ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.07.14р. Справа № 904/1435/14

За позовом Публічного акціонерного
товариства "Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат", м.
Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гранд Престиж", м.
Кривий Ріг Дніпропетровської області

про визнання договору дійсним та
визнання права власності

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство
"Інгулецький гірничо-збагачувальний
комбінат" звернулося до господарського
суду з позовом, в якому просить:

- визнати Договір № 1 від 01.03.2002 року,
який укладений між Публічним
акціонерним товариством "Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Гранд Престиж" -
дійсним;

- визнати право власності за Публічним
акціонерним товариством "Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат" на
придбані об'єкти, а саме: на
адміністративну будівлю, загальною
площею 864 м2, виробничі майстерні,
загальною площею 1200 м2, допоміжні цеха,
загально. площею 620 м2 , складські
приміщення загальною площею 450 м2 ,
гараж для вантажного транспорту 40 м2 та
гараж для легкового транспорту 24 м2 ,
які знаходяться за адресою
Дніпропетровська область,
Широківський район, с. Карпівка, вулиця
Центральна, 265 та придбані за договором
№ 1 від 01.03.2002 року.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що
позивач набув у власність спірне майно
на підставі договору купівлі-продажу,
укладеного між сторонами в простій
письмовій формі 01.03.2002р., тобто у період
часу коли відповідно до ст. 227 ЦК УРСР
вимога нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу стосувалася
лише тих випадків, коли відчужувалися
житлові будинки однією із сторін якого
повинна була бути фізична особа. Проте
04.12.2012р. КП ДОР «КБТІ» своїм рішенням №
5137 відмовило позивачу в державній
реєстрації прав власності, мотивуючи
тим, що договір не відповідає вимогам
ст. 657 Цивільного кодексу України від
16.01.2003р. Як зазначає позивач, не маючи
можливості зареєструвати право
власності на спірне майно, він
обмежений в реалізацій свого права
власності, що в свою чергу є порушенням
ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК
України, якою передбачено право
власника розпоряджуватися своїм
майном на власний розсуд та вчиняти
щодо свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону. В якості правових
підстав пред'явлення позову позивач
посилається на ст.ст.153, 224, 227 ЦК УРСР,
ст.ст. 182, 220, 328, 334, 392 ЦК України.

В судове засідання 10.07.14р. представник
позивача не з'явився.

26.06.14р. на адресу суду надійшло
клопотання позивача про розгляд справи
без участі представника ПАТ
„Інгулецький ГЗК".

Суд вважає можливим розглянути справу
за відсутності позивача, оскільки про
час та місце розгляду справи останній
повідомлений належним чином.

Відповідач явку повноважного
представника в призначені судові
засідання не забезпечив. Надав відзив
на позовну заяву, в якій підтвердив
зміну назви товариства та зазначив, що
викладені в позові обставини
відповідають дійсності. Проти
задоволення позовних вимог не
заперечував.

На адресу суду повернулися конверти з
ухвалами, що направлялися за юридичною
адресою відповідача, з відміткою
поштового відділення: „Організація
вибула".

Суд вважає можливим розглянути справу
за відсутності відповідача, оскільки
позовна заява з доданими до неї
документами і ухвала суду направлялися
за юридичною адресою, яка значаться у
спеціальному витязі з ЄДРЮОФОП від
10.07.14р., здійсненого господарським
судом. Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЦК України
місцезнаходження юридичної особи
визначається місцем її державної
реєстрації, якщо інше не встановлено
законом.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
докази в їх сукупності, господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2002р. між Відкритим акціонерним
товариством «Інгулецький гірничо -
збагачувальний комбінат»
(найменування змінене на Публічне
акціонерне товариство „Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат"
31.03.2011р. згідно статутних документів)
(покупець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю „Екскребул"
(найменування змінене на Товариство з
обмеженою відповідальністю „Гранд
Престиж" 13.08.2007р. згідно статутних
документів) (продавець) укладений
договір № 1 (надалі - договір),
відповідно до умов якого продавець
зобов'язався продати, а покупець
сплатити вартість об'єктів, зазначених
у Додатку № 1 до договору, а саме:

№Найменування та місцезнаходження
об'єктівПлощаБалансова вартість
об'єкту1Адміністративна будівля864
м2350002Виробничі майстерні1200
м2340003Допоміжні цеха620 м212540 ковальський
моторний токарний інструментальна
роздягальня душова акумуляторна
4Складські приміщення450
м290005Господарсько-побутові будови
та внутрішньо дворові споруди Ворота
металеві3 шт.300 Забір з/б; забір
металевий553 п/м2000 Трансформаторна
щитова1 шт.1000 Склад ПММ600 м25000 Вбиральня
цегляна2 шт.200 Металеві побутовки4 шт.4000
КПП1 шт.1000 з/б майданчики під стоянку та
проїзд технологічного транспорту
і землерийної техніки9820 м2460 Гараж
для легкових автомобілів24 м22000 Гараж
для вантажного автомобіля40 м23500 Разом
110000

За умови абз. 5 розділу „Інші умови"
Договору, строк дії договору
визначений сторонами з моменту
підписання і до повного виконання
зобов'язань сторонами по даному
договору.

На виконання умов Договору продавець
передав, а покупець прийняв перелічені
об'єкти нерухомості, про що сторонами
складений акт приймання-передачі
об'єктів від 22.05.2002р. (а.с. 13).

Згідно платіжного доручення № 769 від
17.05.2002р. (а.с. 70) покупець сплатив
вартість придбаних об'єктів
нерухомості в сумі 110 000 грн. 00 коп.

19.11.2012р. позивач звернувся до КП ДОР
«Криворізьке БТІ» з заявою про
державну реєстрацію права власності на
вищезазначені об'єкти, які розташовані
за адресою: Дніпропетровська область,
Широківський район, с. Карпівка, вулиця
Центральна, 265., та придбані за
договором купівлі-продажу № 1 від
01.03.2002р.

Рішенням № 5137 від 04.12.2012р. КП ДОР «КБТІ»
відмовило позивачу в державній
реєстрації прав власності, мотивуючи
тим, що договір не відповідає вимогам
статті 657 Цивільного кодексу України
від 16.01.2003р. (набрав чинності з 01.04.2004р.),
якою передбачено, що договір
купівлі-продажу земельних ділянок,
цілісних (єдиних) майнових комплексів,
житлових будинків (квартир) та іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Позивач вважає, що положення ст. 657 ЦК
України про нотаріальне посвідчення
договорів купівлі-продажу нерухомого
майна не можуть бути застосовані до
спірних правовідносин, оскільки даний
договір купівлі-продажу укладений
сторонами у період часу, коли
відповідно до ст. 227 ЦК УРСР вимога
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу стосувалася лише тих
випадків, коли відчужувалися житлові
будинки за договором хоча б однією із
сторін якого був громадянин. Із
посиланням на п. 1. Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України та ст. 58
Конституції України вказує, що
Цивільний кодекс України від 16.01.2003р.,
що набрав чинності з 01.04.2004р., не має
зворотної дії в часі, тобто, не
поширюється на правовідносини, які
існували до введення його в дію.

Одночасно, позивач зазначає, що дії
сторін при укладанні та виконанні умов
спірного договору свідчать про те, що
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, вчинили взаємні дії для
настання юридично значимих наслідків,
та у повному обсязі виконали умови
договору купівлі-продажу № 1 від
01.03.2002р. Отже, згідно зі статтею 128 ЦК
УРСР право власності за договором
виникає з моменту передачі об'єктів,
якщо інше не передбачено законом або
договором. Будь-які особливості
переходу права власності до позивача
договором № 1 від 01.03.2002р. не
передбачені. Крім того, відповідачем за
період від дати підписання договору
купівлі-продажу до наступного часу не
оскаржувався ані факт добровільного
відчуження об'єктів нерухомого майна,
ані факт набуття позивачем права
власності на придбане майно, яким
позивач користується від дати передачі
майна згідно акту передачі-прийому
об'єктів і до сьогоднішнього дня.

Із посиланням на норми ч. 2 ст. 328, ч. 2 ст.
220, ч. 3 ст. 334 ЦК України просить суд
визнати дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна № 1
від 01.03.2002р., укладений між сторонами та
визнати за позивачем право власності
на придбані об'єкти, щоб отримати
можливість зареєструвати
адміністративну будівлю, загальною
площею 864 м2, виробничі майстерні,
загальною площею 1200 м2, допоміжні цеха,
загально. площею 620 м2 , складські
приміщення загальною площею 450 м2 ,
гараж для вантажного транспорту 40 м2 та
гараж для легкового транспорту 24 м2 у
відділі реєстраційної служби
Криворізького міського управління
юстиції в Дніпропетровської області
(на інші об'єкти придбані за договором
купівлі-продажу № 1 від 01.03.2002 року,
оформлення права власності не має
необхідності).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
надані докази в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 2 п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 5 ЦК України 2004р., акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли
раніше і регулювалися актом
цивільного законодавства, який
втратив чинність, новий акт цивільного
законодавства застосовується до прав
та обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності.

Як вбачається зі спірного Договору, він
укладений сторонами 01.03.2002р. строком
дії з моменту підписання і до повного
виконання зобов'язань сторонами по
даному договору.

Як встановлено судом, 17.05.2002р. позивач
оплатив придбане за Договором нерухоме
майно, а 22.05.2002р. відбулася його
передача від продавця покупцю, про що
сторонами складений відповідний акт,
тобто станом на 22.05.2002р. сторони
виконали взяті на себе зобов'язання за
спірним Договором у повному обсязі.

Таким чином, станом на час набрання
чинності новим ЦК України, спірний
договір припинив свою дію.

Відповідно до вимог ст.ст. 41,42
Цивільного кодексу УРСР, що діяв на час
укладення Договору, угодами визнаються
дії громадян і організацій, спрямовані
на встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків. Угоди
можуть укладатись усно або в письмовій
формі (простій чи нотаріальній). Угода,
для якої законом не встановлена певна
форма, вважається також укладеною, якщо
з поведінки особи видно її волю укласти
угоду. Мовчання визнається виявом волі
укласти угоду у випадках, передбачених
законодавством.

Як встановлено судом, у зв'язку із
укладенням спірного Договору,
відповідач надав згоду на відчуження
спірних об'єктів нерухомості, про що
сторонами складений акт
приймання-передачі об'єктів по
договору купівлі-продажу № 1 від
01.03.2002р.

Цивільний кодекс УРСР, чинний в 2002році,
не встановлював обов'язкову
нотаріальну форму договору
купівлі-продажу незавершеного
будівництва, а тому непосвідчення у
нотаріуса договору купівлі-продажу від
01.03.2002р., укладеного між двома
юридичними особами в простій письмовій
формі, не має наслідком недійсність
такого договору. Судом встановлено та
підтверджується вищезазначеними
матеріалами справи, що договір
купівлі-продажу від 01.03.2002р. є укладеним
між сторонами відповідно до вимог ст.
41,42 Цивільного кодексу УРСР, що діяв на
час укладення Договору , - та виконаний
сторонами повністю.

Не можна ухилитися від нотаріального
посвідчення договору, який не підлягав
такому посвідченню. Тому не може бути в
даному випадку судом задоволена вимога
позивача про визнання спірного
договору дійсним на підставі ст. 220
Цивільного кодексу України 2004р., а тому
в цій частині позов задоволенню не
підлягає.

Відповідно до норм ст. 86 ЦК УРСР право
власності - це врегульовані законом
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження майном.

Право власності в Україні охороняється
законом.

Держава забезпечує стабільність
правовідносин власності.

Згідно зі ст. 128 ЦК УРСР право власності
(право оперативного управління) у
набувача майна за договором виникає з
моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або договором.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, дії сторін при
укладанні та виконанні умов спірного
договору свідчать про те, що сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, вчинили взаємні дії для
настання юридично значимих наслідків,
та у повному обсязі виконали умови
договору купівлі-продажу № 1 від
01.03.2002р.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

У відповідності до ст.328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами
захисту цивільних прав та інтересів,
зокрема, може бути визнання права. Суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

За вказаних обставин суд вважає за
необхідне винести рішення, яке б
захищало цивільні права позивача,
тобто рішення про визнання за
Публічним акціонерним товариством
"Інгулецький гірничо-збагачувальний
комбінат" права власності не нерухоме
майно, яке розташоване за адресою:
Дніпропетровська область,
Широківський район, с. Карпівка, вул.
Центральна, 265., а саме: адміністративну
будівлю, загальною площею 864 м2,
виробничі майстерні, загальною площею
1200 м2, допоміжні цеха, загально. площею
620 м2 , складські приміщення загальною
площею 450 м2 , гараж для вантажного
транспорту 40 м2 та гараж для легкового
транспорту 24 м2.

Водночас суд звільняє відповідача від
обов'язку відшкодування судових
витрат, оскільки спір за позовом виник
не з його вини.

Крім того, як вбачається з доданої
позивачем до матеріалів справи на
вимогу суду довідки № 10/5183 від 14.04.14р.
(а.с.74), станом на час розгляду справи
вартість спірних об'єктів нерухомості
складає загальну суму 3 871 708 грн. 48 коп.

Відповідно до п. 2.2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.13р. № 7 „Судовий збір з позовної
заяви про визнання права власності на
майно, витребування або повернення
майна (в тому числі в зв'язку з вимогами,
заснованими на приписах частини п'ятої
статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу
України тощо) визначається з
урахуванням вартості спірного майна,
тобто як зі спору майнового характеру.
При цьому суд не повинен визначати
вартість майна за відповідними
вимогами, оскільки за змістом пункту 3
частини другої статті 54 і статті 55 ГПК
такий обов'язок покладається на
позивача (в тому числі і в тих випадках,
коли правові наслідки у вигляді
повернення майна застосовуються з
ініціативи господарського суду,
наприклад, при визнанні договору
недійсним - пункт 1 статті 83 ГПК). На
виняток з цього правила лише у випадках
неправильного зазначення ціни позову
вона визначається суддею (частина
третя статті 55 ГПК); з цією метою суд
вправі витребувати додаткові
документи і матеріали як в учасників
даного судового процесу, так і в інших
підприємств та організацій (стаття 38,
пункт 4 статті 65 ГПК), а в разі
необхідності призначити відповідну
судову експертизу (проведення
експертної оцінки майна)..".

Як вбачається з матеріалів справи, за
подання даної позовної заяви позивачем
сплачений судовий збір у загальній
сумі 10 089 грн. 46 коп., в той час як, з
урахуванням вартості спірного майна,
розмір судового збору складає 77 434 грн.
17 коп.

Враховуючи, що за приписами п.п. 1 п. 2 ч. 2
ст. 4 Закону України „Про судовий збір"
ставка судового збору обмежена 60
мінімальними заробітними платами, що
становить 73 080 грн. 00 коп., додатково з
позивача підлягає стягненню в доход
Державного бюджету України 62 990 грн. 54
коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 36, 43, 45, 82-85, 116, 117
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за Публічним акціонерним
товариством "Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат" (50064,
Дніпропетровська область, м. Кривий
Ріг, вул.. Рудна, 47, )
право власності не нерухоме майно, яке
розташоване за адресою:
Дніпропетровська область,
Широківський район, с. Карпівка, вул.
Центральна, 265, а саме: адміністративну
будівлю, загальною площею 864 м2,
виробничі майстерні, загальною площею
1200 м2, допоміжні цеха, загально. площею
620 м2 , складські приміщення загальною
площею 450 м2 , гараж для вантажного
транспорту 40 м2 та гараж для легкового
транспорту 24 м2.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат" (50064,
Дніпропетровська область, м. Кривий
Ріг, вул.. Рудна, 47, ) в
доход Державного бюджету України в
особі управління Державної
казначейської служби України у
Жовтневому районі м. Дніпропетровська
(49027, м. Дніпропетровськ, пл. Шевченка, 7,
р/р 3005 у відділенні банку ГУДКУ у
Дніпропетровській області, , МФО 805012) 62 990 грн. 54 коп. (шістдесят
дві тисячі дев'ятсот дев'яносто грн. 54
коп.) судового збору.

Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання.

Суддя І.А. Рудь