ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року Справа № 922/5335/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Черкащенка М.М.
Нєсвєтової Н.М. Жукової Л.В.розглянувши
касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Т.Л.
Авто"на постанову Харківського
апеляційного господарського суду від
05.06.2014у справі№922/5335/13за
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Т.Л. Авто" доФізичної
особи-підприємця ОСОБА_4простягнення
8046, 17 грн.за участю представників
сторін

від позивача: Грицик Д.С. - за
довіреністю;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Т.Л. Авто" звернулось
до господарського суду Харківської
області з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення 5
000, 00 грн. основного боргу, 170, 14 грн. 3%
річних, пені у розмірі 376, 03 грн. та 2 500, 00
грн. штрафу за несвоєчасне виконання
зобов'язання за договором поставки № 232
від 05.04.2012 р.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 04.03.2014 позовні
вимоги задоволено частково. Стягнуто з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Т.Л. Авто" 5 000, 00 грн.
основного боргу, 170, 14 грн. 3% річних, 362, 70
грн. пені та 2 500, 00 грн. штрафу. В решті
позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 05.06.2014
апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задоволено.
Рішення господарського суду
Харківської області від 04.03.2014 у справі
№ 922/5335/13 скасовано. В позові
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною
постановою апеляційного
господарського суду, ТОВ "Т.Л. Авто"
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судом суду апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Харківського
апеляційного господарського суду від
05.06.2014 та залишити в силі рішення
господарського суду Харківської
області від 04.03.2014.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування попередніми судовими
інстанціями норм процесуального права
при ухваленні зазначених судових
рішень, вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

05.04.2012 між позивачем (постачальник) та
відповідачем (покупець) укладено
договір поставки № 232, за умовами якого
постачальник зобов'язався в порядку та
на умовах цього договору систематично
поставляти і передавати у власність
покупця визначений цим договором товар
(в тому числі, але не виключно -
автомобільні шини, запасні мастила
(оливи), супутні товари для
автотранспорту та інше) за його
замовленнями, окремими партіями за
цінами, в асортименті (за
номенклатурою) та кількості, що
зазначаються в накладних, які є
невід'ємною частиною договору (далі -
товар), а покупець зобов'язався
приймати та своєчасно оплачувати товар
на умовах, визначених у цьому договорі.

Відповідно до п.1.2 договору загальний
обсяг та асортимент (номенклатура)
товару, що поставляється за цим
договором, визначається кількістю та
асортиментом (номенклатурою) товару,
поставленого окремими партіями за
всіма видатковими накладними,
відповідно до умов договору, протягом
його дії.

Згідно п. 4.1 договору ціна кожної
окремої партії товару зазначається у
рахунку постачальника, в національній
валюті України - гривні.

За умовами п. 6.2 договору товар
вважається зданим позивачем і
прийнятим відповідачем з моменту
підписання повноважними
представниками сторін накладних або
акту приймання-передачі.

Даний договір пролонговано до 31.12.2014 р.
включно (п. 2.2 договору).

Пунктом 5.1 договору передбачено умови
оплати товару, відповідно до якого
покупець, якщо сторони не домовились
про попередню оплату партії товару,
зобов'язаний провести повний
розрахунок за отриману по видатковій
накладній або акту приймання-передачі
партію товару протягом 14 календарних
днів з моменту отримання.

За п. 10.3 договору у випадку затримки
оплати товару, відповідач за вимогою
позивача оплачує останньому суму
заборгованості, з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення платежу, а також пеню,
що обчислюється від суми простроченого
платежу в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня, за кожен день
прострочення платежу.

Крім того, відповідно до п. 10.4 договору
у випадку непогашення грошової
заборгованості протягом 15-ти
календарних днів з моменту виникнення
такої заборгованості, відповідач
зобов'язаний додатково (крім пені)
сплатити на користь і на вимогу
позивача штраф в розмірі 10% від
вартості неоплаченого товару; у
випадку непогашення грошової
заборгованості протягом 30-ти
календарних днів з моменту виникнення
такої заборгованості, відповідач
зобов'язаний додатково (крім пені)
сплатити на користь і на вимогу
позивача штраф в розмірі 25% від
вартості неоплаченого товару; у
випадку непогашення грошової
заборгованості протягом 45-ти і більше
календарних днів з моменту виникнення
такої заборгованості, відповідач
зобов'язаний додатково (крім пені)
сплатити на користь і на вимогу
позивача штраф в розмірі 50% від
вартості неоплаченого товару.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, місцевий
господарський суд виходив з того, що
наявність заборгованості перед
позивачем відповідачем не спростовано
та не погашено, у зв'язку з чим суд
визнав позовні вимоги доведеними та
такими, що підлягають частковому
задоволенню.

Скасовуючи рішення місцевого
господарського суду, суд апеляційної
інстанції вказав на передчасність та
помилковість висновків місцевого суду,
оскільки правовідносини між сторонами
виникли з договору поставки №232 від
05.04.2012, яким передбачено що розрахунки
за отриманий товар здійснюються як в
безготівковій, так і в готівковій формі
через касу підприємства позивача, а
тому враховуючи, що відповідачем
здійснювалась оплата поставленого
товару як у готівковій, так і в
безготівковій формах, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
необґрунтованість позовних вимог, а
тому прийняв нове рішення, яким
відмовив в задоволенні позову в
повному обсязі.

Разом з тим, колегія суддів Вищого
господарського суду України не
погоджується з таким висновком суду
апеляційної інстанції, вважає його
помилковим, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що правовідносини
сторін у даній справі виникли з
договору поставки № 232 від 05.04.2012, яким
передбачено, що розрахунки за
отриманий товар здійснюються як в
безготівковій, так і в готівковій формі
через касу підприємства позивача.

За ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 1087 Цивільного кодексу
України, передбачено, що розрахунки між
юридичними особами, а також розрахунки
за участю фізичних осіб, пов'язані із
здійсненням ними підприємницької
діяльності, провадяться в
безготівковій формі. Розрахунки між
цими особами можуть провадитися також
готівкою, якщо інше не встановлено
законом.

Як зазначає позивач, відповідно до умов
укладеного між сторонами договору, ним
було здійснено поставку товару,
відповідно до накладної № ТЕ-Н2284-024 від
10.10.2012 на загальну суму 8560, 00 грн. При
цьому, позивач вказував на те, що 3560, 00
грн. за цією накладною відповідачем
сплачено.

Так, місцевим господарським судом
встановлено, що відповідач отримав
поставлений згідно накладної №
ТЕ-Н2284-024 від 10.10.2012 товар, проте в
порушення п. 5.1 договору свої
зобов'язання з оплати товару виконав
частково.

В той же час, суд апеляційної інстанції
приймаючи рішення у справі дійшов
протилежних висновків, вказавши що,
відповідачем була здійснена оплата
поставленого товару за накладною №
ТЕ-Ч2184-003 від 02.07.2012 у готівковій формі
шляхом внесення грошових коштів в касу,
проте товар отримано не було, а отже
дійшов висновку що позивачем вказана
оплата товару не врахована у рахунок
наявної заборгованості, в зв'язку з чим
відмовив в задоволенні позовних вимог.

Проте, колегія суддів вважає такий
висновок суду апеляційної інстанції
неправомірним та необґрунтованим,
оскільки в даному випадку предметом
спору є стягнення грошових коштів за
поставку товару, яка здійснювалась на
підставі договору та підтверджується
саме накладною № ТЕ-Н2284-024 від 10.10.2012, а
отже враховуючи, що відповідачем не
надано доказів погашення
заборгованості саме за вказаною
накладною, місцевий господарський суд
дійшов вірного висновку про наявність
підстав для задоволення позовних
вимог.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання не допускається, крім
випадків, передбачених законом.

Таким чином, колегія суддів Вищого
господарського суду України
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що відповідачем не
надано належних та допустимих доказів
сплати заборгованості за поставлений
товар згідно накладної № ТЕ-Н2284-024 від
10.10.2012, а отже позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд апеляційної інстанції
скасовуючи рішення місцевого суду не
повно з'ясувавши всі обставини дійшов
помилкових висновків, в зв'язку з чим
постанова Харківського апеляційного
господарського суду підлягає
скасуванню, а рішення місцевого
господарського суду залишенню в силі.

Стаття 1117 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що переглядаючи у
касаційному порядку судові рішення,
касаційна інстанція на підставі
встановлених фактичних обставин
справи перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно статті 1119 Господарського
процесуального кодексу України,
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
залишити в силі одне із раніше
прийнятих рішень або постанов.

Статтею 11110 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що підставами для
скасування або зміни рішення місцевого
чи апеляційного суду або постанови
апеляційного господарського суду є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга ТОВ "Т.Л.
Авто" є обґрунтованою та такою, що
підлягає задоволенню, а отже постанова
Харківського апеляційного
господарського суду від 05.06.2014 року
підлягає скасуванню, а рішення
господарського суду Харківської
області від 04.03.2014 року залишенню в
силі.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11110,11111
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Т.Л. Авто"
задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 05.06.2014 у справі
№922/5335/13 скасувати.

Рішення господарського суду
Харківської області від 04.03.2014 у справі
№922/5335/13 залишити в силі.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Т.Л. Авто"
913,50 грн. судового збору за розгляд
касаційної скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Головуючий
М.М. Черкащенко

Судді
Н.М. Нєсвєтова

Л.В. Жукова