КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2014 р.
справа№ 910/719/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі:
Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача
- Прокопенко Т.Ю.

відповідача - Ананійчук О.А.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віді Автосіті
Одеса»

на рішення Господарського суду м. Києва
від 28.04.2014 р.

у справі № 910/719/14 (судді - Літвінова М.Є.,
Головіна К.І., Ягічева Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віді Автосіті
Одеса»

до Публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк»

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Віді Автосіті
Одеса» (далі - позивач) звернулось з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк» (далі -
відповідач) про визнання недійсним
договору кредиту № 100.2.3-01/50к-08 від 04.03.2008
р.

В процесі розгляду справи, позивач
звернувся до суду з заявою про
застосування положень ч. ч. 1, 2 ст. 1057-1 ЦК
України у разі задоволенні позову про
визнання кредитного договору
недійсним та накладення арешту на
майно, яке є предметом забезпечення.

Рішенням Господарського суду м. Києва у
справі № 910/719/14 від 28.04.2014 р. у
задоволені позову було відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з рішенням
Господарського суду м. Києва у справі №
910/719/14 від 28.04.2014 р., Товариство з
обмеженою відповідальністю «Віді
Автосіті Одеса» подало апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржуване рішення суду та прийняти
нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом першої інстанції порушено норми
матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
позивач зазначає, що ПАТ «ВТБ Банк», в
порушення вимог ч. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», надав кредит
позивачу в іноземній валюті без
отримання індивідуальної ліцензії, а
тому спірний кредитний договір має
бути визнаний недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 23.05.2014 р.
порушено апеляційне провадження у
справі № 910/719/14, а розгляд справи
призначено на 24.06.2014 р.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.06.2014 р., у
зв'язку з неявкою представника
відповідача, розгляд справи було
відкладено до 15.07.2014 р.

У судовому засіданні 15.07.2014 р. було
оголошено перерву до 24.07.2014 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

04.03.2008 р. між Відкритим акціонерним
товариством «ВТБ Банк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі
- кредитор), та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Віді-Автосіті» (далі
- позичальник) було укладено договір
кредиту № 100.2.3-01/50к-08 (далі - договір
кредиту).

Відповідно до п. 1.1 договору кредиту
кредитор зобов'язується надати
позичальнику грошові кошти у тимчасове
користування у сумі 5 500 000,00 дол США, на
умовах визначених цим договором, з
кінцевим терміном повернення
заборгованості 03.03.2009 р. За
користування кредитом позичальник
зобов'язується сплачувати кредитору
проценти в розмірі 12,5 відсотків річних.

Згідно з п. 7.3 договору кредиту цей
договір набирає чинності з дати його
укладення та до остаточного виконання
сторонами прийнятих на себе
зобов'язань.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
посилається на те, що надання
відповідачем та одержання позивачем
кредиту в іноземній валюті за спірним
кредитним договором за відсутності
індивідуальної ліцензії суперечить
приписам Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Статтею 20 ГК України передбачено право
кожного суб'єкта господарювання на
захист своїх прав і законних інтересів
шляхом, зокрема, визнання наявності або
відсутності прав, визнання недійсними
господарських угод з підстав,
передбачених законом, установлення,
зміни і припинення господарських
правовідносин. Порядок захисту прав
суб'єктів господарювання та споживачів
визначається цим Кодексом, іншими
законами.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1
ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Як передбачено ч. 1 ст. 227 ЦК України,
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до абз. 3 п. 3.6 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
правочин вважається вчиненим без
ліцензії, якщо на час такого вчинення
останню не отримано, або строк її дії
закінчився, або ліцензію анульовано
(відкликано), або її дію зупинено у
передбачених законом випадках. При
цьому не має значення, з яких причин
була відсутня ліцензія, а також чи
знала або повинна була знати про це
інша сторона правочину. У разі коли на
момент вчинення правочину юридична
особа не мала ліцензії, а на час, коли
правочин був виконаний або мав бути
виконаний, вона ліцензію отримала,
підстави для визнання правочину
недійсним відсутні.

За змістом ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» Національний банк України
видає індивідуальні та генеральні
ліцензії на здійснення валютних
операцій, які підпадають під режим
ліцензування згідно з цим Декретом.
Генеральні ліцензії видаються
комерційним банкам та іншим фінансовим
установам України, національному
оператору поштового зв'язку на
здійснення валютних операцій, що не
потребують індивідуальної ліцензії, на
весь період дії режиму валютного
регулювання. Індивідуальні ліцензії
видаються резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 5 вказаного
Декрету індивідуальної ліцензії
потребують, в тому числі, операції щодо:

- надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі;

- використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави.

Згідно з приписами п. 1.5 Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14.10.2004
р. № 483, використання іноземної валюти
як засобу платежу без ліцензії
дозволяється якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями).

Враховуючи вищевикладені норми
чинного законодавства, судова колегія
дійшла висновку про те, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України, як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору, а банк, як фінансова установа,
отримавши в установленому законом
порядку банківську ліцензію та
відповідний письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями, який є генеральною
ліцензією на валютні операції, має
право здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

Наведене узгоджується з правовою
позицією Вищого господарського суду
України, викладеною в постановах від
05.11.2011 р. у справі №11/111 та від 31.01.2012 р. у
справі № 28/165пд.

Крім того, встановлено, що при
укладенні спірного договору банк діяв
на підставі виданої йому Національним
банком України банківської ліцензії №
79 від 20.04.2007 р. на право здійснювати
банківські операції, та дозволу № 79-1
від 20.04.2007 р. з додатком до нього на
право здійснення операцій.

Також, відповідно до п. 1.3 Положення про
валютний контроль, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 08.02.2000 р. № 49 операція
по видачі кредиту та його поверненню не
є операцією, що передбачає реалізацію
функції грошових коштів як засобу
платежу, а отже, ця операція не потребує
наявності індивідуальної ліцензії
Національного банку України.

Враховуючи те, що, укладаючи спірний
кредитний договір, відповідач мав
право здійснювати операції з валютними
цінностями із розміщенням залучених
коштів від свого імені, на власних
умовах та на власний ризик, тобто
здійснювати кредитування в іноземній
валюті, колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду про те, що
позовні вимоги ТОВ «Віді Автосіті
Одеса» про визнання недійсним договору
кредиту № 100.2.3-01/50к-08 від 04.03.2008 р. є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Що стосується заяви позивача про
застосування ч. ч. 1, 2 ст. 1057-1 ЦК України
та накладення арешту на майно
відповідача, яке є предметом
забезпечення у разі задоволенні
позову, судова колегія зазначає, що
оскільки відсутні правові підстави для
задоволення вимоги про визнання
кредитного договору недійсним, а тому
не підлягає задоволенню похідна вимога
про застосування наслідків його
недійсності та накладення арешту на
майно відповідача.

Стосовно заявленого відповідачем
клопотання про застосування строків
позовної давності судова колегія
зазначає, що правила про позовну
давність мають застосовуватися лише
тоді, коли буде доведено існування
самого суб'єктивного права. У випадку
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а у зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Так, відповідно до п. 2.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» за змістом ч. 1
ст. 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Враховуючи викладене колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
суду про відмову в позові по суті
заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги наведеного
не спростовують та відхиляються
колегією суддів.

З огляду на вказані обставини,
ґрунтуючись на матеріалах справи,
судова колегія дійшла висновку про те,
що рішення Господарського суду м. Києва
від 28.04.2014 р. прийнято з повним та
всебічним дослідженням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю «Віді
Автосіті Одеса» задоволенню не
підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
ГПК України, витрати по сплаті судового
збору за її подання і розгляд
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Віді
Автосіті Одеса» залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду м. Києва від 28.04.2014 р. у справі №
910/719/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/719/14 повернути
до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя
С.І. Буравльов

Судді
В.В. Андрієнко

В.В. Шапран