ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2014 р.
Справа № 922/1566/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Гончар Т. В., суддя Гребенюк Н. В.,
суддя Істоміна О.А.,

при секретарі: Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - Тамазликаря Л.Й. за
довіреністю б/н від 22.04.2014р.,

відповідача - Онищенко О.Є. за
довіреністю № Д-14 від 03.07.2014 р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
(вх.№1802Х/3-11) на рішення господарського
суду Харківської області від 10.06.14 у
справі № 922/1566/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Украгропром", м. Київ

до Державного підприємства "Дослідне
господарство "Борки" Інституту
сільського господарства Північного
Сходу Національної академії аграрних
наук України", с. Бірки, Зміївський
район, Харківська область,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014р. позивач - Товариство з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім "Украгропром", звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою до
відповідача - Державного підприємства
"Дослідне господарство "Борки"
Інституту сільського господарства
Північного Сходу Національної
академії аграрних наук України", про
стягнення коштів у розмірі 1 079 598,00
грн., з яких: 539 799,00 грн. - основної
заборгованості, 539 799, 00 грн. - штрафу.
Крім того, просив судові витрати
покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 10 червня 2014
року у справі № 922/1566/14 (суддя
Ємельянова О.О.) позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з
державного підприємства "Дослідне
господарство "Борки" Інституту
сільського господарства Північного
Сходу Національної академії аграрних
наук України" на користь товариства з
обмеженою відповідальністю "Торговий
Дім "Украгропром" суму основного боргу
539799,00 грн.; штраф - 269 899,50 грн.; судовий
збір у розмірі 16 193,97 грн.

Відповідач з зазначеним рішенням не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 10 червня 2014
року у даній справі скасувати в
частині нарахування штрафних санкцій.

Заявник скарги вважає, що рішення
господарського суду не відповідає
вимогам чинного законодавства та
підлягає скасуванню згідно зі ст.104 ГПК
України, так як мала місце
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які господарський
суд визнав встановленими, оскаржуване
рішення прийнято з неповним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, а також з
порушенням норм матеріального і
процесуального права. Оскаржуване
рішення прийняте з порушенням ст.ст. 4-3,
22, 33 Господарського процесуального
кодексу України, та безпідставним
застосуванням ст.ст. 224,225
Господарського кодексу України, ст.ст.
22,611,614,623 Цивільного кодексу України.
Зокрема, відповідач зазначає, що
оскільки сума заборгованості судом
достовірно не була встановлена, не було
проведено належної звірки взаємних
розрахунків між сторонами станом на
день розгляду справи, судом було
ухвалено незаконне та необґрунтоване
рішення. Крім того, рішення було
прийняте за відсутності представника
відповідача, який завчасно попередив
суд про неможливість прибути в судове
засідання, щоб належно захистити свою
позицію у суді, просив не розглядати
справу без його участі. Втім, умов для
всебічного повного та об'єктивного
дослідження обставин справи не було
створено судом, що й призвело до
постановлення незаконного та
необґрунтованого рішення.

На час проведення судового засідання
23.07.2014 р. позивач письмового відзиву на
апеляційну скаргу суду не надав. У
судовому засіданні уповноважений
представник позивача зазначив, що
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду прийняте у повній
відповідності до приписів
матеріального та процесуального
законодавства. З доводами апеляційної
скарги не погоджується, вважає її
безпідставною та необґрунтованою, у
зв'язку з чим просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
оскаржуване рішення, як законне та
обґрунтоване, залишити без змін .

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
відповідача, заслухавши у судовому
засіданні пояснення представників
сторін, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу в порядку
ст. 101 ГПК України, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
відповідача не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Колегією суддів в ході вирішення спору
встановлені такі факти та відповідні
їм правовідносини.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та під час апеляційного
провадження, 16.11.2010 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
Украгропром" (покупець) та Державним
підприємством "Дослідне господарство
"Борки" Національної академії аграрних
наук України" (продавець) був укладений
форвардний контракт № ФК16/12-12-10 (далі -
контракт), за умовами якого продавець
зобов'язався передати покупцю у
власність базовий актив, а покупець
зобов'язався прийняти та оплатити його
у кількості, строки та за ціною,
передбаченою цим контрактом (п. 1.1.).

Цей контракт набирає чинності з дня
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення
печатками сторін і діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за цим контрактом (12.1.).

Згідно з п. 1 додаткової угоди №1 від
30.08.2011 року, що є невід'ємною частиною
форвардного контракту (далі - додаткова
угода), пункт 2.1. контракту який
визначає базовий актив та його
характеристики, викладено сторонами у
новій редакції, а саме:

2.1. Базовим активом (товаром) за цим
контрактом виступає:

2.1.1. Овес 3-й клас (товар-1) у кількості
259,00 тонн;

2.1.2. Просо 3-й клас (товар -2) в кількості
223 тонни;

2.1.3. Тритікале (товар-3) у кількості 292,5
тонни;

2.1.4. Соняшник продовольчий (товар-4) у
кількості 518 тонн.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди п.п.
розділу 4 контракту, що встановлює
вартість контракту, викладено в
наступній редакції:

4.1.Ціна однієї тонни товару -1 в
заліковій вазі елеватору на базисі
поставки EXW (франко-елеватор),
відповідно до умов п. 3.1. цього
контракту, встановлюється сторонами у
сумі 750,00 грн. у тому числі ПДВ 20% - 116,67
грн.

4.2.Ціна однієї тонни товару -2 в
заліковій вазі елеватору на базисі
поставки EXW (франко-елеватор),
відповідно до умов п. 3.1. цього
контракту, встановлюється сторонами у
сумі 700,00 грн. у тому числі ПДВ 20% - 125,00
грн.

4.3.Ціна однієї тонни товару -3 в
заліковій вазі елеватору на базисі
поставки EXW (франко-елеватор),
відповідно до умов п. 3.1. цього
контракту, встановлюється сторонами у
сумі 750,00 грн. у тому числі ПДВ 20% - 116,67
грн.

4.4.Ціна однієї тонни товару -4 в
заліковій вазі елеватору на базисі
поставки EXW (франко-елеватор),
відповідно до умов п. 3.1. цього
контракту, встановлюється сторонами у
сумі 2000,00 грн. у тому числі ПДВ 20% - 333,33
грн.

4.5.Встановлена у п. 4.1.-4.4 ціна товару є
твердою і не підлягає перегляду, за
будь-яких обставин, протягом дії цього
контракту.

4.6. До ціни товару входить:

- вартість доставки товару на елеватор,
приймання та зберігання товару,
відповідно до договору зберігання,
укладеного між продавцем та
елеватором, до моменту передачі товару
покупцеві відповідно умов п. 3.3. цього
контракту, а також вартість послуг
елеватору по переоформленню товару на
покупця.

4.7. Загальна вартість товару -1 складає
194 250,00 грн. в тому числі ПДВ 20% - 32 375,00
грн.

4.8. Загальна вартість товару -2 складає
156 100,00 грн. в тому числі ПДВ 20% - 26016,67 грн.

4.9. Загальна вартість товару -3 складає
219 375,00 грн. в тому числі ПДВ 20% - 36562,50 грн.

4.10. Загальна вартість товару -4 складає 1
036 000,00 грн. в тому числі ПДВ 20% - 172 666,67
грн.

4.11. Загальна вартість цього контракту
складає 1 338 104,17 грн., ПДВ - 267620,83 грн.,
всього 1 605 725,00 грн. є кінцевою і зміні не
підлягає.

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди, у
зв'язку зі зміною ціни базового активу
та загальної вартості контракту,
оплату різниці загальної вартості
контракту, що виникла в результаті
такої зміни, покупець здійснює
траншами в розмірах, погоджених
сторонами в строк до 31.12.2011 року.

У п. 5.1. контракту сторони обумовили
порядок оплати вартості товару - на
умовах 100% попередньої оплати траншами
за графіком, узгодженим сторонами:

- перший транш в розмірі 60%
вартості товару у строк до 01 червня 2011
року;

- другий транш в розмірі 30%
вартості товару у строк до 01 липня 2011
року;

- другий транш в розмірі 10%
вартості товару у строк до 15 вересня 2011
року.

У відповідності до п. 5.3 контракту
зобов'язання покупця щодо оплати
товару вважаються виконаними з моменту
списання останнього траншу з
розрахункового рахунку покупця.

У п. 5.4. контракту сторонами правочинну
погоджено, що продавець у день
надходження кожного траншу на свій
поточний рахунок видає покупцю
податкову накладну на відповідну суму.

На виконання умов п. 5.1. контракту, ТОВ
"Торговий Дім Украгропром" здійснило
передплату за товар, вказаний у
додаткової угоди на загальну суму 1 713
785,68 грн., доказом чого є платіжні
доручення : № 2218 від 24.03.2011 року на
суму 750 000,00 грн., № 2299 від 31.03.2011 року на
суму 678 444,13 грн., № 2345 від 04.04.2011
року на суму 78 805,87 грн., № 585407 від 30.09.2011
року на суму 204 488,00 грн., № 585416 від 03.10.2011
року на суму 2 047,68 грн. (а.с. 20-24) та
податкові накладні: № 74/2 від 25.03.2011 року
на суму 750 000,00 грн., № 101/2 від 31.03.2011 року
на суму 678 444,13 грн., №12/2 від 04.04.2011 року
на суму 78 805,87 грн., № 44/2 від 30.09.2011 року
на суму 204 488,00 грн., № 2/2 від 03.10.2011 року
на суму 2047,68 грн. (а.с. 83-87).

За умовами контракту, ДП "Дослідне
господарство "Борки" Інституту
сільського господарства Північного
Сходу Національної академії аграрних
наук України", зі свого боку,
зобов'язано було передати у власність
ТОВ "Торговий Дім Украгропром" зернові,
зернобобові та масляничні культури
власного врожаю 2011 р., або набуте
продавцем в інший не заборонений
законодавством України спосіб, що
відповідає відповідним ДСТУ, на
загальну суму 1 605 725,00 грн. у строк,
визначений у п. 3.2. контракту. Однак свої
зобов'язання за контрактом Державне
підприємство "Дослідне господарство
"Борки" Інституту сільського
господарства Північного Сходу
Національної академії аграрних наук
України" виконало частково, здійснивши
поставку товару позивачу на загальну
суму 1 065 926,00 грн., доказом чого є
видаткові накладні: № 489 від 01.09.2011 року
на суму 140 000,00 грн., №518 від 30.09.2011
року на суму 2 520,00 грн., № 528 від 14.10.2011
року на суму 923 406,00 грн. (а.с. 25-27). Крім
того, 21.11.2011 року відповідач частково
повернув позивачеві надлишково
перераховані кошти у розмірі 108060,68
грн., доказом чого є банківська виписка
(а.с. 78)

01.12.2013 року ДП "Дослідне господарство
"Борки" Інституту сільського
господарства Північного Сходу
Національної академії аграрних наук
України" та ТОВ "Торговий Дім
Украгропром" був складений акт звірки
взаємних розрахунків станом на 01.12.2013
року, яким сторони дійшли згоди, що
кінцеве сальдо на користь позивача за
контрактом становить 539 799,00 грн.
(а.с.28-29). Даний акт підписано
уповноваженими представниками сторін
та скріплено печатками установ.

Таким чином, враховуючи доведеність
факту отримання відповідачем
попередньої оплати за товар та не
здійснивши поставку на зазначену вище
суму, колегія суддів, як і суд першої
інстанції вважає, що відповідач не
виконав умов укладеного між сторонами
контракту, не поставив позивачеві
товар вчасно та у повному обсязі. У
зв'язку з чим у відповідача виникла
заборгованість перед позивачем у
розмірі 539 799,00 грн., що підтвердив і сам
відповідач, підписавши вищезазначений
акт звіряння взаємних рахунків на цю
суму.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору.

Статтею 525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

В Постанові Кабінету Міністрів
України № 632 від 19 квітня 1999 року
"Про затвердження Положення про вимоги
до стандартної (типової) форми
деривативів" зазначено, що форвардний
контракт - це двостороння угода
за стандартною (типовою) формою, яка
засвідчує зобов'язання особи придбати
(продати) базовий актив у визначений
час та на визначених умовах у
майбутньому, з фіксацією цін такого
продажу під час укладення форвардного
контракту.

Отже, форвардний контракт - це
цивільно-правовий договір, за яким
продавець зобов'язується у майбутньому
в установлений строк передати базовий
актив у власність покупця на
визначених умовах, а покупець
зобов'язується прийняти в установлений
строк базовий актив і сплатити за нього
ціну, визначену таким договором.

Враховуючи вищенаведене, слід визнати
правильним висновок місцевого
господарського суду про
обґрунтованість позовних вимог в
частині стягнення 539 799,00 грн.
заборгованості за форвардним
контрактом № ФК 16/12-12-10 від 16.11.2010 року.

Також позивачем пред'явлено до
стягнення 539 799,00 грн. - штрафу у розмірі
100% вартості оплаченого, але
недопоставленого товару, нарахованого
на підставі п. 9.2. контракту, згідно з
яким за невиконання продавцем умов
контракту щодо обсягів поставки, ним
сплачується штраф у розмірі 100%
вартості недопоставленого товару.

Статтею 230 ГК України встановлено, що
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 1 ст. 550 ЦК України встановлено,
кредитор має право на стягнення
неустойки у всіх випадках порушення
боржником зобов'язання, незалежно від
того, виникли чи ні у зв'язку з цим
порушенням збитки на стороні
кредитора.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України, у
разі якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора, суд має право
зменшити розмір санкцій. При цьому
повинно бути взято до уваги: ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Аналогічні приписи містить п. 3 ст. 83 ГПК
України.

При цьому, повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого господарського суду
України від 12.12.2013 року у справі №
910/8826/13.Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Відповідно до абз. 1 п. 3.17.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, висновок суду щодо
необхідності зменшення розміру пені,
яка підлягає стягненню з відповідача,
повинен ґрунтуватися, крім
викладеного, на загальних засадах
цивільного законодавства, якими є,
зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність (п.6 ст.3
ЦК України).

Разом з цим, практика застосування
господарськими судами ч. З ст. .551 ЦК
України та ст. 233 ГК України свідчить
про те, то правила ч. З ст. 551 ЦК України
та ст. 233 ГК України направлені на
запобігання збагаченню кредитора за
рахунок боржника, недопущення
заінтересованості кредитора у
порушенні зобов'язання боржником.
Зазначене знайшло своє відображення в
інформаційному листі Вищого
господарського суду України №01-8/211 від
07.04.2008р. "Про деякі питання практики
застосування норм Цивільного та
Господарського кодексу України".

Відповідно до ч.З ст. 509 ЦК України
зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 13 ЦК України при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
завдати шкоди довкіллю або культурній
спадщині. Не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншій особі, а також зловживання правом
в інших формах.

Відповідач у відзиві на позовну заяву,
а також в апеляційній скарзі, просить
суд відмовити позивачу у стягненні
штрафу у заявленому розмірі,
посилаючись на винятковість обставин
та на положення статті 83 ГПК України.

Колегією суддів, як і судом першої
інстанції частково взято до уваги
дані вимоги відповідача щодо розміру
нарахованих штрафних санкцій з огляду
на таке.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Дана норма закріплює ознаки належності
виконання зобов'язання. Зокрема,
належним виконанням зобов'язання є
його виконання у точній відповідності
до узгоджених сторонами положень
договору та відповідно до
законодавства.

Колегія суддів зазначає, що оскільки
статтями 9 та 627 ЦК визначений один із
загальних принципів договірних
правовідносин - принцип свободи
договору, для визначення належності
виконання зобов'язання перш за все
необхідно встановити, чи відповідає
вимога про виконання зобов'язання
умовам укладеного сторонами
цивільно-правового договору. При цьому
не має значення, які це умови - істотні
(ст. 638 ЦК), або ті, які сторони узгодили
виключно за власною згодою. Якщо умова
виконання закріплена у договорі, вона є
обов'язковою для сторін та є критерієм
належності виконання.

Так, у п. 2.1. Статуту Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Борки" Інституту сільського
господарства Північного Сходу
Національної академії аграрних наук
України", господарство створене з метою
організаційно-господарського
забезпечення умов для розвитку
прогресивних форм господарювання і
виробничих відносип при веденні
сільськогосподарського виробництва,
проведення випробувань і
доопрацювання наукових розробок. їх
апробації, проведення виробничої
перевірки і впровадження у виробництво
та іншої господарської діяльності.

Господарство є державним
сільськогосподарським статутним
суб'єктом підприємницької діяльності,
що здійснює дослідну, господарську і
комерційну діяльність з метою
досягнення позитивних економічних
результатів та одержання прибутку
(п.2.2.).

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України, у
разі, якщо порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання, що
належить до державного сектора
економіки, або порушення пов'язане з
виконанням державного контракту, або
виконання зобов'язання фінансується за
рахунок Державного бюджету України чи
за рахунок державного контракту,
штрафні санкції застосовуються, якщо
інше не передбачено законом чи
договором, у таких розмірах, зокрема, за
порушення строків виконання
зобов'язання стягується пеня в розмірі
0,1 відсотка вартості товарів (робіт,
послуг), з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення,
а за прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми права дає
підстави для висновку, що застосування
до боржника, який порушив господарське
зобов'язання, санкції у вигляді штрафу,
передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК
України, можливо за сукупності таких
умов: якщо інший розмір певного виду
штрафних санкцій не передбачено
договором або законом; якщо порушено
господарське зобов'язання, в якому хоча
б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки; якщо
допущено прострочення виконання не
грошового зобов'язання, пов'язаного з
обігом (поставкою) товарів, виконанням
робіт, наданням послуг, з вартості яких
і вираховується у відсотковому
відношенні розмір штрафу.

Так, дійсно, умовами контракту
передбачено стягнення 100% штрафу
вартості оплаченого, але
недопоставленого товару, нарахованого
на підставі п. 9.2. контракту. Втім,
враховуючи викладене вище, зважаючи на
те, що даний випадок є винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, те, що
повернення відповідачем надлишково
сплаченої суми попередньої оплати було
здійснено відповідачем до звернення з
даним позовом до суду, причини
невиконання зобов'язання іншою
стороною (відповідачем), а також те, що
розмір нарахованих санкцій є
достатньо значним, дані санкції для
позивача будуть прибутком, у той час як
для відповідача - державного
підприємства, їх стягнення може
поставити у скрутне фінансове
становище, враховуючи інтереси обох
сторін, виходячи з загальних засад
цивільного законодавства,
задекларованих у ст. 3 ЦК України,
колегія суддів, погоджуючись з судом
першої інстанції, дійшла висновку про
необхідність використання такого
права суду як зменшення розміру штрафу
на 50% та присудження до стягнення 269 899,50
грн.

Щодо посилання заявника апеляційної
скарги на те, що на день розгляду
справи не проведена звірка взаємних
розрахунків між сторонами, колегія
суддів вважає їх безпідставними,
оскільки ухвалою господарського суду
Харківської області від 25.04.2014 року у
даній справі позивача було зобов'язано
направити відповідачу акт звірки
взаємних розрахунків за спірний період
(цінним листом з описом вкладення)
докази направлення акту звірки надати
суду, а відповідача було зобов'язано
забезпечити проведення звірки
взаємних розрахунків.

На виконання даної ухвали суду
позивачем було направлено на адресу
відповідача акт звірки взаємних
розрахунків станом на 30.04.2014 року, про
що свідчить опис вкладення цінного
листа від 13.05.2014 року , поштовий чек №
6244 від 13.05.2014 року та опис вкладення у
цінний лист від 13.05.2014 року, наявні в
матеріалах справи (а.с. 42-45). Тому
відповідач мав підписати направлений
йому позивачем акт звірки взаємних
розрахунків, або відмовитися від
підписання, обґрунтувавши свою
незгоду, та один екземпляр повернути
позивачу для надання до суду, проте
відповідач ухилився від виконання
вимог ухвали.

Більш того, і саме Державне
підприємство "Дослідне господарство
"Борки" Інституту сільського
господарства Північного Сходу
Національної академії аграрних наук
України"» не позбавлене права
звернення до позивача з пропозицією
проведення звіряння розрахунків за
контрактом, однак відповідачем цього
зроблено не було. Крім цього, в
матеріалах справи відсутні докази
того, що сума основної заборгованості
становить іншу суму, ніж 539 799,00 грн.

При цьому, колегія суддів відзначає, що
акт звірки за своєю правовою природою
носить інформаційних характер та є
тільки документом, по якому
бухгалтерії підприємств звіряють
бухгалтерський облік операцій. Між тим,
акт звірки має складатись виключно на
підставі даних бухгалтерського обліку
і первинних документів.

Щодо посилання заявника апеляційної
скарги на те, що судом було порушено
принципи змагальності та
диспозитивності, так як судом не було
враховано, що представник відповідача
не мав можливості прибути в судове
засідання, щоб належно захистити свою
позицію в суді та надати відповідні
докази, зокрема акт звірки розрахунків
та інші докази, колегія суддів вважає
їх також безпідставними, враховуючи
наступне. Згідно зі ст. 77 ГПК України
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні. При цьому
зі змісту норми цієї статті вбачається,
що питання про те, що певні обставини
перешкоджають розгляду справи,
вирішується судом залежно від
конкретних обставин справи. Так, якщо
представники сторін чи інших учасників
судового процесу не з'явилися в судове
засідання, а суд вважає, що наявних у
справі матеріалів достатньо для
розгляду справи та ухвалення законного
і обґрунтованого рішення, він може, не
відкладаючи розгляду справи, вирішити
спір по суті.

Відповідно до п.3.9.2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що обставини
справи свідчать про наявність у справі
матеріалів, достатніх для розгляду
справи та ухвалення законного і
обґрунтованого рішення. Крім того, суд
приймає до уваги те, що судом першої
інстанції сторонам були створені
належні умови для надання усіх
необхідних доказів (надано достатньо
часу для підготовки до судового
засідання, для надання можливості
ознайомитись з матеріалами справи,
надати нові докази тощо).

Так, 16.05.2014р. відповідачем було надано
відзив на позовну заяву з додатком,
яким він вважав за необхідне. До
наступного судового засідання
відповідач також мав час подати
(надіслати по пошті, по електронній
пошті тощо) будь-які, на його думку,
необхідні по справі докази. Проте,
відповідач цим правом не скористався, у
тому числі, акт звірки суду першої
інстанції не подав (як не подав і суду
апеляційної інстанції, з
обґрунтуванням неможливості подачі
суду першої інстанції).

Крім того, місцевий господарський суд,
дотримуючись діючого законодавства
та задовольняючі клопотання
відповідача, відклав розгляд справі
(ухвала суду від 21.05.2014 р.) на 10.06.2014 року.

Натомість, у порушення вищезазначених
норм права, відповідач не скористався
можливістю (або не надав суду
обґрунтованих доказів неможливості)
забезпечення участі у судовому
засіданні іншого представника. А
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи на
пізніший термін (а.с. 62) не містить
прохання - «не розглядати справу без
його участі», як то зазначає заявник в
апеляційній скарзі.

Статтею 43 ГПК визначено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
колегія суддів дійшла висновку, що
вимоги, наведені відповідачем в
апеляційній скарзі, позбавлені
фактичного та правового обґрунтування,
на їх підтвердження не було надано
відповідних доказів, а господарський
суд Харківської області дав належну
юридичну оцінку обставинам справи та
правильно застосував норми
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим підстави для скасування
оскаржуваного рішення відсутні.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, на підставі ст.ст. 49, 105 ГПК
України, у зв'язку з відмовою у її
задоволенні, покладаються на заявника
скарги.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 10.06.2014р. у
справі № 922/1566/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови
складено 28.07.2014 р.

Головуючий суддя
Гончар Т. В.

суддя
Гребенюк Н. В.

суддя
Істоміна О.А.