ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року Справа № 13/64

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючий суддяХодаківська
І.П.,суддіФролова Г.М., Яценко
О.В.розглянувши матеріали касаційної
скарги Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 13.03.2014 рокуу
справі№ 13/64господарського судуміста
Києваза позовомПублічного
акціонерного товариства
"Київенерго"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "Рада-2"простягнення
325 286, 67 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:Гаркавенко С.В. дов. №
91/2013/11/28-3 від 28.11.2013 року,- відповідача:не
з'явився

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Київенерго" (далі за текстом - ПАТ
"Київенерго") звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю "Рада-2" (далі за
текстом - ТОВ "Рада-2" про стягнення 325 286,
67 грн.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 15.01.2014 року у
справі № 13/64 позовні вимоги задоволено
частково: стягнуто з ТОВ "Рада 2" на
користь ПАТ "Київенерго" з будь-якого
рахунку, виявленого державним
виконавцем під час виконання судового
рішення, заборгованість у розмірі - 112
469, 99 грн., три відсотка річних у розмірі
- 8 925, 31 грн., інфляційні втрати у розмірі
- 54 890, 55 грн. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого
господарського суду, ТОВ "Рада-2"
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просило змінити рішення
господарського суду міста Києва від
15.01.2014 року і відмовити в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення59 022,
46 грн.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 13.03.2014 року у
справі № 13/64 апеляційну скаргу ТОВ
"Рада-2" залишено без задоволення, а
рішення господарського суду міста
Києва від 15.01.2014 року - без змін.

Не погоджуючись з вказаними судовими
актами, ПАТ "Київенерго" звернулось до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 15.01.2014 року та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 13.03.2014 року у
справі № 13/64, а матеріали справи
направити на новий розгляд до
місцевого господарського суду,
аргументуючи порушенням норм права,
зокрема, ст.125 Конституції України, ст.
ст. 11, 509, 525, 526, 530, 692, ст. 193
Господарського кодексу України, ст. ст.
47, 35, 38, 43 Господарського процесуального
кодексу України.

Учасників судового процесу відповідно
до статті 1114 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) належним чином
повідомлено про час і місце розгляду
касаційної скарги.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, переглянувши у
касаційному порядку рішення суду
першої інстанції та постанову
апеляційної інстанції, на підставі
встановлених фактичних обставин
справи, перевіривши застосування судом
першої та апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Господарськими судами попередніх
інстанцій встановлено, що 18.09.2001 року
акціонерна енергопостачальна компанія
"Київенерго" (енергопостачальна
організація) та ТОВ "Рада-2" уклали
договір на постачання теплової енергії
в гарячій воді № 7560193, відповідно до
умов якого енергопостачальна
організація зобов'язалася постачати
теплову енергію у вигляді гарячої води
на потреби: опалення та вентиляцію - в
період опалювального сезону; гарячого
водопостачання - протягом року; в
кількості та в обсягах згідно з
додатком № 1 до цього договору.

За приписами ст. 11 Цивільного кодексу
України договір є підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків.

Положеннями ч. 1 ст. 275 Господарського
кодексу України передбачено, що за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 Цивільного
кодексу України за договором
постачання енергетичними та іншими
ресурсами через приєднану мережу одна
сторона (постачальник) зобов'язується
надавати другій стороні (споживачеві,
абонентові) енергетичні та інші
ресурси, передбачені договором, а
споживач (абонент) зобов'язується
оплачувати вартість прийнятих
ресурсів та дотримуватись
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
та іншого обладнання.

Положеннями п. п. 2.3.2., 8.4. вищевказаного
Договору сторони погодили, що абонент
зобов'язується виконувати умови та
порядок оплати, в обсягах і в терміни,
які передбачені в додатку № 4 до
договору. Договір вважається
пролонгованим на кожний наступний рік,
якщо за місяць до закінчення строку
його дії не буде письмово заявлено
однією із сторін про його припинення.

Згідно п. п. 2, 3 додатку 4 до Договору
відповідач зобов'язаний щомісяця з 12 по
15 число самостійно отримувати
табуляграму фактичного споживання
теплової енергії за передній період та
акт звірки на початок розрахункового
періоду (один примірник оформленого
акту звірки повернути у РВТ).
Відповідач оплачує вартість,
використаної теплової енергії не
пізніше 25 числа поточного місяця.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами досліджено, що
відповідач умови Договору належним
чином не виконав, внаслідок чого за
період з 01.02.2004 року по 01.07.2009 року
виникла заборгованість за використану
теплову енергію, у розмірі - 195 768, 95 грн.,
що підтверджується відомостями обліку
споживання теплової енергії,
обліковими картками (табуляграмами) та
довідкою про надходження коштів за
спожиту відповідачем теплову енергію.

Крім того, за період з 01.09.2006 року по
01.05.2009 року виникла заборгованість за
використану теплову енергію, у розмірі
- 261 470, 81 грн., що підтверджується
відомостями обліку споживання
теплової енергії, обліковими картками
(табуляграмами) та довідкою про
надходження коштів за спожиту
відповідачем теплову енергію.

Так, господарськими судами попередніх
інстанцій встановлено, що після
порушення провадження у справі
відповідач сплатив суму основного
боргу у розмірі - 139 000, 82 грн., що
підтверджується, довідкою про
надходження коштів за спожиту
відповідачем теплову енергію.

Судами попередніх інстанцій
досліджено, що за розрахунком позивача
заборгованість відповідача складала 122
469, 99 грн. без врахування 10 000 грн.,
сплачених 29.03.2010 року.

Так, позивач стверджував, що ці кошти
були зараховані за період з 01.05.2009 року
по 01.10.2010 року, що відображено в рішенні
господарського суду міста Києва від
20.12.2010 року № 37/532.

Судам попередніх інстанцій, з
врахуванням рішення господарського
суду міста Києва від 20.12.2010 року № 37/532,
встановили, що в останньому не
зазначено про зарахування платежу від
29.03.2010 року у розмірі 10 000 грн.

Крім того, місцевим господарським
судом досліджено Довідку про
надходження коштів за спожиту
теплоенергію відповідачем за період з
вересня 2006 року по грудень 2013 року та
встановлено, що позивачем не було
вирахувано за спірний період оплату,
яка була здійснена відповідачем 29.03.2010
року у розмірі - 10 000 грн. Згідно
вказаної Довідки платіж від 29.03.2010 року
здійснено за теплову енергію за
грудень 2008 року, а відтак доводи
позивача є безпідставним та
недоведеним.

В свою чергу відповідач вважав, що
позивачем не було зараховано платежі у
розмірі 4 500 грн. за грудень 2008 року та 54
522 грн. 46 коп. без призначення платежу.

Положеннями ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України передбачено, що
відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Так, судами попередніх інстанцій
зазначено, що відповідачем не подано
доказів сплати платежів у розмірі 4 500
грн. за грудень 2008 року та платежів у
розмірі 54 522, 46 грн. без призначення
платежу, що не перешкоджає поданню
доказів сплати цих платежів під час
виконавчого провадження.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу
України передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Кожна сторона повинна вжити заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За приписами ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Положеннями ч. ч. 6, 7 ст. 276
Господарського кодексу України
закріплено, що розрахунки за
договорами енергопостачання
здійснюються на підставі цін (тарифів),
встановлених відповідно до вимог
закону. Оплата енергії, що
відпускається, здійснюється, як
правило, у формі попередньої оплати. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися планові платежі з
наступним перерахунком або оплата, що
провадиться за фактично відпущену
енергію.

За таких обставин, колегія суддів
касаційної інстанції, враховуючи що
судами досліджено відсутність доказів
погашення основного боргу
відповідачем, погоджується з висновком
судів попередніх інстанцій позов
підлягає задоволенню в частині
стягнення основного боргу у розмірі 112
469, 99 грн.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу
України передбачено, що особа, яка
порушила зобов'язання несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлене договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення.

Отже, колегія суддів касаційної
інстанції вважає обґрунтованим
висновок судів попередніх інстанцій
про задоволення позовних вимог в
частині стягнення інфляційні втрати в
розмірі 54 890, 55 грн. та 3 % річних в
розмірі 8 925, 31 грн.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції приходить до висновку, що під
час розгляду справи місцевим та
апеляційним господарськими судами
фактичні обставини справи встановлено
на основі повного, всебічного і
об'єктивного дослідження поданих
доказів, господарськими судами вірно
застосовані норми права, а доводи
скаржника не спростовують законності
прийнятих у справі судових актів.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
залишити рішення першої інстанції або
постанову апеляційної інстанції без
змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без
задоволення, коли суд визнає, що
рішення місцевого та постанова
апеляційного господарських судів
прийняті з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права,
з'ясуванням всіх обставин, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Отже, колегія суддів Вищого
господарського суду України
погоджується з висновками місцевого та
апеляційного господарських судів, які
відповідають матеріалам справи та
чинному законодавству, у зв'язку з чим
підстав для скасування чи зміни
оскаржуваних судових актів не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
на постанову Київського апеляційного
господарського суду від 13.03.2014 року у
справі № 13/64 залишити без задоволення.

2. Постанову Київського
апеляційного господарського суду від
13.03.2014 року у справі № 13/64 залишити без
змін.

Головуючий суддяІ.П. Ходаківська
СуддіГ.М. Фролова О.В. Яценко