ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2014 р.
Справа №917/938/14

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_2,37500

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
АДРЕСА_1,39600

про стягнення грошових коштів в сумі 186
875,75 грн.

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_3, дов. №1491 від
03.07.2012р.

від відповідача: не з'явився

В судовому засіданні 22.07.2014 року суд
оголосив вступну та резолютивну
частини рішення на підставі ст. 85 ГПК
України та повідомив дату виготовлення
повного тексту рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна
заява про стягнення грошових коштів в
сумі 186 875,75 грн. за договором поставки
товару №13/ВП від 23.09.2013 року, з яких: 146
457,98 грн. - основний борг, 11 126,17 грн. -
пеня, 29 291,60 грн. - штраф за порушення
зобов'язань.

Відповідач відзив на позов не надав,
його представник в судове засідання не
з'явився. Відповідач був належним чином
повідомлений про час і дату проведення
судового засідання (поштове
повідомлення про вручення відповідачу
ухвали суду в мат. справи).

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

В зв'язку з тим, що необхідних для
вирішення спору доказів наявних в
матеріалах справи достатньо,
господарський суд повідомляв належним
чином відповідача про дату, час і місце
судового розгляду, а неявка
відповідача не перешкоджає розгляду
справи по суті, жодних клопотань про
відкладення розгляду справи від
відповідача не надходило, то справа
розглядається без участі представника
відповідача за наявними в ній
матеріалами на підставі ст. 75 ГПК
України.

Представник позивача на задоволенні
позовних вимог наполягав в повному
обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши подані докази,
суд встановив:

23.09.2013 року між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 (постачальник,
позивач) та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 (покупець,
відповідач) було укладено договір
поставки товару № 13/ВП (договір) ( арк.
с. 14-17). Згідно умов вказаного договору
постачальник зобов'язався передати у
встановлений договором строк товар у
власність покупця, а покупець
зобов'язався прийняти товар і оплатити
його.

Відповідно до п. 6.1. договору, покупець
здійснює оплату товару за ціною,
вказаною в додатках та/або накладних
документах на відпуск товару
(видаткових накладних), що є невід'ємною
частиною цього договору із врахуванням
положень п.2.4. та розділу 6 даного
договору.

Пунктом 6.5 договору сторони визначили
та погодили, що оплата товару згідно
даного договору проводиться наступним
чином:

- товар відпускається покупцеві без
попередньої оплати;

-100 % від вартості товару оплачується
покупцем в термін, що вказаний в
специфікації (видатковій накладній),
без виставлення рахунку - фактури.

На виконання умов договору позивачем
на адресу відповідача 01.10.2013 року було
поставлено товар на загальну суму 61875
грн. та 23.10.2013 року було поставлено
товар на загальну суму 84582,98 грн., що
підтверджується видатковими
накладними від 01 жовтня 2013 року та від
23.10.2013 року (арк. с. 18-19). У видатковій
накладній від 01.10.2013 року вказано
термін виконання зобов'язання по
оплаті покупцем товару, а саме: 100 %
вартості товару оплачується покупцем
до 15 жовтня 2013 року, а у видатковій
накладній від 23.10.2013 року до 04.11.2013 року.

Взяті на себе зобов'язання щодо оплати
товару відповідач не виконав, що й
стало підставою для звернення позивача
до суду із даним позовом.

Також позивачем на підставі пунктів 9.2.
та 9.4. договору нараховано відповідачу
пеню в сумі 4955,09 грн. за період з 16.10.2013
року по 14.05.2014 року ( по видатковій
накладній від 01.10.2013 року) та пеню в сумі
6171,08 грн. за період з 05.11.2013 року по 14.05.2014
року ( по видатковій накладній від
23.10.2013 року), що разом становить - 11 126,17
грн. та штраф у розмірі 29 291,60 грн., які
позивач також просить суд стягнути з
відповідача.

При вирішенні спору суд виходить з
наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Положеннями статей 627, 628
Цивільного кодексу України визначено,
що відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України,
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між
сторонами виникли правовідносини з
договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265
Господарського кодексу України
передбачають, що за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму. До відносин поставки, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу
України встановлює, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його
умов не допускається, якщо
інше не встановлено
договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушення зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент пред'явлення позову та розгляду
справи, відповідач свої зобов'язання за
договором поставки товару № 13/ВП від
23.09.2013 року не виконав.

Судом встановлено, що видатковими
накладними від 10.10.2013 року, та від 23.10.2013
року (арк. с. 18-19), підписаних сторонами,
підтверджується факт поставки
позивачем товару відповідачу на суму 146
457,98 грн.

Отже, відповідач підписавши договір
поставки товару №13/ВП від 23.09.2013 року,
видаткові накладні від 10.10.2013 року та
від 23.10.2013 року, взяв на себе
зобов'язання з оплати товару.

Частиною 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(ст.549 ЦК України). Предметом неустойки
може бути грошова сума, рухоме і
нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства (ст.551 ЦК
України).

Згідно ст.1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Відповідно до ст.2 цього закону, розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня.

З огляду на ч.6 ст.232
Господарського кодексу, нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

В пункті 9.3. договору сторони,
відповідно до п.6 ст. 232 ГК України,
домовились про те, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язань за даним
договором, здійснюється протягом трьох
років з моменту підписання даного
договору.

Пунктом 9.2 договору передбачено, що за
прострочення зобов'язання покупець
зобов'язаний сплатити на користь
постачальника пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від вартості
неоплаченого товару за кожен день
прострочення.

Позивачем нараховано відповідачу пеню
в сумі 4955,09 грн. за період з 16.10.2013 року
по 14.05.2014 року ( по видатковій накладній
від 01.10.2013 року) та пеню в сумі 6171,08 грн.
за період з 05.11.2013 року по 14.05.2014 року ( по
видатковій накладній від 23.10.2013 року),
що разом становить - 11 126,17 грн.

Вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача 11 126,17 грн. пені, суд визнає
правомірними (розрахунок суми пені
перевірено за допомогою калькулятору
підрахунку заборгованості та штрафних
санкцій "Ліга:Еліт 8.1.5").

В пункті 9.4 договору сторони також
встановили, що покупець, у випадку
порушення умов оплати вартості товару,
сплачує на користь постачальника штраф
у розмірі 20 % від вартості неоплаченого
товару. Позивачем нараховано
відповідачу штраф у розмірі 29 291,60 грн.

Позивачем обґрунтовано заявлено до
стягнення 29 291,60 грн. штрафу.

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. В
силу вказаної норми предметом
доказування є обставини, які свідчать
про дійсні права та обов'язки сторін у
справі та складаються з фактів, якими
позивач обґрунтовує підстави позову,
та фактів, якими відповідач
обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, а згідно
ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не
мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів
справи суд дійшов висновку, що позовні
вимоги обґрунтовані, підтверджуються
наявними доказами ( в мат. справи),
відповідачем не заперечуються і
підлягають задоволенню.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст.ст. 33,43,75,82-85 ГПК України,
суд -

В И Р
І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити .

2. Стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1,39600,
р/р НОМЕР_3 в КБ "Приват Банк", МФО 305750,
код НОМЕР_1) на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2,37500,
код НОМЕР_2) 146 457,98 грн. основного боргу,
11 126,17 грн. пені, 29 291,60 грн. штрафу.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 25.07.2014 р.

Суддя
Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
прийняття, а у разі, якщо у судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частини рішення, воно
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
статті 84 цього Кодексу. Рішення може
бути оскаржено протягом десяти днів з
дня прийняття рішення, а у разі якщо у
судовому засіданні було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
- з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційною інстанцією.