ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2014 р.Справа № 916/2182/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Н.В.
Комендатенко

за участю представників:

від позивача - Барбін В.В.,

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Державного
підприємства „Адміністрація морських
портів України" в особі Миколаївської
філії ДП „Адміністрація морських
портів України" (адміністрація
Миколаївського морського порту) до
Одеської регіональної служби
державного ветеринарно-санітарного
контролю та нагляду на державному
кордоні та транспорті про стягнення
6303,56 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство „Адміністрація
морських портів України" в особі
Миколаївської філії ДП „Адміністрація
морських портів України"
(адміністрація Миколаївського
морського порту) звернулось до
господарського суду Одеської області з
позовною заявою до Одеської
регіональної служби державного
ветеринарно-санітарного контролю та
нагляду на державному кордоні та
транспорті про стягнення 6329,22 грн.,
посилаючись на наступне.

28.11.2006 року між ДП „Миколаївський
морський торгівельний порт" та
Одеською регіональною службою
державного ветеринарно-санітарного
контролю та нагляду на державному
кордоні був укладений договір №162-Р.

Наразі позивач вказує, що
правонаступником прав та обов'язків ДП
„ММТП" по вказаному договору на
теперішній час є ДП „Адміністрація
морських портів України" внаслідок
реорганізації ДП „ММТП" шляхом виділу
стратегічних об'єктів портової
інфраструктури, іншого майна, прав та
обов'язків стосовно них на підставі ч. 6
розділу VI Закону України „Про морські
порти України", розпорядження Кабінету
Міністрів України від 04.03.2013 р. № 133-Р,
наказу Міністерства інфраструктури
України від 19.03.2013 р. № 163 та акту
приймання-передачі майна, майнових
прав та зобов'язань від 13.06.2013 р., які
передаються з ДП „ММТП" до ДП „АМПУ".

Як вказує позивач, на підставі акту
приймання-передачі майна, майнових
прав та зобов'язань № 8 від 13.06.2013 року
ДП „АМПУ" передало всі права та
обов'язки, які передбачені договором на
відокремлений баланс до Миколаївської
філії ДП „Адміністрація морських
портів України" (адміністрація
Миколаївського морського порту).
Відповідні зміни щодо
правонаступництва відображені у
додатковій угоді №10 від 19.06.2013 року до
договору.

Відповідно до п. 1 договору
Адміністрація надає послуги щодо
опалення орендованого приміщення за
договором від 01.06.2006 р. № РОФ-568,
розташованого за адресою: м. Миколаїв,
вул. Заводська, 23 (будівля ТЕК),
користування водою і каналізацією, а
споживач - відповідач приймає ці
послуги та оплачує їх вартість на
умовах цього договору.

У п. 3.1. договору (зі змінами, внесеними
додатковою угодою № 7 від 28.12.2011 р.)
зазначено, що Адміністрація щомісячно
оформлює рахунок за послуги, а
відповідач оплачує згідно з рахунком
до 20-го числа місяця, наступного за
звітним, на підставі
приймально-здавального акту.

Як зазначає позивач, відповідачу були
виставлені наступні рахунки, які не
сплачені останнім, а саме:

- рахунок №02191464 від 30.06.2013 року на
суму 12,79 грн.;

- рахунок №0672164 від 31.07.2013 року на
суму 21,35 грн.;

- рахунок №13351464 від 31.08.2013 року на
суму 21,35 грн.;

- рахунок №19551464 від 30.09.2013 року на
суму 21,35 грн.;

- рахунок №25901464 від 31.10.2013 року на
суму 1 167,30 грн.;

- рахунок №26181464 від 31.10.2013 року на
суму 21,66 грн.;

- рахунок №32671464 від 30.11.2013 року на
суму 21,66 грн.;

- рахунок №33451464 від 30.11.2013 року на
суму 1 975,63 грн.;

- рахунок №35991464 від 31.12.2013 року на
суму 1 973,62 грн.;

- рахунок №37621464 від 31.12.2013 року на
суму 21,66 грн.;

- рахунок №20121464 від 30.04.2014 року на
суму 25,56 грн.

При цьому позивач вказує, що 16.05.2014 року
споживачем сплачено рахунок № 16131416 від
31.03.2014 року на суму 1609,20 грн., про що
свідчить виписка банку від 16.05.2014 року.
Також згідно виписки банку від 19.05.2014
року споживачем у вказаний період були
сплачені:

- рахунок №03391464 від 31.01.2014 року на
суму 25,56 грн.;

- рахунок №05311464 від 31.01.2014 року на
суму 1 607,17 грн.;

- рахунок №08881464 від 28.02.20104 року на
суму 1 606,68 грн.;

- рахунок №9951464 від 28.02.2014 року на
суму 25,56 грн.;

- рахунок №15631416 від 31.03.2014 року на
суму 25,56 грн.

Відтак, за ствердженнями позивач, сума
основного боргу відповідача складає 5
283,93 грн.

Крім того, позивач посилається на те, що
відповідно до п. 4.1. договору за
несвоєчасну оплату рахунків позивача
відповідач сплачує пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
несплаченої суми. З огляду на вказане
позивачем здійснено розрахунок пені по
кожному рахунку окремо, зокрема:

- по рахунку №02191464 від 30.06.2013 року сума
пені 0,84 грн.;

- по рахунку №0672164 від 31.07.2013 року
сума пені 1,40 грн.;

- по рахунку №13351464 від 31.08.2013 року сума
пені 1,38 грн.;

- по рахунку №19551464 від 30.09.2013 року
сума пені 1,41 грн.;

- по рахунку №25901464 від 31.10.2013 року
сума пені 82,15 грн.;

- по рахунку №26181464 від 31.10.2013 року
сума пені 1,53 грн.;

- по рахунку №32671464 від 30.11.2013 року
сума пені 1,48 грн.;

- по рахунку №33451464 від 30.11.2013 року
сума пені 134,40 грн.;

- по рахунку №35991464 від 31.12.2013 року
сума пені 112,47 грн.;

- по рахунку №37621464 від 31.12.2013 року
сума пені 1,24 грн.;

- по рахунку №03391464 від 31.01.2014 року
сума пені 0,95 грн.;

- по рахунку №05311464 від 31.01.2014 року
сума пені 59,62 грн.;

- по рахунку №08881464 від 28.02.20104
року сума пені 43,58 грн.;

- по рахунку №9951464 від 28.02.2014 року
сума пені 0,70 грн.;

- по рахунку №15631416 від 31.03.2014
року сума пені 0,39 грн.;

- по рахунку №16131464 від 31.03.2014
року сума пені 21,78 грн.;

- по рахунку №20121464 від 30.04.2014 року
сума пені 0,21 грн.

Так, загальна сума нарахованої пені
складає 465,53 грн.

До того ж позивач посилається на те, що
згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір відсотків не встановлений
договором або законом. Так, за
розрахунком позивача сума інфляції
складає 485,71 грн., а 3% річних - 94,05 грн.

Разом з тим позивач посилається на те,
що адміністрацією на адресу
відповідача була направлена претензія
№ 18/09-1106 від 10.04.2014 року, проте залишена
відповідачем без відповіді.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 10.06.2014 р. позовну заяву
Державного підприємства
„Адміністрація морських портів
України" в особі Миколаївської філії ДП
„Адміністрація морських портів
України" (адміністрація Миколаївського
морського порту) прийнято до розгляду
та порушено провадження у справі №
916/2182/14, при цьому розгляд справи
призначено в засіданні суду на 01.07.2014 р.

В засіданні суду 01.07.2014 р. оголошувалась
перерва до 17.07.2014 р. в порядку ч. 3 ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідач з позовом не згоден та
вважає його необґрунтованим з підстав,
зазначених у запереченнях на позов (а.с.
117-119), вказуючи що Одеська регіональна
служба державного
ветеринарно-санітарного контролю та
нагляду на державному кордоні та
транспорті є державним органом
ветеринарної медицини, фінансування та
матеріально-технічне забезпечення
якої здійснюється за рахунок коштів
державного бюджету. Як вказує
відповідач, оплата послуг щодо
опалення, користування водою та
каналізацією за договором №162-Р від
28.11.2006 року протягом 2013 року та
поточного періоду 2014 бюджетних років
могла здійснюватись відповідачем лише
за умови підписання сторонами
додаткової угоди до договору на
відповідний бюджетний рік щодо
визначення повної вартості зазначених
послуг в розрахунку на рік. Така
додаткова угода до договору №162-Р від
28.11.2006 року на 2013 бюджетний рік
неодноразово направлялась
відповідачем позивачу для погодження
та підписання, однак не була підписана
позивачем. Відповідна угода на 2014
бюджетний рік була підписана позивачем
лише в травні 2014 року, у зв'язку з чим
оплата рахунків за надані в 2014 році
послуги була здійснена в травні 2014
року. Відповідач зазначив, що не мав
можливості оплачувати послуги, що
надавались позивачем згідно договору
протягом 2013 та до травня 2014 років.

В засіданні суду 17.07.2014 р. представником
позивача у зв'язку з частковою оплатою
відповідачем заборгованості в сумі 25,56
грн. було зменшено позовні вимоги до
6303,56 грн., у т.ч. 5 258,37 грн. - сума
основного боргу, 465,44 грн. - пеня, 485,71
грн. - інфляція, 94,04 грн. - 3% річних

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши та дослідивши всі
письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

28.11.2006 року між ДП „Миколаївський
морський торгівельний порт" (порт) та
Одеською регіональною службою
державного ветеринарно-санітарного
контролю та нагляду на державному
кордоні (споживач) був укладений
договір №162-Р, відповідно до п. 1 якого
порт надає послуги щодо опалення
орендованого приміщення за договором
від 01.06.2006 року № РОФ-568, розташованого
за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська 23
(будівля ТЕК), користування водою та
каналізацією, а відповідач як споживач
приймає ці послуги та оплачує їх
вартість на умовах цього договору.

Згідно п. 2.1.2, 2.1.3. договору порт
зобов'язаний: надавати щомісячно до 5
числа місяця, наступного за звітним,
приймально-здавальні акти на підпис
споживачу; надавати до 10 числа місяця,
наступного за звітним, рахунки для
сплати за користування наданими
послугами, які розраховані на підставі
встановлених цін і державних тарифів.
Рахунки направлені по факсу та
електронній адресі вважаються
переданими.

В свою чергу згідно п. 2.2.1, 2.2.3. договору
споживач зобов'язаний приймати і
оплачувати надані послуги згідно з
умовами цього договору, підписувати до
5-го числа місяця, наступного за
звітним, приймально-здавальний акт,
наданий портом.

В п. 3.1. договору передбачено, що порт
щомісячно оформлює рахунок за послуги
щодо опалення та користування водою і
каналізацією, а споживач оплачує
згідно з рахунком, до 15-го числа місяця,
наступного за звітним, який він
повинен отримати до 10 числа в порту, на
підставі приймально-здавального акту.

Згідно з п. 7.1. договору останній
набирає чинності з моменту його
підписання і діє по 31.12.2007 р. і
вважається пролонгованим на кожний
наступний рік, якщо жодна із сторін не
заявить про його розірвання на протязі
одно місяця до закінчення дії цього
договору.

Згідно додаткових угод № 3 від 04.04.2008 р.
та № 4 від 30.12.2008 р. до вказаного
договору № 162-Р дію останнього було
продовжено по 31.12.2008 р. і по 31.12.2009 р.
відповідно. Також зміни до вказаного
договору № 162-Р вносились додатковими
угодами № 6 від 28.03.2011 р., № 7 від 28.12.2011 р.,
№ 8 від 28.03.2012 р. і № 9 від 21.12.2012 р.

В подальшому ДП „ММТП" було
реорганізовано шляхом виділу
стратегічних об'єктів портової
інфраструктури, іншого майна, прав та
обов'язків на них, внаслідок чого
правонаступником прав та обов'язків ДП
„ММТП" по вказаному договору стало ДП
„Адміністрація морських портів
України" згідно ч. 6 розділу VI Закону
України „Про морські порти України",
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 04.03.2013 р. № 133-Р, наказу
Міністерства інфраструктури України
від 19.03.2013 р. № 163 та акту
приймання-передачі майна, майнових
прав та зобов'язань від 13.06.2013 р., які
передаються з ДП „ММТП" до ДП „АМПУ".

На підставі акту приймання-передачі
майна, майнових прав та зобов'язань № 8
від 13.06.2013 року ДП „АМПУ" передало всі
права та обов'язки, які передбачені
договором на відокремлений баланс до
Миколаївської філії ДП „Адміністрація
морських портів України"
(адміністрація Миколаївського
морського порту).

Відповідні зміни щодо
правонаступництва відображені у
додатковій угоді № 10 від 19.06.2013 року до
спірного договору № 162-Р, якою внесено
відповідні зміни у договір.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі
договір, який за своєю суттю є
договором надання послуг, є підставою
для виникнення у сторін договору
господарських зобов'язань відповідно
до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509
ЦК України). В свою чергу згідно ст. 629 ЦК
України вказаний договір є
обов'язковим для виконання його
сторонами.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Так, відповідно до п. 1 договору в новій
редакції Адміністрація (позивач) надає
послуги щодо опалення орендованого
приміщення за договором від 01.06.2006 р. №
РОФ-568, розташованого за адресою: м.
Миколаїв, вул. Заводська, 23 (будівля
ТЕК), користування водою і
каналізацією, а споживач - відповідач
приймає ці послуги та оплачує їх
вартість на умовах цього договору.

За умовами п. 3.1. договору (із змінами,
внесеними додатковою угодою № 7 від
28.12.2011 р.) Адміністрація щомісячно
оформлює рахунок за послуги, а
відповідач оплачує згідно з рахунком
до 20-го числа місяця, наступного за
звітним, на підставі
приймально-здавального акту.

Ст. 530 Цивільного кодексу України
встановлено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк його виконання, то
воно підлягає виконанню у цей строк.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачу були виставлені наступні
рахунки:

- рахунок № 02191464 від 30.06.2013 року на
суму 12,79 грн.;

- рахунок №0672164 від 31.07.2013 року на
суму 21,35 грн.;

- рахунок №13351464 від 31.08.2013 року на
суму 21,35 грн.;

- рахунок №19551464 від 30.09.2013 року на
суму 21,35 грн.;

- рахунок №25901464 від 31.10.2013 року на
суму 1 167,30 грн.;

- рахунок №26181464 від 31.10.2013 року на
суму 21,66 грн.;

- рахунок №32671464 від 30.11.2013 року на
суму 21,66 грн.;

- рахунок №33451464 від 30.11.2013 року на
суму 1 975,63 грн.;

- рахунок №35991464 від 31.12.2013 року на
суму 1 973,62 грн.;

- рахунок №37621464 від 31.12.2013 року на
суму 21,66 грн.;

- рахунок №20121464 від 30.04.2014 року на
суму 25,56 грн.

В силу статті 538 Цивільного кодексу
України виконання свого обов'язку
однією із сторін, яке відповідно до
договору обумовлене виконанням другою
стороною свого обов'язку, є зустрічним
виконанням зобов'язання, при якому
сторони повинні виконувати свої
обов'язки одночасно, якщо інше не
встановлено умовами договору, актами
цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем наданих
позивачем послуг є підставою
виникнення у відповідача зобов'язання
оплатити вказані послуги відповідно до
умов договору згідно виставлених
рахунків.

При цьому з матеріалів справи
вбачається, що 16.05.2014 року споживачем
сплачено рахунок № 16131416 від 31.03.2014 року
на суму 1609,20 грн., про що свідчить
виписка банку від 16.05.2014 року. Також
згідно виписки банку від 19.05.2014 року
споживачем у вказаний період були
сплачені:

- рахунок №03391464 від 31.01.2014 року на
суму 25,56 грн.;

- рахунок №05311464 від 31.01.2014 року на
суму 1 607,17 грн.;

- рахунок №08881464 від 28.02.20104 року на
суму 1 606,68 грн.;

- рахунок №9951464 від 28.02.2014 року на
суму 25,56 грн.;

- рахунок №15631416 від 31.03.2014 року на
суму 25,56 грн.

До того ж 27.05.2014 року відповідач сплатив
частину заборгованості у сумі 25,56 грн.
згідно рахунку № 20121464 від 30.04.2014 року.

Відтак, сума заборгованості
відповідача складає 5 258,37 грн. (12,79 грн. +
21,35 грн. + 21.35 грн. + 21,35 грн. + 1167,30 грн. + 21,66
грн. + 21,66 грн. + 1975,63 грн. + 1973,62 грн. + 21,66
грн. ).

При цьому судом не приймаються до уваги
наведені відповідачем у запереченнях
на позов доводи про те, що він не мав
можливості оплачувати послуги, що
надавались позивачем згідно договору
протягом 2013 та до травня 2014 років з
огляду на те, що протягом бюджетних 2013
року та поточного періоду 2014 р. оплата
могла здійснюватись відповідачем лише
за умови підписання сторонами
додаткової угоди до договору на
відповідний бюджетний рік щодо
визначення повної вартості зазначених
послуг в розрахунку на рік. Так, в
матеріалах справи міститься копія
додаткової угоди № 12 від 18.02.2014 р. до
спірного договору № 162-Р, в якій
визначено суму надання послуг у 2014
року. Біль того, відповідачем не
оспорюється факт надання йому послуг
протягом 2013 року. Відтак, вказані
заперечення відповідача є
необґрунтованими та наведені ним
обставини не звільняють відповідача
від виконання обов'язку по сплаті
позивачу наданих останнім послуг на
спірну суму.

Наразі несплатою позивачу вказаної
суми заборгованості за надані згідно
укладеного між сторонами договору №
162-Р послуги відповідач порушив умови
вказаного договору, що є недопустимим
згідно ст. 525 Цивільного кодексу
України. За таких обставин, суд вважає
обґрунтованими вимоги позивача про
стягнення з відповідача
заборгованості за вказаним договором в
розмірі 5258,37 грн.

Разом з тим невиконання зобов'язання
або виконання зобов'язання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання), що
мало місце у даному випадку
(несвоєчасна сплата відповідачем
наданих послуг), згідно ст. 610
Цивільного кодексу України є
порушенням зобов'язання, зокрема з боку
відповідача.

Згідно положень ст. 612 ЦК України
відповідач вважається таким, що
прострочив, оскільки він не приступив
до виконання зобов'язання у
встановлений договорами строк.

В свою чергу у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3
ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548
Цивільного кодексу України, виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Так, відповідно до п. 4.1. договору за
несвоєчасну оплату рахунків позивача
відповідач сплачує пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
несплаченої суми.

При цьому, як передбачає частина 1 ст. 551
Цивільного кодексу України, предметом
неустойки може бути грошова сума,
рухоме і нерухоме майно.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного
кодексу України, якщо за порушення
зобов'язання встановлено неустойку, то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України
кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК
України учасник господарських
відносин у разі порушення ним
грошового зобов'язання не звільняється
від відповідальності через
неможливість виконання і зобов'язаний
відшкодувати збитки, завдані
невиконанням зобов'язання, а також
сплатити штрафні санкції відповідно до
вимог, встановлених цим Кодексом та
іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки. У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції застосовуються у
встановленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Стаття 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачає, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Таким чином, договірні правовідносини
між платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України, а також за
період у шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли воно мало бути виконано.
Нарахування санкцій триває протягом
шести місяців.

З огляду на несвоєчасне виконання
відповідачем зобов'язань за вказаним
договором щодо здійснення оплати
виставлених рахунків за послуги
позивачем у позовній заяві здійснено
розрахунок пені по кожному рахунку
окремо, зокрема:

- по рахунку №02191464 від 30.06.2013 року
сума пені 0,84 грн.;

- по рахунку №0672164 від 31.07.2013 року
сума пені 1,40 грн.;

- по рахунку №13351464 від 31.08.2013 року
сума пені 1,38 грн.;

- по рахунку №19551464 від 30.09.2013 року
сума пені 1,41 грн.;

- по рахунку №25901464 від 31.10.2013 року
сума пені 82,15 грн.;

- по рахунку №26181464 від 31.10.2013 року
сума пені 1,53 грн.;

- по рахунку №32671464 від 30.11.2013 року
сума пені 1,48 грн.;

- по рахунку №33451464 від 30.11.2013 року
сума пені 134,40 грн.;

- по рахунку №35991464 від 31.12.2013 року
сума пені 112,47 грн.;

- по рахунку №37621464 від 31.12.2013 року
сума пені 1,24 грн.;

- по рахунку №03391464 від 31.01.2014 року
сума пені 0,95 грн.;

- по рахунку №05311464 від 31.01.2014 року
сума пені 59,62 грн.;

- по рахунку №08881464 від 28.02.20104 року
сума пені 43,58 грн.;

- по рахунку №9951464 від 28.02.2014 року сума
пені 0,70 грн.;

- по рахунку №15631416 від 31.03.2014 року
сума пені 0,39 грн.;

- по рахунку №16131464 від 31.03.2014 року
сума пені 21,78 грн.

- по рахунку №20121464 від 30.04.2014 року
сума пені 0,21 грн.

Так, загальна сума нарахованої пені
склала 465,53 грн., але у зв'язку із
здісненням позивачем перерахунку пені
на суму 0,09 грн. по рахунку №20121464 від
30.04.2014 року, що був сплачений
відповідачем 27.05.2014 р., сума несплаченої
пені, що підлягає стягненню з
відповідача, складає 465,44 грн.,
розрахунок якої відповідачем не
оспорювався.

Крім того, частиною 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України визначено, що боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому застосування положень
частини другої названої статті не
передбачає наявність вини боржника,
оскільки згідно частини першої цієї ж
статті боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
процентів річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
якого полягає в отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Наразі слід зазначити, що згідно
положень ЦК проценти річних є
самостійною формою цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань. Так, розмір таких
процентів річних може бути визначений
сторонами в договорі. З огляду на те, що
в укладеному сторонами по справі
договорі не встановлено іншого
відсотку річних, відповідно сплаті
підлягають саме 3% річних від
простроченої суми за весь час
прострочення.

Враховуючи вищенаведене та
несвоєчасне виконання відповідачем
зобов'язання щодо оплати виставлених
рахунків за надані послуги, суд вважає,
що позивачем цілком правомірно
нараховано 3% річних на суму боргу по
кожному рахунку окремо в загальній
сумі 94,04 грн., розрахунок яких наведено
у позові та у додаткових поясненнях по
справі стосовно нарахувань по рахунку
№20121464 від 30.04.2014 року.

Також суд вважає правомірним здійснене
позивачем нарахування інфляції в
розмірі 485,71 грн. на відповідну суму
боргу по кожному рахунку, розрахунок
якої наведено у позові.

У п. 3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" № 14 від
17.12.2013 р. зазначено, що інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Розмір боргу з
урахуванням індексу інфляції
визначається виходячи з суми боргу, що
існувала на останній день місяця, в
якому платіж мав бути здійснений,
помноженої на індекс інфляції,
визначений Державною службою
статистики України, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Так, індекс інфляції це додаткова сума,
яка сплачується боржником і за своєю
правовою природою є самостійним
засобом захисту цивільного права
кредитора у грошових зобов'язань і
спрямована на відшкодування його
збитків, заподіяних знеціненням
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів в державі. Офіційний індекс
інфляції, що розраховується Державною
службою статистики України, визначає
рівень знецінення національної
грошової одиниці України, тобто
зменшення купівельної спроможності
гривні.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими
заявлені позивачем вимоги про
відшкодування втрат від знецінення
коштів внаслідок інфляції за період,
коли відповідачем не було виконане
зобов'язання щодо оплати рахунків за
надані послуги.

Відтак, загальна сума заборгованості
відповідача, що підлягає стягненню на
користь позивача, становить 6303,56 грн.
(5258,37 грн. основного боргу + 465,44 грн. пені
+ 94,04 грн. 3% річних + 485,71 грн. інфляції).

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з
положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
докази в сукупності, суд вважає, що
позовні вимоги Державного
підприємства „Адміністрація морських
портів України" в особі Миколаївської
філії ДП „Адміністрація морських
портів України" (адміністрація
Миколаївського морського порту) цілком
обґрунтовані та відповідають вимогам
чинного законодавства і фактичним
обставинам справи, у зв'язку з чим
підлягають задоволенню.

У зв'язку з тим, що спір виник внаслідок
неправомірних дій відповідача та
рішення відбулось на користь позивача,
відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати по сплаті судового збору,
понесені позивачем при подачі позову,
покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Державного підприємства
„Адміністрація морських портів
України" в особі Миколаївської філії ДП
„Адміністрація морських портів
України" (адміністрація Миколаївського
морського порту) до Одеської
регіональної служби державного
ветеринарно-санітарного контролю та
нагляду на державному кордоні та
транспорті про стягнення 6303,56 грн.
задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Одеської
регіональної служби державного
ветеринарно-санітарного контролю та
нагляду на державному кордоні та
транспорті (65063, м. Одеса, вул. Маршала
Говорова, буд. 7; ) на
користь Державного підприємства
„Адміністрація морських портів
України" в особі Миколаївської філії ДП
„Адміністрація морських портів
України" (адміністрація Миколаївського
морського порту) (54020, м. Миколаїв, вул.
Заводська, 23; ; р/р 260031655 в
МФ ПАТ „ПУМБ", МФО 334851) суму основного
боргу в розмірі 5258/п'ять тисяч двісті
п'ятдесят вісім/грн. 37 коп., пеню в сумі
465/чотириста шістдесят п'ять/грн. 44 коп.,
3% річних в сумі 94/дев'яносто чотири/грн.
04 коп., інфляцію в сумі 485/чотириста
вісімдесят п'ять/ грн. 71 коп., витрати по
сплаті судового збору в сумі 1827/одна
тисяча вісімсот двадцять сім/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 22.07.2014 р.

Суддя
Петров В.С.