РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

02 липня 2014 року
Справа № 902/221/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій
В.А.

судді
Мамченко Ю.А. ,

судді
Гулова А.Г.

при секретарі судового засідання:
Баклан Н.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Погребищенський
маслосирзавод" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 02.04.14 р. у справі № 902/221/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Росер" (Київська
область, м. Біла Церква)

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Погребищенський
маслосирзавод" (Вінницька область, м.
Погребище)

про усунення перешкод у користуванні
майном

За участю представників:

Позивача - Жвавець Вадим Васильович
(довіреність № б/н від 02.02.2014 р.)

Відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 02.04.14 р. у справі
№902/221/14 (головуючий суддя Мельник П.А.)
позов товариства з обмеженою
відповідальністю "Росер" до товариства
з обмеженою відповідальністю
"Погребищенський маслосирзавод" про
усунення перешкод у користуванні
майном - задоволено.

Зобов'язано товариство з обмеженою
відповідальністю "Погребищенський
маслосирзавод" усунути перешкоди у
користуванні обладнанням згідно
договору оперативного лізингу №РС
01082012 від 01.08.2012 р., що знаходиться за
адресою: 22220, м.Погребище, Вінницька
область, вул.Київська, 61, шляхом
забезпечення вільного доступу
товариству з обмеженою
відповідальністю "Росер" до обладнання
переданого в оперативний лізинг.

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю "Погребищенський
маслосирзавод" на користь товариства з
обмеженою відповідальністю "Росер" -
1218,00 грн. відшкодування витрат
пов'язаних зі сплатою судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги відповідають чинному
законодавству і фактичним обставинам
справи, підтверджені належними
доказами (арк.справи 59-61).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач - товариство з обмеженою
відповідальністю "Погребищенський
маслосирзавод" подав через
господарський суд Вінницької області
апеляційну скаргу (арк.справи 75-78).

Скаржник, посилаючись на норми ч.ч.2,3
ст.180, ч.8 ст.181 Господарського кодексу
України, ч.ч.1, 2 ст.638 Цивільного кодексу
України, вважає, що договір
оперативного лізингу фактично не був
укладений, оскільки сторони не досягли
згоди щодо його предмету, так як не було
підписано та погоджено акту, додатку 1
до договору, який мав конкретизувати
асортимент та кількість переданого у
лізинг обладнання.

Стверджує, що в матеріалах справи
відсутні докази, які б свідчили про
передачу майна в лізинг та його
отримання позивачем.

Також зазначає, що відповідач не зміг
скористатися своїм правом участі в
судовому засіданні як сторона процесу
так як про дату, час та місце судового
засідання він належним чином
повідомлений не був, що
підтверджується відсутністю у справі
повідомлення про вручення йому
поштового відправлення.

В скарзі просить скасувати рішення
господарського суду Вінницької
області від 02.04.2014р. у справі №902/221/14 та
прийняти нове, яким відмовити в
задоволенні позову.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 23.05.2014р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 18.06.2014 р. (арк.справи 74).

Позивач надіслав на адресу
Рівненського апеляційного
господарського суду письмові
заперечення на апеляційну скаргу
(вх.№13014/14 від 27.06.2014р., арк.справи 90-92).

Відповідно до платіжних доручень №10
від 08.10.2012 року на суму 20000 грн., №19 від
23.10.2012 року на суму 30000 грн., №21 від 25.10.2012
року на суму 20000 грн., №24 від 30.10.2012 року
на суму 35000 грн., №26 від 02.11.2012 року на
суму 25000 грн., №29 від 05.11.2012 року на суму
20000 грн., №31 від 06.11.2012 року на суму 20000
грн., №32 від 07.11.2012 року на суму 4490 грн.,
№42 від 26.11.2012 року на суму 20000 грн., №55
від 29.11.2012 року на суму 30000 грн., №57 від
30.11.2012 року на суму 17042,50 грн., №64 від
13.12.2012 року на суму 30000 грн., №73 від 21.12.2012
року на суму 24560,93 грн., №75 від 25.12.2012
року на суму 13375 грн., №80 від 27.12.2012 року
на суму 11060 грн., №86 від 08.01.2013 року на
суму 7452,90 грн., №95 від 15.01.2013 року на суму
23518,78 грн., №96 від 15.01.2013 року на суму 12500
грн., №2 від 18.01.2013 року на суму 21046,58 грн.,
№3 від 18.01.2013 року на суму 10341,10 грн., №13
від 24.01.2013 року на суму 15700,78 грн., №16 від
25.01.2013 року на суму 13174,58 грн., №21 від
31.01.2013 року на суму 15000 грн., №17 від 28.01.2013
року на суму 11746,33 грн., №54 від 13.03.2013
року на суму 15000 грн., №56 від 14.03.2013 року
на суму 37000грн., №57 від 18.03.2013 року на
суму 10000 грн., №58 від 19.03.2013 року на суму
10000 грн., №61 від 20.03.2013 року на суму 30000
грн., №62 від 21.03.2013 року на суму 21000 грн.,
№63 від 21.03.2013 року на суму 10000 грн., №65
від 26.03.2013 року на суму 40000 грн., №66 від
28.03.2013 року на суму 7000 грн., №67 від 29.03.2013
року на суму 7000 грн., №68 від 01.04.2013 року
на суму 10000 грн., №89 від 13.05.2013 року на
суму 17000 грн., №97 від 24.05.2013 року на суму
19320 грн., №99 від 27.05.2013 року на суму 25000
грн. позивачем перераховано
відповідачу 665009,48 грн. В призначенні
платежу цих платіжних доручень
здійснено посилання на договір №
РС01082012 від 01.08.2012р.

Також сторонами складено акт звірки
розрахунків про відсутність між
сторонами заборгованості за договором
№РС01082012 від 01.08.2012 року за період з
жовтня 2012 року по лютий 2013 року.

Суд апеляційної інстанції також
встановив факт виконання сторонами
спірного договору, що виключає
можливість застосування до спірних
правовідносин ч.8 ст.181 ГК України,
відповідно до приписів якої визначення
договору, як неукладеного (такого, що не
відбувся), може мати місце на стадії
укладання господарського договору у
разі, якщо сторони не досягли згоди з
усіх істотних його умов, а не за
наслідками виконання цього договору
сторонами.

Просить суд залишити рішення
господарського суду Вінницької
області без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Відповідно до розпорядження голови
суду від 01.07.2014р., у зв'язку із
перебуванням у відпустці судді
Василишина А.Р., у справі №902/221/14
визначено колегію суддів у складі:
головуючий суддя Саврій В.А., суддя
Мамченко Ю.А. , суддя Гулова А.Г.
(арк.справи 103).

В судове засіданні 02.07.2014р. відповідач
не з'явився, надіслав електронне
повідомлення №1 від 02.07.2014 р. з
проханням відкласти розгляд
апеляційної скарги, у зв'язку з
отриманням ухвали від 18.06.2014р. - 01.07.2014р.
та участю у кримінальному процесі
адвоката ОСОБА_2 (арк.справи 104).

Представник позивача заперечив щодо
прохання відповідача про відкладення
розгляду апеляційної скарги. Заперечив
апеляційну скаргу, вважає її
безпідставною та необгрунтованою.
Рішення, прийняте судом першої
інстанції, вважає законним та
обгрунтованим, тому просить суд
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Клопотання відповідача про
відкладення розгляду апеляційної
скарги не підлягає задоволенню,
оскільки ухвалою від 18.06.2014р. суд не
зобов'язував конкретну особу з'явитися
у судове засідання, а уповноваженого
представника юридичної особи, який мав
здійснювати представницькі
повноваження ТзОВ «Погребищенський
маслосирзавод». Також слід зазначити,
що жодних доказів на підтвердження
викладеного в клопотанні відповідачем
не було надіслано, а також розгляд
справи вже відкладався ухвалою суду
від 18.06.2014р. у зв'язку з неявкою
повноважного представника
відповідача.

Враховуючи приписи ст. 101 ГПК України
про межі перегляду справ в апеляційній
інстанції, ст. 102 ГПК України про строки
розгляду апеляційної скарги та той
факт, що неявка в засідання суду
представників сторін, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
розгляду справи, не перешкоджає
перегляду оскарженого рішення, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу за відсутності
представників відповідачів.

Розглядом матеріалів справи
встановлено:

01.08.2012р. товариство з обмеженою
відповідальністю "Росер"
(лізингоотримувач) та товариство з
обмеженою відповідальністю
"Погребищенський маслосирзавод"
(лізингодавець) уклали договір
оперативного лізингу №РС 01082012, згідно
умов якого лізингодавець надає
лізингоодержувачу право оренди
(оперативного лізингу) обладнання ТзОВ
"Погребищенський маслосирзавод",
визначене додатком 1 до даного договору
(п.1.1 договору).

Відповідно до п.2.1 договору об'єктом
лізингу є обладнання, зазначене у п.1.1
даного договору. Лізингодавець
передає, а лізингоодержувач приймає у
користування обладнання в асортименті
й в кількості, зазначеній у п.1.1
договору (п.2.2 договору).

Пунктом 18.2 договору сторони обумовили,
що лізингодавець зобов'язується надати
лізингоодержувачу можливість без
перешкод у денний час проходити на
територію, де знаходиться обладнання.

Як вже було зазначено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, факт дійсності
договору оперативного лізингу №РС
01082012 встановлено постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 21 жовтня 2013 р.,
залишеною без змін постановою Вищого
господарського суду України від 25
грудня 2013 року у справі № 902/1048/13
(арк.справи 34-38).

Відповідно до ч.3 ст. 35 ГПК України,
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Згідно викладених в позовній заяві
тверджень позивача, з червня 2013 року
відповідач не виконує умови договору
оперативного лізингу, встановив
охорону на території де знаходиться
обладнання, яке передано у лізинг
згідно договору, перестав надавати у
користування обладнання, заборонив
вивіз продукції, яка була виготовлена
за допомогою обладнання взятого в
оперативний лізинг, чим завдав
істотної шкоди позивачу. Пізніше,
позивач дізнався, що дії відповідача
були обумовлені тим що, останній
відчужив частину корпоративних прав на
користь третіх осіб, чим також порушив
умови зазначеного вище договору
оперативного лізингу.

Претензією від 11 червня 2013 року
(арк.справи 39-42) позивач звернувся до
відповідача із вимогою про допуск до
обладнання, яке передано в оперативний
лізинг, повернення майна, яке
перероблялось за допомогою
лізингового обладнання, оскільки
зазначене майно (сировина) належить не
позивачу, а третім особам, а позивачем
було лише взято на переробку згідно
договорів. В матеріалах справи
відсутні докази реагування
відповідача на вказану претензію.

01 серпня 2013 року позивач звернувся до
прокуратури Погребищенського району
Вінницької області із заявою про
вчинення кримінального правопорушення
внаслідок вчинення дій по
протиправному вилученні сухого
знежиреного молока посадовими особами
відповідача та не допуску до
обладнання, переданого в оперативний
лізинг.

Прокуратура Погребищенського району
Вінницької області надіслала
Начальнику СВ Погребищенського РВ УМВС
України у Вінницькій області для
внесення в ЄРДР та початку досудового
розслідування заяву директора ТзОВ
«Росер» Рожка С.С. щодо вчинення
посадовими особами ТзОВ
«Погребищенський маслосирзавод»
кримінальних правопорушень,
відповідальність за які передбачена
ст.ст.190, 191 КК України.

Слідчим СВ Погребищенського РВ УМВС
України у Вінницькій області листом
від 08.08.2013р. №5341 повідомив директора
ТзОВ «Росер» про те, що заява стосовно
привласнення службовими особами ТзОВ
«Погребищенський маслосирзавод» майна
належного ТзОВ «Росер» була розглянута
та зареєстрована в ЕО. Попередня
кваліфікація кримінального
правопорушення: ч.2 ст.191 КК України
(Привласнення, розтрата або
заволодіння чужим майном шляхом
зловживання службовою особою своїм
службовим становищем).

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, Рівненський апеляційний
господарський суд прийшов до висновку
про наступне:

Частиною 1 статті 173 Господарського
кодексу України встановлено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст.292 Господарського
кодексу України лізинг - це
господарська діяльність, спрямована на
інвестування власних чи залучених
фінансових коштів, яка полягає в
наданні за договором лізингу однією
стороною (лізингодавцем) у виключне
користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

Статтею 806 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором лізингу
одна сторона (лізингодавець) передає
або зобов'язується передати другій
стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

Відповідно до змісту права власності
(ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України)
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Як вірно зазначено господарським судом
першої інстанції, право володіння
означає юридично забезпечену власнику
можливість мати майно у своєму
безпосередньому фізичному чи
юридичному віданні, у сфері свого
фактичного господарського чи іншого
впливу, право користування - це
юридично закріплена можливість
власника щодо господарського,
підприємницького,
культурно-побутового використання
майна та вилучення з нього корисних
властивостей власником чи
уповноваженими особами; право
розпорядження - це юридично закріплена
можливість власника самостійно
вирішувати юридичну і фактичну долю
майна шляхом його відчуження іншим
особам, зміни його стану чи призначення
тощо.

Частинами 1, 2 ст.319 Цивільного кодексу
України встановлено, що власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про
фінансовий лізинг" лізингоодержувачу
(сублізингоодержувачу) забезпечується
захист його прав на предмет лізингу
нарівні із захистом, встановленим
законодавством щодо захисту прав
власника. Лізингоодержувач
(сублізингоодержувач) має право
вимагати, у тому числі й від
лізингодавця, усунення будь-яких
порушень його прав на предмет лізингу.

Ні договором, ні чинним законодавством
України одночасне користування
об'єктом лізингу лізингодавцем та
лізингоодержувачем не передбачене, так
само законодавством не передбачене і
одночасне користування об'єктом найму
наймодавцем та наймачем.

Колегія суддів погоджується з
висновком господарського суду
Вінницької області, що договором
оперативного лізингу №РС 01082012 від
01.08.12р. сторони чітко визначили, що
лізингоодержувач зобов'язується
використовувати предмет лізингу
відповідно до технічних умов,
нормативної документації і його
призначення, а також зобов'язується
утримувати предмет лізингу в справному
стані відповідно до документації
виробника, вимог встановлених
виробником предмета лізингу, а тому,
втручання лізингодавця в оперативну та
господарську діяльність
лізингоодержувача, хоча і пов'язану з
експлуатацією предмета лізингу, не
допускається.

Статтею 133 Господарського кодексу
України встановлено, що господарська
діяльність може здійснюватися на
основі права володіння, права
користування.

Згідно ст.144 Господарського кодексу
України майнові права та майнові
обов'язки суб'єкта господарювання
можуть виникати, зокрема, з угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Відповідач скористався правом
розпорядження належним йому майном та
на власний розсуд вирішив юридичну
долю предмету лізингу (обладнання,
зазначене у п.1.1 договору № РС 01082012 від
01.08.12р.) - передав обладнання в лізинг
позивачу, основним змістом якого є
передача відповідачем прав володіння
та користування предметом лізингу
позивачу.

З умов договору оперативного лізингу
№РС 01082012 від 01.08.12р. випливає, що всі
права щодо володіння та користування
обладнанням, що є предметом лізингу
належать виключно позивачу.

Отже, суд першої інстанції вірно
зазначив, що права володіння та
користування спірним обладнанням,
власником яких є відповідач, протягом
строку дії договору оперативного
лізингу №РС 01082012 від 01.08.12 р. належать
виключно позивачу, а отже всі права
фізично панувати над предметом
лізингу, утримувати його у сфері
власних господарських потреб, вилучати
корисні властивості з предмету лізингу
для задоволення будь-яких власних
потреб та інтересів (в тому числі і
отримання доходу) належать позивачу.

Відповідно до ч.1 ст. 396 ЦК України особа,
яка має речове право на чуже майно, має
право на захист цього права, у тому
числі і від власника майна, відповідно
до положень глави 29 цього Кодексу.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком про
правомірність направлення
відповідачем вимоги від 11.06.2013р. про
допуск до обладнання, яке передано в
оперативний лізинг.

Скаржник також зазначав, що не зміг
скористатися своїм правом участі в
судовому засіданні як сторона процесу
так як про дату, час та місце судового
засідання він належним чином
повідомлений не був.

В матеріалах справи наявний конверт, що
посвідчує факт повідомлення
господарським судом Вінницької
області товариства з обмеженою
відповідальністю «Погребищенський
маслосирзавод» на адресу: 22200,
Вінницька область, Погребище, Київська,
57. Згідно довідки (ф.20) поштового
відділення лист повернено по причині
закінчення терміну зберігання
(арк.справи 64).

Положеннями пункту 3.9.1 Постанови
Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року N 18
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції"встановлено, що за
змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Колегія суддів вважає, що
господарський суд Вінницької області
вжив всі належні від нього заходи для
повідомлення відповідачем належним
чином про час і місце розгляду справи.

Згідно статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника зазначені в
апеляційній скарзі, апеляційним судом
не визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Погребищенський маслосирзавод" на
рішення господарського суду
Вінницької області від 02.04.14 р. у справі
№902/221/14 - залишити без задоволення, а
рішення суду першої інстанції - без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Саврій В.А.

Суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Гулова А.Г.