ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2014 р.
Справа №904/3207/14

за позовом приватного акціонерного
товариства "Агро - Союз", провулок
Радгоспний, 5, с.Майське,
Синельниківський район,
Дніпропетровська область, 53511

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Українське зерно",
вул.М.Бірюзова, 32-А, м.Полтава, 36000

про визнання недійсним договору

Суддя Кльопов І.Г.

Представники:

від позивача: представник не з'явився

від відповідача: Полив"яна Ю.М.

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення
відповідно до ст.85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна
заява про визнання недійсним Договору
поставки №12/12 від 12.12.2012р., укладеного
між ПАТ "Агро - Союз" та ТОВ "Українське
зерно"

Відповідач у відзиві на позов
(вхід. №7947 від 19.06.2014р.) проти позову
заперечує, посилаючись на
необгрунтованість та безпідставність
позовних вимог.

Позивач представництво у судове
засідання вдруге не забезпечив, вимог
суду не виконав, причин щодо цього суду
не повідомив. Останній відповідно до
пп. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" був належним чином та
завчасно повідомлений про дату, час і
місце проведення судового засідання,
про що свідчать повідомлення про
вручення поштового відправлення -
вказаних ухвал суду.

Клопотання позивача про відкладення
розгляду справи в зв"язку з
неможливістю забезпечити явку свого
представника в судове засідання,
оскільки останній знаходиться у
відрядженні, не може бути задоволено
судом, так як позивач не обмежений у
праві вибору іншого представника у
випадку відрядження особи, що його
представляє.

Згідно ст.28 ГПК України, справи
юридичих осіб в господарському суді
ведуть їх органи, що діють в межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами, через
свого представника. Керівники
підприємств та організацій, інші особи,
повноваження яких визначені
законодавством або установчими
документами, подають господарському
суду документи, що посвідчують їх
посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть
бути також інші особи, повноваження
яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства, організації.
Довіреність видається за підписом
керівника або іншої уповноваженої ним
особи та посвідчується печаткою
підприємства, організації..

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для
вирішення спору доказів наявних в
матеріалах справи достатньо для
розгляду справи, а неявка позивача не
перешкоджає розгляду справи по суті, то
справа розглядається без участі
представника позивача за наявними в
ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК
України.

Розглянувши матеріали справи,
всебічно, повно та об'єктивно
дослідивши і оцінивши подані сторонами
докази, на які вони посилаються як на
підставу своїх вимог та заперечень,
заслухавши представника відповідача,
суд, встановив:

12 грудня 2012 року між приватним
акціонерним товариством «АГРО-СОЮЗ»
(Позивач) та товариством з обмеженою
відповідальністю «Українське зерно»
(Відповідач) укладено договір поставки
№12/12 від 12 грудня 2012 року (Договір пост),
відповідно до якого ТОВ «Українське
зерно» (Постачальник за Договором
поставки) зобов'язалося передати у
власність ПАТ «АГРО-СОЮЗ» (Покупець за
договором поставки)
білково-мінерально-вітамінні добавки,
комбікорми (насипом або фасовані в
мішки), премікси, інший товар (надалі за
текстом - товар), а Покупець
зобов'язався прийняти його та оплатити
на умовах, передбачених Договором
поставки.

Відповідно до п. 11.2. Договору поставки,
цей договір набуває чинності з 12 грудня
2012 року і діє до 31 грудня 2013 року, але в
будь-якому випадку до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
по даному договору.

На виконання Договору поставки № 12/12
від 12 грудня 2012 року Відповідач
передавав у власність Відповідача
товар.

Обґрунтовуючи свою вимогу про визнання
договору недійсним, Позивач зазначає,
що Договір поставки №12/12 від 12.12.2012р.
був укладений Позивачем внаслідок
помилки, яка має істотне значення, а
саме:

Пропозиція укласти Договір (оферту)
була отримана Позивачем від
Відповідача по електроній пошті у
вигляді проекту договору викладеного,
як єдиний документ, як це передбачено
ч.2 ст.181 Господарського кодексу
України. Оскільки Позивача не
влаштовував запропонований
Відповідачем у п.5.1. проекту Договору
строк оплати товару (« 14 календарних
днів з дати поставки конкретної партії
товару»), тому у відповідь Позивач
запропонував Відповідачу укласти
Договір з умовою оплати товару в строк
протягом 20 банківських днів з дати
поставки конкретної партії товару».

Цю відповідь Позивач оформив шляхом
складання та підписання двох
примірників Договору з зазначенням у
п.5.1. Договору запропонованої ним умови
оплати протягом 20 банківських днів.
Обидва примірники Договору Позивач
віддав представнику Відповідача.
Пізніше Позивач отримав від
Відповідача по факсу копію останньої
сторінки Договору на який був
проставлений підпис Відповідача та
відбиток його печатки, що оригінал
примірнику Договору з підписом
Відповідача Відповідач й досі не
повернув Позивачу. При цьому жодних
заперечень від Відповідача щодо не
згоди з проектом Договору Позивач не
отримував, а 02.01.2013 сторонами була
підписана перша специфікація до
Договору та з 02.01.2013 розпочалися
поставки товару. Тобто, дії Відповідача
по підписанню специфікації та поставці
товару підтвердили його згоду на
прийняття п.5.1. Договору в редакції
запропонованій Позивачем. І до березня
2014 року з боку Відповідача жодних
претензій щодо строків оплати товару
не було. Проте у кінці березня 2014 року
Позивач отримав від Позивача вимогу
№319 від 24.03.2014 про сплату
заборгованості за товар у якій
Відповідач вказав, що п.5.1. Договору
передбачений строк оплати «протягом 14
календарних днів з дати поставки
конкретної партії товару».

Виявлена таким чином розбіжність між
змістом примірників Договору Позивача
та Відповідача свідчить про те, що
сторони Договору помилилися щодо того,
який саме строк оплати товару був ними
погоджений під час укладення Договору.
Помилка Позивача має істотне значення,
тому, що він вважає, що має право на
відстрочення оплати на 20 банківських
днів і раніше цього строку не виникне
ні прострочення оплати, ні як наслідок
цього прострочення - обов'язок по
сплаті пені і 10% річних вказаних в п.8.3.
Договору.

При вирішенні спору суд виходить з
наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою-
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такийj правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом (п. 7
Постанови Пленуму ВСУ «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 р.).

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
ВСУ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р.
судам необхідно враховувати, що
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом. Отже,
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначити в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин (п.
2.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013
року № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Статтею 229 ЦК України, яка встановлює
правові наслідки правочину, вчиненого
під впливом помилки, унормовано, що
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 3.9. Постанови Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними» N
11 від 29.05.2013 р. за змістом статті 229 ЦК
України правочин, вчинений під впливом
помилки, є оспорюваним.

Під помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
правочину предмета чи інших істотних
умов останнього, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутності якого
можна вважати, що правочин не було б
вчинено. Помилка повинна мати істотне
значення, зачіпати природу правочину
або такі якості його предмета, які
значно знижують можливість його
використання за призначенням. При
цьому істотною вважається така
помилка, наслідки якої неможливо
усунути або їх усунення вимагає
значних витрат від особи, що
помилилася, - з урахуванням її
майнового становища, характеру
діяльності тощо. Обставини, з приводу
яких помилилася особа, мають бути
наявними на час вчинення правочину.

Обов!язок доведення відповідних
обставин покладається на позивача.

Відповідно до статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Згідно статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини позову, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими.

Позивач, в розумінні даних
процесуальних норм, не довів та не
надав суду належних доказів, які
підтверджують, що в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) були
недодержані вимоги, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України, тобто не довів підстави, в силу
яких спірний договір має бути визнаний
недійсним.

Більш того, судом встановлено що
спірний правочин не містить положень,
які б суперечили вимогам чинного
законодавства або інтересам сторін, а
волевиявлення сторін правочину є
вільне і відповідає їхній внутрішній
волі, що відповідає загальним вимогам,
встановленим статтею 203 Цивільного
кодексу України, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

В матеріалах справи відсутні
будь-які докази про наявність
попередніх домовленостей між
Позивачем та Відповідачем про умову
оплати товару, позивачем не доведено в
чому саме полягає помилка та чи дійсно
мала місце помилка при укладенні
правочину. Також, Позивачем не доведено
вчинення спірного правочину під
впливом помилки в частині
оспорюваного ним пункту 5.1. Договору
поставки.

Крім того, неправильне тлумачення
(розуміння) стороною правочину чи його
окремих умов, не є підставою вважати
правочин вчиненим під впливом помилки
та мати наслідком його недійсність.

Також судом у судовому засіданні
оглянуто оригінал Договору поставки
№12/12 від 12.12.2012р., який надано
Відповідачем, в п.5.1. якого зазначено
строк оплати товару 14 календарних днів
з дати поставки конкретної партії
товару.

Таким чином, в процесі судового
розгляду встановлено відсутність
підстав для визнання укладеного
сторонами у справі Договору поставки
№12/12 від 12.12.2012р. недійсним, тому суд
погоджується з позицією Відповідача
викладеною у письмовому відзиві.

Виходячи з наведеного, суд відмовляє у
задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на Позивача.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 11.07.2014 р.

Суддя
Кльопов І.Г.