м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 917/948/14 21.07.14

Суддя Отрош І.М., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю
"Полтава-Сад"доТовариства з обмеженою
відповідальністю
"Украгроком"провизнання недійсною
окремої частини
правочинуПредставники: від позивача:
не з'явилисьвід відповідача: Рябий
С.М.- представник за довіреністю б/н №
28.02.2014 від 28.02.2014

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.05.2014 на розгляд Господарського суду
Полтавської області надійшла позовна
заява Товариства з обмеженою
відповідальністю "Полтава-Сад" з
вимогами до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Украгроком" про
визнання недійсними пунктів 2.3 та 2.4
договору поставки на умовах товарного
кредиту № Пл 180413/01 від 18.04.2013.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що пункти 2.3. та 2.4.
договору поставки на умовах товарного
кредиту № ПЛ180413/01 від 18.04.2013 є
недійсними, оскільки зміст даних
пунктів суперечить нормам Цивільного
кодексу України, а саме в порушення
частини 2 статті 189 Господарського
кодексу України ціна договору виражена
в доларах США.

Ухвалою Господарського суду
Полтавської області від 21.05.2014 порушено
провадження у справі № 917/948/14 та справу
призначено до розгляду.

02.06.2014 через канцелярію Господарського
суду Полтавської області від
представника відповідача надійшов
відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду
Полтавської області від 10.06.2014 справу №
917/948/14 передано за підсудністю до
Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 23.06.2014 справу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 08.07.2014.

07.07.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду.

Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
08.07.2014 справу № 917/948/14 передано на
розгляд судді Головіній К.І., у зв'язку з
перебуванням судді Отрош І.М. на
лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.07.2014 (суддя Головіна К.І.)
справу прийнято до провадження до
провадження та призначено до розгляду
на 21.07.2014.

Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
10.07.2014 справу № 917/948/14 передано на
розгляд судді Отрош І.М., у зв'язку з
виходом судді Отрош І.М. з
лікарняного.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.07.2014 (суддя Отрош І.М.) справу
прийнято до провадження до
провадження.

21.07.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду,
доповнення до позовної заяви та
клопотання про розгляд справи без
участі уповноваженого представника
позивача.

Представник позивача у судове
засідання 21.07.2014 не з'явився, хоча про
час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи рекомендованими повідомленнями
про вручення поштового відправлення №
507 та № 531.

У судове засідання 27.01.2014 з'явився
представник відповідача та надав
пояснення по суті справи, відповідно до
яких заперечує проти заявлених
позовних вимог з підстав, викладених у
відзиві на позовну заяву.

В обґрунтування своїх заперечень
представник відповідача посилається
на те, що ціна товару визначається у
гривнях України та можливість
перерахунку ціни, відповідно до
грошового еквіваленту в іноземній
валюті встановлена нормами статті 533
Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні 21.07.2014 було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши надані суду
докази, суд

ВСТАНОВИВ:

18.04.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Украгроком»
(продавець за договором) та Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Полтова-Сад» (покупець за договором)
укладено договір поставки на умовах
товарного кредиту № ПЛ180413/01,
відповідно до умов якого продавець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених у цьому договорі передати у
власність покупця (поставити) товар
(насіння, добрива з мікроелементами для
позакореневого підживлення, засоби
захисту рослин), а покупець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених у цьому договорі, прийняти
товар та оплатити його.

Згідно з пунктом 2.1. договору ціна
товару (в т.ч. ціна за одиницю товару),
умови та витрати на доставку
вказується сторонами в специфікаціях,
що є невід'ємною частиною цього
договору. Сплата ціни товару покупцем
здійснюється у гривнях України.
Сторони можуть визначити в
специфікації грошовий еквівалент ціни
товару в іноземній валюті - у доларах
США(Євро).

У відповідності до пункту 2.3. договору,
якщо у специфікації визначений
еквівалент ціни товару (її частини) в
доларах США(Євро), то сума ціни товару
(її частина), яку має сплатити покупець
у гривнях України, визначається шляхом
множення грошового еквівалента ціни
товару (її частини), вираженого в
доларах США(Євро), що зазначений

в специфікаціях, на курс продажу гривні
до долара США (Євро), що склався на
міжбанківському валютному ринку
України (за даними інтернет-сторінки
www.currency.in.ua) на день, що передує дню
оплати товару (її частини). Зазначена у
специфікації, поряд з еквівалентом
ціни товару у доларах США(Євро), сума
гривень, жка відповідає такому
еквіваленту на день підписання
сторонами специфікації не є окремим
порядком визначення суми, яку покупець
має сплатити у гривнях України в якості
ціни товару (її частини), а приймається
виключно для оформлення
рахунків-фактур.

Відповідно до пункту 2.4 договору
сторони досягли згоди, що у разі
збільшення курсу продажу гривні до
долара США (Євро), що склався на
міжбанківському валютному ринку
України на банківський день, що передує
дню розрахунку за товар (його частину)
(за даними інтернет-сторінки www.udinform.com,
а у разі її недоступності або
відсутності відповідної інформації на
ній за даними інтернет-сторінки
www.currency.in.ua) продавець має право
провести перерахунок (дооцінку)
вартості неоплаченого покупцем товару,
а покупець зобов'язаний здійснити
оплату його вартості. Скоригована
вартість товару визначається в
специфікаціях і є підставою для оплати
товару (його частину).

Позивач стверджує, що пункти 2.3. та 2.4.
договору поставки на умовах товарного
кредиту № ПЛ180413/01 від 18.04.2013 є
недійсними, оскільки зміст даних
пунктів суперечить нормам Цивільного
кодексу України, а саме в порушення
частини 2 статті 189 Господарського
кодексу України ціна договору виражена
в доларах США.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, договори та інші
правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського
кодексу України передбачено, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16
Цивільного кодексу України одним із
способів захисту цивільного права може
бути, зокрема, визнання правочину
недійсним.

У відповідності до норм статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу
України визначено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» зазначено, що правочин
може бути визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
Цивільного кодексу України, статтями
207, 208 Господарського кодексу України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої-третьої,
п'ятої статті 203 Цивільного кодексу
України і не підпадає під дію інших
норм, які встановлюють підстави та
наслідки недійсності правочинів,
зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571
Цивільного кодексу України, абзацу
другого частини шостої статті 29 Закону
України "Про приватизацію державного
майна", частини другої статті 20 Закону
України "Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)", частини другої статті 15
Закону України "Про оренду землі",
статті 12 Закону України "Про іпотеку",
частини другої статті 29 Закону України
"Про страхування", статті 78 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність", статті 71 Закону України
"Про передачу об'єктів права державної
та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до частини 2 статті 207
Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Згідно з частиною другою статті 533
Цивільного кодексу України, якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом
(частина друга статті 192 Цивільного
кодексу України). Частина третя статті
533 ЦК України визначає, що використання
іноземної валюти, а також платіжних
документів в іноземній валюті при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов'язаннями допускається
у випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198
Господарського кодексу України
грошові зобов'язання учасників
господарських відносин повинні бути
виражені і підлягають оплаті у гривнях.
Грошові зобов'язання можуть бути
виражені в іноземній валюті лише у
випадках, якщо суб'єкти господарювання
мають право проводити розрахунки між
собою в іноземній валюті відповідно до
законодавства. Виконання зобов'язань,
виражених в іноземній валюті,
здійснюється відповідно до закону.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України
"Про платіжні системи та переказ коштів
в Україні" гривня як грошова одиниця
України (національна валюта) є єдиним
законним платіжним засобом в Україні,
приймається усіма фізичними і
юридичними особами без будь-яких
обмежень на всій території України для
проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3
Декрету Кабінету Міністрів України
"Про систему валютного регулювання і
валютного контролю" від 19.02.93 N 15-93
валюта України є єдиним законним
засобом платежу на території України,
який приймається без обмежень для
оплати будь-яких вимог та зобов'язань,
якщо інше не передбачено цим Декретом,
іншими актами валютного законодавства
України.

Положення частини другої статті 533
Цивільного кодексу України та частини
другої статті 198 Господарського
кодексу України містять однакові за
змістом приписи про необхідність
виконання грошового зобов'язання між
резидентами України виключно у валюті
України (валюта платежу), крім випадків
отримання стороною цього зобов'язання
відповідної ліцензії Національного
банку України відповідно до вимог
Декрету Кабінету Міністрів України від
19.02.1993 N 15-93 "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

Відповідно до частини 3 статті 180
Господарського кодексу України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Ціна (тариф) є формою грошового
визначення вартості продукції (робіт,
послуг), яку реалізують суб'єкти
господарювання. Ціна є істотною умовою
господарського договору. Ціна
зазначається в договорі у гривнях. Ціни
у зовнішньоекономічних договорах
(контрактах) можуть визначатися в
іноземній валюті за згодою сторін.
Суб'єкти господарювання можуть
використовувати у господарській
діяльності вільні ціни, державні
фіксовані ціни та регульовані ціни -
граничні рівні цін або граничні
відхилення від державних фіксованих
цін. При здійсненні експортних та
імпортних операцій у розрахунках з
іноземними контрагентами
застосовуються контрактні
(зовнішньоторговельні) ціни, що
формуються відповідно до цін і умов
світового ринку та індикативних цін
(стаття 189 Господарського кодексу
України).

Відповідно до статті 190 Господарського
кодексу України вільні ціни
визначаються на всі види продукції
(робіт, послуг), за винятком тих, на які
встановлено державні ціни. Вільні ціни
визначаються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін, а у внутрішньогосподарських
відносинах - також за рішенням суб'єкта
господарювання.

Судом встановлено, що сторонам при
визначенні грошового зобов'язання не
забороняється використовувати як
грошовий еквівалент іноземну валюту,
при цьому порядок визначення сум, що
підлягають сплаті у гривнях сторони
можуть визначити у договорі.

Суд прийшов до висновку, що позивачем
не доведено, що пункти 2.3 та 2.4 4
договору поставки на умовах товарного
кредиту № Пл180413/01 від 18.04.2013 не
відповідає чинному законодавству,
враховуючи диспозитивні положення
частини 2 статті 524 та частини 2 статті 533
Цивільного кодексу України, згідно
яких сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті і тоді сума, яка підлягає сплаті
у гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений законом або
договором.

Чинне законодавство України забороняє
застосування іноземної валюти лише як
засобу платежу в розрахунках між
резидентами, однак не містить приписів
щодо заборони та визначення грошового
еквіваленту зобов'язання в іноземній
валюті.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на вищевикладене, позивачем не
надано будь-яких допустимих доказів на
підтвердження викладених у позовній
заяві обставин. Таким чином, суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для визнання
недійсним пунктів 2.3 та 2.4 4 договору
поставки на умовах товарного кредиту №
Пл180413/01 від 18.04.2013, укладеного між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Украгроком» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Полтава-Сад», а
вимоги позивача є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін; у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, - на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
шляхом подання протягом 10 днів з дня
складання повного рішення апеляційної
скарги через Господарський суд міста
Києва.

Повне рішення складено: 28.07.2014

Суддя
І.М.
Отрош