ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року Справа № 905/1184/14 Вищий
господарський суд України в складі
колегії

суддів:Грейц К.В. -
головуючого(доповідача), Бакуліної
С.В., Полянського А.Г.,розглянувши
матеріали касаційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Донецьквуглезбагачення"на
постановувід 04.06.2014Донецького
апеляційного господарського судуу
справі Господарського суду Донецької
області №905/1184/14за позовомПублічного
акціонерного товариства "Макіївський
коксохімічний завод"доТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Донецьквуглезбагачення"простягнення
23 788,31 грн.,ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Донецької області від 17.04.2014 у справі
№905/1184/14 (суддя Забарющий М.І.),
залишеним без змін постановою
Донецького апеляційного
господарського суду від 04.06.2014 (колегія
суддів у складі головуючого судді
Татенко В.М., суддів Зубченко І.В.,
Радіонова О.О.), задоволені позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства "Макіївський коксохімічний
завод" (далі-позивач) до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Донецьквуглезбагачення"
(далі-відповідач) про стягнення 23788,31
грн. заборгованості за договором
транспортного обслуговування №70 від
01.06.2011.

Відповідач з рішенням та постановою у
справі не згоден, в поданій касаційній
скарзі просить їх скасувати та
прийняти нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на порушення та
неправильне застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
а саме: ст. ст. 22, 193, 526, 901, 903 Цивільного
кодексу України, ст. 225 Господарського
кодексу України, ст. ст. 32, 33, 84
Господарського процесуального кодексу
України.

Зокрема, скаржник вважає, що позивачем
у справі не доведено за допомогою
належних та допустимих доказів
фактичного понесення витрат за
договором транспортного
обслуговування в заявленій до
стягнення сумі, що, в свою чергу,
свідчить про безпідставність
висновків господарських судів
попередніх інстанцій відносно
обґрунтованості стягнення цієї суми з
відповідача.

У відзиві на касаційну скаргу позивач
заперечив проти її задоволення, а також
подав клопотання про розгляд справи
без його участі у зв'язку з
неможливістю прибуття його
представника через проведення АТО на
території Донецької області.

Представник скаржника не
скористався своїм процесуальним
правом на участь в судовому засіданні
касаційної інстанції, про дату і час
якого був належним чином повідомлений
ухвалою Вищого господарського суду
України від 18.07.2014 та телефонограмою
від 24.07.2014.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
правильність застосування судами
попередніх інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час
розгляду справи встановлено, що 01.06.2011
між Публічним акціонерним товариством
"Макіївський коксохімічний завод"
(виконавець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю
"Донецьквуглезбагачення" (замовник),
укладено договір №70 на транспортне
обслуговування, за умовами якого
виконавець надає послуги по
транспортному обслуговуванню
замовника, а замовник оплачує послуги
виконавця по цінам, встановленим
виконавцем (п.1 договору); виконавець
зобов'язаний: після отримання 100%
попередньої оплати за послуги по цьому
договору від замовника: проводити за
заявкою замовника перевезення вагонів
з вантажами власності замовника і
порожніх вагонів під завантаження і
з-під вивантаження вантажів власності
замовника зі станцій Ясинувата,
Макіївка ДП "Донецька залізниця" і
станції Мішино ТОВ "Макіївпромтранс" по
коліях ПАТ "ЄМЗ" і ТОВ "Макіївпромтранс"
до станції Коксохім (УПЦ №2 ПАТ "МКХЗ")
та відправлених на ці станції (п.2.1.1
договору); проводити переваження
вагонів, маневрову роботу з подачі,
забирання і перестановки вагонів за
письмовою заявкою замовника (п.2.1.3
договору); замовник зобов'язаний:
проводити 100% попередню оплату за
транспортне обслуговування шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок виконавця, в
сумах, які відповідають обсягам
перевезень, що плануються (п.2.2.1
договору); цілодобово приймати від ДП
"Донецька залізниця", ТОВ
"Макіївпромтранс" і виконавця вагони,
які прибули на його адресу і проводити
з ними вантажні операції (п.2.2.2
договору); оплачувати
транспортно-експедиційні послуги
виконавця згідно з умовами цього
договору (п.2.2.4 договору); проводити всі
розрахунки з ДП "Донецька залізниця" і
ТОВ "Макіївпромтранс" з перевезення
вантажів без участі виконавця (п.2.2.10
договору); при пред'явленні виконавцю
вимог по оплаті за користування
вагонами, перевезення, пробіг,
зважування, подачу-віддачу, маневрову
роботу і інших платежів ДП "Донецька
залізниця", ПАТ "ЄМЗ", ТОВ
"Макіївпромтранс" або інших
підприємств, які надають виконавцю
експедиторські послуги, за вагони, що
надходять на адресу замовника і
відправлені замовником, замовник
відшкодовує виконавцю зазначену плату
в повному обсязі протягом 2-х
банківських днів з дати виставлення
такого рахунку (п.4.1.5 договору); по факту
надання транспортних послуг
виконавець зобов'язаний надати
замовнику рахунок та акт виконаних
робіт (п.4.1.11 договору); замовник
зобов'язаний протягом 3-х днів з моменту
отримання підписати акт виконаних
послуг. У випадку наявності заперечень
зі сторони замовника, надати письмові
вмотивовані заперечення. Якщо протягом
зазначеного строку письмових
заперечень зі сторони замовника не
надходило, акт виконаних послуг
вважається прийнятим сторонами (п.4.1.13
договору); сторони дійшли згоди, що цей
договір вступає в силу з 01.06.2011 і діє до
31.12.2011, а в частині виконання сторонами
грошових зобов'язань - до повного їх
виконання (п.6.1 договору).

На виконання умов зазначеного договору
позивач протягом серпня-жовтня 2011 року
надав відповідачеві послуги з
транспортного обслуговування, у
зв'язку з чим позивачем понесені
наступні витрати: перевезення
залізничним транспортом 242 т/км на суму
1519,20 грн з ПДВ; перевезення вантажів
локомотивом ТОВ "Макіївпромтранс" 1548
т/км на суму 1805,96 грн; плата за
користування вагонами на суму 19673,98 грн
з ПДВ; інформаційні послуги
експедитора на суму 12,29 грн; винагорода
експедитора в сумі 776,88 грн.

Попередніми судовими інстанціями
також встановлено, що вказані послуги
були прийняті відповідачем в повному
обсязі, що підтверджується підписаними
та скріпленими печатками сторін актами
прийому виконаних послуг від 31.10.2011 на
суму 2941,38 грн з ПДВ та на суму 648,00 грн з
ПДВ, а також актом прийому виконаних
послуг від 31.10.2011 на суму 20198,93 грн з ПДВ,
на підстав чого останньому виставлені
відповідні рахунки №84у від 31.08.2011, №89у
від 31.08.2011 та №111у від 31.10.2011.

У зв'язку з не оплатою вищевказаних
рахунків, позивач неодноразово
направляв на адресу відповідача
претензії та досудові повідомлення про
наявність заборгованості (№07-80 від
09.02.2012, 07-106 від 22.02.2012, 07-15 від10.01.2013, №07-49
від 04.02.2014) з вимогою її оплатити.

Втім, зазначені вимоги залишились без
відповіді та задоволення, що і стало
підставою для звернення Публічного
акціонерного товариства "Макіївський
коксохімічний завод" до господарського
суду з цим позовом, обґрунтованого,
зокрема, приписами норм ст. ст. 629, 901, 903
Цивільного кодексу України та ст. 193
Господарського кодексу України.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що позивачем належним
чином доведено факт надання
транспортних послуг відповідачеві та
прийняття цих послуг останнім,
натомість відповідач існування
заборгованості в заявленому розмірі не
спростував.

Колегія суддів вважає висновки судів
попередніх інстанцій законними і
обґрунтованими, враховуючи таке.

Статтею 193 Господарського кодексу
України встановлено обов'язок
суб'єктів господарювання та інших
учасників господарських відносин
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться, до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

За приписами ч.1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно з ч.1 ст. 903 Цивільного кодексу
України якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Отже, враховуючи встановлення
попередніми судовими інстанціями
обставин надання позивачем
транспортних послуг відповідачеві за
договором від 01.06.2011 №70 в загальній
сумі 23788,31 грн та відсутність будь-яких
доказів їх оплати відповідачем,
колегія суддів касаційної інстанції
погоджується з висновками місцевого та
апеляційного господарських судів про
наявність підстав для задоволення
позовних вимог.

При цьому, колегія суддів також
зазначає, що як у відзивах на позовну
заяву, так і у тексті касаційної скарги
доводи скаржника про
необґрунтованість стягнення з нього
заборгованості за договором надання
транспортних послуг від 01.06.2011 №70
фактично зводяться до відсутності
належних доказів понесених виконавцем
витрат за надання послуг, а також до
посилань на неналежне оформлення
виконавцем рахунків та актів приймання
виконаних послуг, що були надані
замовнику та на підставі яких, виходячи
зі змісту укладеного між сторонами
договору, у відповідача виник обов'язок
сплатити спірну суму.

Втім, зазначені доводи спростовуються
матеріалами справи, зокрема, актами
приймання виконаних послуг,
підписаними відповідачем і
скріпленими його печатками без
будь-яких зауважень та заперечень, які
оформлені у відповідності до умов
пунктів 4.1.11, 4.1.13 договору і засвідчують
надання виконавцем послуг замовнику в
сумі 23788,31 грн і прийняття цих послуг
останнім, що, за відсутності доказів
сплати цієї суми, свідчить про ухилення
відповідача від належного виконання
умов укладеного між сторонами
договору.

Всі інші доводи, викладені в касаційній
скарзі, не спростовують висновків
господарських судів попередніх
інстанцій про підставність і
ґрунтовність позовних вимог та
фактично зводяться до намагання
переоцінити досліджені судами докази
та встановлені судами обставини, що
відповідно до приписів ч. 2 ст. 1117 ГПК
України при здійсненні у касаційному
порядку перегляду судових рішень не
допускається.

Наведене свідчить, що під час прийняття
рішення та постанови у справі суди
попередніх інстанцій не припустилися
порушення або неправильного
застосування норм чинного
матеріального та процесуального
законодавства, а, отже, підстави для їх
скасування або зміни та задоволення
вимог касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Донецьквуглезбагачення" залишити без
задоволення.

Постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 04.06.2014 у справі
Господарського суду Донецької області
№905/1184/14 залишити без змін.

Головуючий суддя
К.В. Грейц

Судді
С.В.
Бакуліна

А.Г.
Полянський