ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року Справа № 917/189/13-г

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючогоГубенко
Н.М.суддівГольцової Л.А. Козир Т.П.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4на рішення від
та на постанову відГосподарського суду
Полтавської області 31.10.2013
Харківського апеляційного
господарського суду 12.02.2014у справі
Господарського суду№ 917/189/13-г
Полтавської областіза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Біланівський
гірничо-збагачувальний
комбінат"доФізичної особи - підприємця
ОСОБА_4простягнення 74 086,38 грн.у
судовому засіданні взяли участь
представники:- позивача Ципко Р.В.;-
відповідача повідомлений, але не
з'явився;Згідно з розпорядженням
заступника секретаря першої судової
палати Вищого господарського суду
України Євсікова О.О. від 01.07.2014 № 02-05/259
розгляд справи № 917/189/13-г
Господарського суду Полтавської
області здійснюється у складі колегії
суддів: головуючий - Губенко Н.М.,
судді Гольцова Л.А., Козир Т.П.

ВСТАНОВИВ:

04.02.2013 Товариство з обмеженою
відповідальністю "Біланівський
гірничо-збагачувальний комбінат"
звернулось до Господарського суду
Полтавської області із позовом до
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за договором
оренди у розмірі 66 952, 14 грн. та пені у
розмірі 7 134, 24 грн.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Господарського суду
Полтавської області від 31.10.2013 у справі
№ 917/189/13-г (суддя Безрук
Т.М.), залишеним без змін постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 12.02.2014 (колегія
суддів у складі: Черленяк М.І. -
головуючий суддя, судді Камишева Л.М.,
Медуниця О.Є.), стягнуто з Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Біланівський
гірничо-збагачувальний комбінат"
заборгованість за договором оренди у
розмірі 66 952, 14 грн. та пеню у розмірі 4 106,
76 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими
рішеннями, Фізична особа - підприємець
ОСОБА_4 звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
Полтавської області від 31.10.2013 та
постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 12.02.2014 у справі
№ 917/189/13-г, та прийняти нове рішення,
яким відмовити у позові.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою, скаржник
посилається на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм апеляційним господарським судом
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Предметом даного спору є вимога
позивача про стягнення з відповідача
заборгованості зі сплати орендної
плати за договором оренди обладнання
№ 01/12-1 від 01.12.2011 у розмірі 66 952, 14
грн. за період з січня по березень 2012
року та пені у розмірі 7 134, 24 грн.
Підставами даного позову є порушення
виконання відповідачем своїх
зобов'язань зі сплати орендної плати за
вказаним договором.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки; підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

За договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК
України).

Орендна плата - це фіксований платіж,
який орендар сплачує орендодавцю
незалежно від наслідків своєї
господарської діяльності. Орендна
плата встановлюється у грошовій формі;
строки внесення орендної плати
визначаються у договорі (ч. ч. 1, 3 ст. 286
ГК України).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Закону, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містяться в ст. 193 ГК
України.

Згідно із частиною 1 ст. 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Здійснивши розгляд справи,
господарські суди першої та
апеляційної інстанцій встановили, що
позивач виконав взяті на себе
зобов'язання за договором оренди
обладнання № 01/12-1 від 01.12.2011 (який у
встановленому порядку недійсним не
визнавався) у повному обсязі, що
підтверджується відповідним актом
приймання - передачі, який наявний у
матеріалах справи (т. 1 а. с. 12);
натомість, відповідач своєчасно та в
повному обсязі орендну плату позивачу
не сплачував, внаслідок чого виникла
заборгованість у розмірі 66 952, 14 грн. за
період з січня по березень 2012 року;
відтак, враховуючи встановлені
обставини справи, суди першої та
апеляційної інстанцій, згідно з
приписами наведених норм, дійшли
правомірного висновку про наявність
підстав для стягнення з відповідача
заборгованості зі сплати орендної
плати за договором оренди обладнання №
01/12-1 від 01.12.2011 у розмірі 66 952, 14 грн.

Крім вимоги щодо стягнення з
відповідача суми основного боргу,
позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача пені, яка
правомірно була частково задоволена
судами, з огляду на таке.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Згідно із ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пунктом 4 статті 231 ГК України
встановлено, що у разі, якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно із частиною першою статті 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до пункту 6 статті 232 ГК
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи наведене, суди попередніх
інстанцій встановивши, що п. 5.3.
договору оренди сторони передбачили,
що у випадку, якщо орендна плата не
перерахована у повному об'ємі або
несвоєчасно, орендар сплачує
орендодавцю пеню за кожен день
прострочення оплати в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка діє
на час оплати пені; беручи до уваги, що
позивачем нарахована пеня без
урахування вимог п. 6 ст. 232 ГК України;
дійшли обґрунтованого висновку про
наявність підстав для стягнення пені у
розмірі 4 106, 76 грн.

Посилання скаржника у касаційній
скарзі на те, що договір оренди
обладнання № 01/12-1 від 01.12.2011 в порушення
вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України не
посвідчений нотаріально не
приймаються до уваги колегією суддів
касаційної інстанції, оскільки
відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України
договір найму транспортного засобу за
участю фізичної особи підлягає
нотаріальному посвідченню; даний
договір оренди укладено між суб'єктами
господарювання, відтак положення ч. 2
ст. 799 ЦК України не можуть бути
застосовані до даних спірних
правовідносин (така ж правова позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 18.12.2012 у справі № 14/5025/1982/11).

Доводи скаржника викладені у
касаційній скарзі про те, що договір
був підписаний неуповноваженою особою
з боку відповідача, що свідчить про
його недійсність відхиляються
колегією суддів Вищого господарського
суду України, оскільки як встановлено
судами попередніх інстанцій та
вбачається з матеріалів справи,
договір оренди обладнання № 01/12-1 від
01.12.2011 був схвалений подальшими діями
відповідача (ст. 241 ЦК України), зокрема,
відповідач сплатив орендну плату за
грудень 2011 року; виконавчий директор
ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_8, що діяв по
довіреності б/н від 11.01.2012 у
гарантійному листі від 12.04.2012 № 311
визнав борг у розмірі 66 952,14 грн.

Не приймаються також до уваги колегією
суддів суду касаційної інстанції
доводи скаржника викладені у
касаційній скарзі про те, що відповідач
звільняється від відповідальності за
невиконання обов'язку щодо сплати
орендної плати за спірний період на
підставі ст. 617 ЦК України та п. 8.2
договору оренди, оскільки як
вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом апеляційної
інстанції, відповідач, в порушення
вимог ст. 33 ГПК України, не надано
доказів на підтвердження наявності
обставин, які б звільнили його від
виконання зобов'язань за договором
оренди.

Всі інші доводи Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4, викладені в
касаційній скарзі, були предметом
дослідження судів попередніх
інстанцій, їм дана належна оцінка, тому
відхиляються як необґрунтовані та
такі, що не спростовують зроблених
судами висновків. При цьому в частині
встановлення фактичних обставин
справи та переоцінки наявних доказів
касаційна скарга не відповідає вимогам
статті 1117 ГПК України стосовно меж
перегляду справи в касаційній
інстанції.

Беручи до уваги межі перегляду справи в
суді касаційної інстанції та
повноваження останнього, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржувані судові рішення
відповідають вимогам матеріального та
процесуального права і підстав для їх
скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду Полтавської області від 31.10.2013 та
постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 12.02.2014 у справі
№ 917/189/13-г залишити без змін.

Головуючий суддя
Н.М. ГУБЕНКО

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР