м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/9456/14 17.06.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Салон моди
«Майстер-7»

До: 1. Державного підприємства
«Конструкторське бюро «Артилерійське
озброєння»

2. Державного концерну
«Укроборонпром»

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідачів Регіональне відділення
Фонду державного майна України у місті
Києві

Про визнання права користування та
продовження права користування

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового
процесу:

від позивача: Кайданович Ю.М.
представник за довіреністю № б/н від
23.09.13.

від відповідача-1: Торосян К.Р.
представник за довіреністю № 86 від
20.02.14.

Угрина А.І.
представник за довіреністю № 89 від
20.02.14.

Бехтер Д.І представник
за довіреністю № 1037 від 06.12.13.

від відповідача-2: Джелмач О.І.
представник за довіреністю № Д-041/2014
від 08.01.14.

від третьої особи: Кошман А.С.
представник за довіреністю № 19 від
06.06.14.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Салон Моди
«Майстер-7» (далі - позивач) до
Державного підприємства
«Конструкторське бюро «Артилерійське
озброєння» (далі - відповідач-1),
Державного концерну «Укроборонпром»
(далі - відповідач-2) про зобов'язання:

- відповідача-1 укласти договір оренди
державного майна площею 486,00 кв.м
розміщеного за адресою: м. Київ, вул.
В.Гетьмана, 6 з позивачем на умовах,
передбачених чинним законодавством
України;

- відповідача-2 погодити укладення
договору оренди державного майна
площею 486,00 кв.м розміщеного за адресою:
м. Київ, вул. В.Гетьмана ,6 з позивачем на
умовах, передбачених чинним
законодавством України.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.05.14. порушено провадження у
справі № 910/9456/14, на підставі ст. 27 ГПК
України залучено до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів - Регіональне
відділення Фонду державного майна
України у м. Києві, розгляд справи
призначено на 12.06.14.

06.06.14. представником відповідача через
відділ діловодства суду було подано
письмовий відзив на позовну заяву,
відповідно до якого він проти позовних
вимог заперечує та просить суд
припинити провадження у справі,
посилаючись на те, що судовим рішенням,
яке набрало законної сили було
відмовлено позивачу в укладенні
договору оренди. Крім того, позивач не
має переважного права на укладення
договору оренди, оскільки ним
порушувались умови попереднього
договору. Також відповідач зазначив, що
на час розгляду справи відділом
державної виконавчої служби
Солом'янського району м. Києва було
виконано рішення суду про виселення
позивача з приміщення за адресою м.
Київ, вулиця Вадима Гетьмана, 6.

В судовому засіданні 12.06.14. позивач на
підставі ст. 22 ГПК України подав заяву
про зміну предмету позову, відповідно
до якої просить суд визнати за ним
право користування на приміщення, що
знаходиться за адресою: 03057, м. Київ, вул.
Вадима Гетьмана, 6, загальною площею 486
кв.м, та продовжити право користування
на зазначене приміщення на умовах
передбачених Законом України «Про
оренду державного та комунального
майна».

В обґрунтування заявлених позовних
вимог товариство з обмеженою
відповідальністю «Салон Моди
«Майстер-7» посилається на те, що він
протягом 10 років був орендарем
приміщення за адресою м. Київ, вулиця
Вадима Гетьмана, 6, орендодавцем якого
було регіональне відділення Фонду
державного майна України у м. Києві.
Після закінчення дії договору позивач
звернувся до власника майна Державного
концерну "Укроборонпром" (відповідача-2)
з проханням надати дозвіл на
продовження терміну дії договору
оренди. Оскільки балансоутримувач
(відповідача-1) повідомив позивача про
необхідність опрацювати нову редакцію
договору, останній має переважне право
на укладення договору оренди.

В судовому засіданні 12.06.14.
представником третьої особи було
подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 12.06.14. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено
перерву до 17.06.14., про що учасники
судового процесу були повідомлені під
розписку.

Розглянувши в судовому засіданні 17.06.14.
заяву позивача про зміну предмету
позову, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача.

Таким чином, суд приймає заяву позивача
про зміну предмету позову.

В судовому засіданні 17.06.14.
представником позивача підтримано
свої позовні вимоги з врахуванням
заяви про зміну предмету позову.

Представники відповідачів та третьої
особи в судовому засіданні 17.06.14. проти
позову заперечували.

За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
у справі № 910/9456/14.

В судовому засіданні 17.06.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.07.02. між Регіональним відділенням
Фонду державного майна України по
місту Києву (далі - Орендодавець) та
позивачем (далі - Орендар) було укладено
Договір оренди нерухомого майна, що
належить до державної власності (далі -
Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1)
Орендодавець передає, а Орендар
приймає в строкове платне користування
державне нерухоме майно (далі - Майно)
площею 486,0 кв. м, що розміщене за
адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 49/2 та
знаходиться на балансі відповідача-1
(далі - Балансоутримувач).

Згідно з п. 10.1 Договору (в редакції
додаткової угоди № 1 від 29.11.12. до
Договору) його укладено строком на
десять років, що діє з 19.07.02. до 19.07.12.

Відповідно до п. 10.5 Договору, у разі
відсутності заяви однієї із сторін про
припинення або зміну договору після
закінчення строку його чинності
протягом одного місяця, договір
вважається продовженим на той самий
термін і на тих самих умовах, які були
передбачені цим договором, з
урахуванням змін у законодавстві на
дату продовження цього договору.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.12.13. у справі 910/10879/13, яке
залишене без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 08.04.14., було
задоволено позов прокуратури
Солом'янського району м. Києва в
інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна по місту Києву про
виселення Товариства з обмеженою
відповідальністю «Салон Моди
«Майстер-7» з орендованого приміщення
та повернення приміщення
Регіональному відділенню Фонду
державного майна по місту Києву.

Відповідно до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Не потребують доказування
преюдиціальні факти, тобто встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори) у процесі розгляду іншої справи,
в якій беруть участь ті самі сторони, в
тому числі і в тих випадках, коли в
іншому спорі сторони мали інший
процесуальний статус (наприклад,
позивач у даній справі був
відповідачем в іншій, а відповідач у
даній справі - позивачем в іншій).
Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), але не правовій оцінці таких
фактів, здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір. (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Оскільки, на момент розгляду даної
справи набрали законної сили та діють
рішення Господарського суду міста
Києва від 10.12.13. у справі № 910/10879/13 та
постанова Київського апеляційного
господарського суду від 08.04.14., то
встановлені у них факти мають
обов'язкову силу для вирішення даної
справи.

Так, судовим рішенням встановлено, що
листом № 30-06/5052 від 29.05.12. Регіональне
відділення Фонду державного майна
України звернулося до позивача з
повідомленням про припинення
(закінчення) дії договору 19.07.12. та
просило повернути орендоване майно.
Таким чином, дія договору припинилася
19.07.12.

Далі, 02.06.14. Відділом державної
виконавчої служби Солом'янського
району м. Києва було виконано рішення
суду про виселення позивача з
приміщення за адресою м. Київ, проспект
Перемоги, 49/2 (вулиця Вадима Гетьмана, 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 176 Господарського
кодексу України
організаційно-господарськими
визнаються господарські зобов'язання,
що виникають у процесі управління
господарською діяльністю між суб'єктом
господарювання та суб'єктом
організаційно-господарських
повноважень, в силу яких, зобов'язана
сторона, повинна здійснити на користь
другої сторони певну
управлінсько-господарську
(організаційну) дію або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Суб'єктам організаційно-господарських
повноважень в
організаційно-господарських
зобов'язаннях виступають, як правило,
органи господарського управління, що
підрозділяються на органи загальної
компетенції та органи спеціальної
господарської компетенції. Здійснюючи
покладені на них функції організації
господарювання; органи загальної
компетенції, як правило, у безпосередні
господарські відносини із суб'єктами
господарювання основної ланки не
вступають, а діють через свої
структурні підрозділи, що займаються
управлінням економікою - органи
спеціальної господарської
компетенції. Разом з тим, суб'єктом
організаційно-господарських
повноважень може виступати також
власник, суб'єкта господарювання, що є
засновником даного суб'єкта або
будь-яка інша особа (група, осіб), яка
володіє певними повноваженнями щодо
управління господарською діяльністю
суб'єкта господарювання.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
особливості управління об'єктами
державної власності в
оборонно-промисловому комплексі»
суб'єктами управління об'єктами
державної власності в
оборонно-промисловому комплексі є
Кабінет Міністрів України та Державний
концерн «Укроборонпром».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» відносини оренди рухомого та
нерухомого майна державних
підприємств, у тому числі казенних
підприємств, оборонно-промислового
комплексу, які включені до складу
Державного концерну «Укроборонпром»,
регулюються цим Законом з урахуванням
особливостей, передбачених Законом
України «Про деякі питання
заборгованості підприємств
оборонно-промислового комплексу -
учасників Державного концерну
«Укроборонпром» та забезпечення їх
стабільного розвитку»

Згідно з п. 3 ст. 3 Закону України «Про
деякі питання заборгованості
підприємств оборонно-промислового
комплексу - учасників Державного
концерну «Укроборонпром» та
забезпечення їх стабільного розвитку»
передача в оренду нерухомого майна,
загальна площа якого перевищує 200
квадратних метрів на одне
підприємство, здійснюється
безпосередньо підприємствами
оборонно-промислового комплексу за
погодженням з Державним концерном
«Укроборонпром», крім випадків
передачі в оренду цілісних майнових
комплексів підприємств
оборонно-промислового комплексу, щодо
яких орендодавцем є Фонд державного
майна України, його регіональні
відділення та представництва.

Державне підприємство
«Конструкторське бюро
«Артилерійського озброєння» було
включене до складу учасників Концерну
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 1221 від 29.12.10.

Пунктом 24 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
особливості управління об'єктами
державної власності в
оборонно-промисловому комплексі»
встановлено, що Державний концерн
«Укроборонпром» надає згоду учасникам
концерну на оренду державного майна і
пропозицій щодо умов договору оренди,
які повинні забезпечувати ефективне
використання орендованого майна;

Тобто, на час розгляду справи
приміщення розташоване за адресою м.
Київ, проспект Перемоги 49/2 (вулиця
Вадима Гетьмана, 6) перебуває у
володінні та користуванні
Балансоутримувача - Державного
підприємства «Конструкторське бюро
«Артилерійське озброєння», яке має
право на розпорядження ним за
погодженням з Державним концерном
«Укроборонпром».

Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання за ним права користування
спірним приміщення та продовження
права користування на умовах Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна».

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

За приписами ст. 395 Цивільного кодексу
України, речовими правами на чуже майно
є: право володіння; право користування
(сервітут); право користування
земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій). Законом можуть
бути встановлені інші речові права на
чуже майно.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2
статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами); правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою;
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє; представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

В силу статті 398 Цивільного кодексу
України право володіння виникає на
підставі договору з власником або
особою, якій майно було передане
власником, а також на інших підставах,
встановлених законом.

На час розгляду справи строк дії
Договору, на підставі якого позивач
володів спірним приміщенням,
закінчився, а обґрунтування
продовження права користування
приміщенням на інших підставах суду не
надано.

Твердження позивача про наявність у
нього переважного права на укладання
нового договору оренди спірного
приміщенням, як підстави для визнання
за ним права користування не
приймається судом до уваги виходячи з
наступного.

Згідно з п. 3 ст. 17 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» після закінчення терміну
договору оренди орендар, який належним
чином виконував свої обов'язки за
договором, має переважне право, за
інших рівних умов, на укладення
договору оренди на новий термін, крім
випадків, якщо орендоване майно
необхідне для потреб його власника. У
разі якщо власник має намір
використовувати зазначене майно для
власних потреб, він повинен письмово
попередити про це орендаря не пізніше
ніж за три місяці до закінчення терміну
договору.

Відповідно до ст. 777 Цивільного кодексу
України наймач, який належно виконує
свої обов'язки за договором найму,
після спливу строку договору має
переважне право перед іншими особами
на укладення договору найму на новий
строк. Наймач, який має намір
скористатися переважним правом на
укладення договору найму на новий
строк, зобов'язаний повідомити про це
наймодавця до спливу строку договору
найму у строк, встановлений договором,
а якщо він не встановлений договором, -
в розумний строк. Умови договору найму
на новий строк встановлюються за
домовленістю сторін. У разі
недосягнення домовленості щодо плати
та інших умов договору переважне право
наймача на укладення договору
припиняється.

Порядок укладення договору оренди
передбачений ст. 9 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна». Так, фізичні та юридичні
особи, які бажають укласти договір
оренди, направляють заяву, проект
договору оренди, а також інші документи
згідно з переліком, що визначається
Фондом державного майна України ,
відповідному орендодавцеві,
зазначеному у статті 5 цього Закону.
Орган, уповноважений управляти
державним майном, розглядає подані
йому матеріали і протягом
п'ятнадцяти днів після їх надходження
надсилає орендодавцеві висновки про
умови договору оренди або про відмову в
укладенні договору оренди. У разі
відмови в укладенні договору оренди,
а також неодержання відповіді у
встановлений термін заінтересовані
особи мають право звернутися за
захистом своїх інтересів до суду.

Доказами наданими відповідачами та
третьою особою в матеріали справи
спростовується твердження позивача
про належне виконання обов'язків за
договором.

Закону України «Про деякі питання
заборгованості підприємств
оборонно-промислового комплексу -
учасників Державного концерну
«Укроборонпром» та забезпечення їх
стабільного розвитку» набрав чинності
30.10.12.

Суду не надано доказів того, що позивач
в порядку передбаченому Законом
України «Про оренду державного та
комунального майна» звертався до
відповідача-1, як повноважного
орендодавця з заявою, проектом
договору та переліком документів, як і
не надано доказів укладення
орендодавцем договору оренди з іншою
особою, а тому підстави вважати, що
переважне право позивача на укладання
договору на новий термін порушене
відсутні.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

При цьому, судом враховано, що
доведення належними засобами
доказування певних обставин по справі,
ГПК України покладається саме на особу,
яка на ці обставини посилається
(аналогічної позиції дотримується
Вищий господарський суд України в
постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Аналогічні
положення містяться у ч. 2 ст. 20
Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст.20 Господарського кодексу
України визначено основні способи
захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм
та принцип диспозитивності у
господарському судочинстві, позивач
має право вільно обирати способи
захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до
господарського суду, позивач вказує у
позовній заяві предмет та підстави
позову, тобто, самостійно визначає, яке
його право, на його суб'єктивну думку, є
порушеним, та в який спосіб належить
здійснити судовий захист порушеного
права.

Натомість, вирішуючи спір, судам
належить з'ясувати наявність
порушеного права позивача та
відповідність обраного ним способу
захисту порушеного права способам,
визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає,
що під порушенням права слід розуміти
такий стан суб'єктивного права, при
якому воно зазнавало протиправного
впливу з боку правопорушника,
внаслідок якого суб'єктивне право
уповноваженої особи зазнало зменшення
або ліквідації як такого. Порушення
права пов'язане з позбавленням його
носія можливості здійснити,
реалізувати своє право повністю або
частково.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

З наведеного вбачається, що до
господарського суду вправі звернутися
кожна особа, яка вважає, що її право чи
охоронюваний законом інтерес порушено
чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Згідно з ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення невизнання або
оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів особи - позивача у справі, в
даному випадку - Товариства з
обмеженою відповідальністю «Салон
«Моди Майстер-7».

Проте, обставини, на які посилається
позивач, не свідчать про наявність у
нього порушеного суб'єктивного права з
боку відповідачів.

Оскільки, як зазначалось вище, судом
встановлено, що позовні вимоги щодо
визнання права користування
обґрунтовані переважним правом на
укладання договору оренди, то вони є
передчасними та необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Крім того, так як позивачем не вірно
обраний спосіб захисту свого права та
майнового інтересу, у суду відсутні
правові підстави для задоволення
позову в частині визнання продовженим
права користування спірним
приміщенням.

Враховуючи все викладене вище в
сукупності, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

При цьому, клопотання відповідача-1 про
припинення провадження у справі на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України
задоволенню не підлягає, оскільки
предметом спору у справі № 910/19028/13 було
визнання договору № 421 оренди
нерухомого майна, що належить до
державної власності, укладеним, в той
час як предметом спору в даній справі є
визнання за позивачем права
користування нерухомим майном та
продовження права користування.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 23.06.14.

Суддя
Т.М. Ващенко