулі
якого зафіксовано, що останнє є
правонаступником всіх прав та
зобов'язань товариства з обмеженою
відповідальністю „Зам'ятниця",
реорганізованого шляхом приєднання.

Таким чином, до Відповідача перейшли
всі права та обов'язки за Договором
поставки №27/04-10 ВЕ-АФ 2010, що додатково
підтверджується Актом звірки
взаєморозрахунків між ТОВ «Волари
Експорт» та ТОВ „Тіньки".

03.06.2014 року між ТОВ «Волари Експорт» та
позивачем було укладено договору
факторингу № 01, за яким Фактор
зобов'язався передати грошові кошти в
розпорядження Клієнта за плату, а
Клієнт зобов'язався відступити
Факторові свої права грошової вимоги
до Боржників (в тому числі Відповідача),
за договорами поставки в розмірі та на
умовах передбачених договором.

Відповідно до п. 2.3. Договору
факторингу, після переходу прав вимоги
до Фактора останній стає кредитором по
відношенню до Боржників та набуває
відповідні права вимоги.

Опис, характеристика, обсяг та розмір
прав вимоги до Боржників за основними
договорами, що відступаються Фактору
Клієнтом за договором факторингу
визначено в Додатку № 1 до Договору
факторингу №1 від 03.06.2014 року.

Так, серед іншого, за договором
факторингу Позивачу було відступлено
права вимоги за Договором поставки №
27/04-10 ВЗ-АФ 2010 від 27.04.2010 року, а саме:

• право вимоги повернення
авансового платежу в сумі 2 416 686,01 грн.;

• право вимоги сплати неустойки
(пені, штрафів) у випадку невиконання чи
неналежного виконання Боржником 2
зобов'язань за Договором поставки;

• інші, крім зазначених вище,
права грошової вимоги, строк платежу за
якими настав (наявна вимога), а також
права вимоги, які виникнуть в
майбутньому (майбутня вимога) на
підставі Договору поставки;

• інші будь-які права вимоги до
Боржника за Договором поставки, що
існують на момент укладення цього
договору та/або виникають в
майбутньому відповідно до умов
Договору поставки.

22.05.2014 р. позивачем направлено
відповідачу претензію №116 з вимогою
оплати боргу, яку відповідач залишив
без відповіді та задоволення.

Ст.ст. 173, 174, 181, 193 ГК України, ст.ст. ст.ст.
525, 526, 530, 549, 625, 655, 692, 712 ЦК України
містять такі положення:

„Господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну
дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта ( виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати:

- з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладання даного виду договорів.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
( термін ) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк ( термін
).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочки, а також три відсотки річних
від простроченої суми.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно ч.2 ст. 693 ЦК України, якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Згідно ч. З ст. 693 ЦК України на суму
попередньої оплати нараховуються
проценти відповідно до статті 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
переданий, до дня фактичного передання
товару покупцеві або повернення йому
суми попередньої оплати.

Договором може бути встановлений
обов'язок продавця сплачувати проценти
на суму попередньої оплати від дня
одержання цієї суми від покупця.

Оцінивши фактичні обставини справи та
приписи наведеного вище законодавства
суд приходить до наступних висновків.

Господарські зобов'язання між
сторонами виникли на підставі
договору від 27.04.2010 року №27/04-10 ВЕ-АФ
2010 №332, укладеного ТОВ „Зам'ятниця",
правонаступником якого є відповідач та
ТОВ «Волари Експорт» За своєю правовою
природою цей договір є договором
поставки. Отримавши попередню оплату у
розмірі, визначеному договором ,
відповідач свої зобов'язання щодо
своєчасної поставки
сільськогосподарської продукції не
виконав. Право вимоги повернення суми
попередньої оплати позивач набув на
підставі договору факторингу № 01
укладеного 03.06.2014 року з ТОВ „Волари
Експорт".

На вимогу позивача відповідач
самостійно суму попередньої оплати не
повернув.

За таких обставин позов у цій частині
підлягає до повного задоволення.

Що стосується заявлених до стягнення
пені інфляційних та річних, то суд
виходить з наступного.

Ч.3 ст. 693 встановлена відповідальність
продавця, який одержав попередньо
оплату товару, у разі порушення
договору щодо передачі попередньо
оплаченого товару, сплачувати
проценти, які нараховуються відповідно
до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли
товар мав бути переданий, до дня
повернення покупцеві суми попередньої
оплати.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Договором поставки не визначено розмір
процентів за користування чужими
грошовими коштами, тому розмір таких
процентів слід визначати виходячи із
приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, Боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до поданого позивачем
розрахунку ним нараховано інфляційні в
сумі 225820,51 грн. та 3% річних в сумі 217899
грн. за період з 20.06.2011 р. по 20.06.2014 р.

Таким чином позивачем безпідставно
нараховано вказані суми за період з
20.06.2011 р. по 27.04.2012 р.

Відповідно до здійсненого розрахунку
судом, з яким погодилась представник
позивача розмір цих сум становить:

- інфляційні 268588,56 грн.;

- 3% річних 155727,27 грн.

Заперечення відповідача щодо
стягнення цих сум з посиланням на
пропуск позивачем строку позовної
давності суд вважає безпідставним,
оскільки воно суперечить фактичним
обставинам справи.

В той же час судом встановлено, що
відповідно до додатку до договору від
14.04.2011 р. строком поставки є 27.04.2012 р.
Тому позов в частині стягнення
інфляційних та річних підлягає до
задоволення лише у сумах, встановлених
судом.

Окрім того, п. 10 Договору поставки
передбачено стягнення договірної пені
у розмірі 0,2% від вартості
непоставленого Товару за кожен день
прострочення у разі порушення
Продавцем умов та/або строків поставки
Товару передбачених п.7 Договору і
відповідних додатків до нього.
Враховуючи те, що розмір пені за
Договором поставки перевищує розмір
обмежень встановлених ЗУ «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання зобов'язань», в розрахунку
позивачем пеня розраховується у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
на період просрочки. При цьому пеня
нарахована позивачем за період з 20.06.2013
р. по 20.06.2014 р. у розмірі 345221,94 грн.

Згідно з ст. 256 Цивільного кодексу
України, позовна давність - це строк , у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або

Ст. 257 Цивільного кодексу України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу
України, до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) застосовується
позовна давність в один рік.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу
України, перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Ст.. 267 Цивільного кодексу України
встановлено, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Отже, початок строку позовної давності,
щодо нарахування пені почався з 27.04.2012
року. Позивач до суду із вимогою про
стягнення, у тому числі і пені,
звернувся 26.06.2014 р., тобто після спливу
встановленого строку позовної
давності, щодо її стягнення. Позивач
про поважність пропуску цього строку
та про його поновлення не заявив.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що у позові в частині
стягнення пені слід відмовити у зв'язку
із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України з
відповідача підлягають стягненню на
користь позивача понесені останнім
витрати на сплату судового збору
пропорційно задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49,82-85 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Тіньки", с. Тіньки,
Чигиринський район, Черкаська область,
20924, код 33278344 на користь товариства з
обмеженою відповідальністю "Кредитні
ініціативи", бульвар Незалежності, м.
Бровари, Київська область, 04700, код 35326253
- 2 416 686,01 грн., 268588,56 грн. інфляційних,
155727,27 грн. річних та 56820, 06 грн.
судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Київського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 04.08.2014р.

СУДДЯ
К.І.Довгань