КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2014 р. Справа№ 910/17248/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Кобець
М.О.

за участю представників:

від позивача: Грюканов Ю.О. -
представник за довіреністю від 07.11.2013
року;

від відповідача: не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Логос Транс"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 19.03.2014 року

у справі № 910/17248/13 (суддя Босий В.П.)

за позовом Приватного підприємства
"Видавництво "Махаон - Україна"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Логос Транс"

про стягнення 3 994 534, 43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Видавництво
"Махаон - Україна" звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Логос
Транс" про стягнення заборгованості у
сумі 3 994 534, 43 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що
відповідач виконав взяті на себе
зобов'язання щодо оплати поставленного
товару за договором № 1 від 03.01.2012 року
неналежним чином, у зв'язку із чим
утворилась заборгованість у сумі 966 092,
80 грн.

В ході розгляду справи в суді першої
інстанції позивач подав заяву про
збільшення розміру позовних вимог,
відповідно до якої просив суд стягнути
з відповідача заборгованість у розмірі
3 994 534, 43 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 19.03.2014 року у справі № 910/17248/13
задоволено позовні вимоги повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення місцевого господарського суду
скасувати та прийняти нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції не врахував та не
дослідив фактичне погашення
заборгованості за рахунок повернення
товару. Крім того, апелянт зазначає, що
позивачем не було передано належних
документів на товар.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями, апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Логос Транс" по
справі № 910/17248/13 передано на розгляд
судді Київського апеляційного
господарського суду Дідиченко М.А.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 17.04.2014 року
сформовано для розгляду апеляційної
скарги по справі № 910/17248/13 колегію
суддів у складі Дідиченко М.А.
(головуюча), Руденко М.А., Пономаренко
Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.04.2014 року
апеляційну скаргу у справі № 910/17248/13
прийнято до свого провадження колегією
суддів у складі Дідиченко М.А.
(головуюча), Руденко М.А., Пономаренко
Є.Ю. та призначено до розгляду на 20.05.2014
року.

У судове засіданні 20.05.2014 року
представник відповідача не з'явився,
однак, через відділ документального
забезпечення суду подав клопотання про
відкладення розгляду справи.

Представник позивача у судовому
засіданні 20.05.2014 року не заперечував
проти задоволення клопотання про
відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.05.2014 року
відкладено розгляд справи до 10.06.2014
року.

Представник відповідача у судовому
засіданні 10.06.2014 року подав клопотання
про зупинення провадження у справі до
вирішення пов'язаної з нею справи №
910/8847/14 про визнання недійсною
додаткової угоди № 3 від 05.04.2013 року до
договору поставки № 1 від 03.01.2012 року.

Крім того, представник відповідача
заявив клопотання про призначення
судової експертизи для встановлення
факту підписання ТОВ «Логос Транс»
додаткової угоди № 3 до договору
поставки.

Представник позивача заперечував
проти задоволення клопотань про
призначення судової експертизи та
зупинення провадження у справі.

У судовому засіданні 10.06.2014 року
оголошена перерва до 01.07.2014 року.

Відповідач у судове засідання 01.07.2014
року не з'явився, однак через загальний
відділ документального забезпечення
суду подав клопотання про відкладення
розгляду справи у зв'язку із хворобою
представника.

Розглянувши клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи,
колегія суддів зазначає, що статтею 22
Господарського процесуального кодексу
України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представника відповідача, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні (п. 3.9.2
Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Крім того, нормами чинного
законодавства України не обмежено коло
осіб, які можуть представляти особу в
судовому процесі, тому неможливість
одного з представників відповідача
бути присутнім у судовому засіданні не
перешкоджає реалізації права учасника
судового процесу на участь у судовому
засіданні його іншого представника, а
також реалізації його права на захист
шляхом подання відзиву на позов по
суті. Проте відповідач наданими йому
процесуальними правами не скористався.

Враховуючи вищевикладене та те, що
наявні у матеріалах справи документи
достатні для прийняття повного та
обґрунтованого судового рішення, а
неявка представника відповідача за
висновками суду, не перешкоджає
вирішенню справи по суті, суд відхилив
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи.

Представник позивача у судовому
засіданні 01.07.2014 року повторно
заперечував проти задоволення
клопотань відповідача про призначення
судової експертизи та зупинення
провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України,
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом. Згідно із ч. 2 ст. 79 ГПК
України, господарський суд має право
зупинити провадження у справі за
клопотанням сторони, прокурора, який
бере участь в судовому процесі, або за
своєю ініціативою у випадках
призначення господарським судом
судової експертизи.

Враховуючи те, що господарський суд
самостійно може дослідити та надати
оцінку додатковій угоді № 3 від 05.04.2013
року до договору поставки № 1 від 03.01.2012
року щодо відповідності даного
правочину нормам чинного
законодавства, колегія суддів
відмовила у задоволенні клопотання про
зупинення провадження у справі та про
призначення експертизи.

До того ж, представник позивача
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги та просив суд
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Розглянувши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та
підтверджується матеріалами справи,
03.01.2012 року між Приватним підприємством
"Видавництво "Махаон - Україна" (надалі -
постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Логос
Транс" (надалі - покупець) було укладено
договір поставки №1 (надалі - договір),
відповідно до п. 1.1 якого постачальник
зобов'язується на умовах та в порядку,
визначених цим договором, поставляти
покупцю (передавати у власність
покупця) визначений цим договором
товар, а покупець зобов'язується
приймати товар та оплачувати його на
умовах та в порядку, визначеному цим
договором.

Пунктом 3.3 договору в редакції
протоколу розбіжностей встановлено, що
оплата товару здійснюється покупцем в
міру його реалізації, а саме: протягом
сорока календарних днів з моменту його
реалізації шляхом перерахування
безготівкових коштів на розрахунковий
рахунок постачальника. У випадку
прострочення покупцем термінів оплати
передбачених вище постачальник має
право не відвантажувати покупцю товар
до моменту оплати товару. У даному
випадку не поставка постачальником
товару покупцю не є порушенням умов
договору та покупець не має права
застосовувати до постачальника
штрафні санкції передбачені договором.

Звертаючись до суду першої інстанції
позивач зазначив, що на виконання умов
договору ПП "Видавництво
"Махаон-Україна" у період з 01.01.2012 року
по 31.12.2012 року поставило, а ТОВ "Логос
Транс" прийняло товар на загальну суму 4
085 584, 43 грн., що підтверджується
видатковими накладними, підписаними
сторонами у вказаний період.

Додатковою угодою №3 від 05.04.2013 року до
договору сторони узгодили графік
оплати відповідачем заборгованості в
частині суми 1 236 171, 36 грн., а також
виклали п. 9.1 договору в наступній
редакції: "даний договір набуває
чинності з моменту його підписання
сторонами та діє до 30.09.2013 р.".

Водночас, відповідач розрахувався за
поставлений товар частково на суму 91
050,00 грн. Беручи до уваги зазначене,
позивач звернувся до суду із вимогами
про стягнення із відповідача 3 994 534, 43
грн.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Колегією суддів встановлено, що
матеріалами справи (видаткові накладні
за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р.)
підтверджується факт поставки
позивачем товару відповідачу на
загальну суму 4 085 620, 84 грн.

При цьому, як вбачається із висновку
експерта № 12565/12566/13-45 від 29.01.2014 р. за
результатами проведення
судово-бухгалтерської експертизи у
справі № 910/17248/13, розбіжність між
даними, зазначеними позивачем в акті
звірки взаємних розрахунків від 31.12.2012
р. за 2012 рік (4 085 584,43 грн.), та даними
проведеного дослідження (4
085 620,84 грн.) пояснюється різними даними
за 4 видатковими накладними, зокрема:
№00000956 від 21.02.2012 р., №000001324 від 03.03.2012 р.,
№000009185 від 16.10.2012 р. та №000010560 від 29.11.2012
р.

В той же час, з урахуванням відсутності
підстав для виходу за межі позовних
вимог (заяви про вихід за межі позовних
вимог), суд першої інстанції
обгрунтовано прийняв до уваги
визначену в заяві про збільшення
позовних вимог та акті звірки взаємних
розрахунків від 31.12.2012 р. вартість
поставленої продукції на суму 4 085 584,43
грн.

Заперечуючи проти позовних вимог
апелянт зазначив, що судом першої
інстанції не враховано фактичне
погашення товару за рахунок повернення
товару.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Так, відповідачем не надано суду
належних та допустимих доказів
частково повернення товару позивачеві,
а тому, вказані заперечення
відповідача є безпідставними.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно із п. 2 додаткової угоди № 3 до
договору встановлено, що з отриманого
товару у покупця перед постачальником
станом на 28.02.2013 року існує
заборгованість у розмірі 1 236 171, 36 грн.,
за товар, строк оплати по якому,
відповідно до п. 3.3 договору вже настав.

При цьому, сторони погодили, що вказана
заборгованість у сумі 1 236 171, 36 грн.
оплачується відповідачем рівними
частинами у період з 30.04.2013 року по
30.09.2013 року (п. 3 додаткової угоди № 3 до
договору).

Відповідно до п. 5 додаткової угоди № 3
до договору, сторони досягли згоди, що
окрім вказаного боргу у покупця
залишається зобов'язання
розрахуватись з постачальником за
поставлений ним товар у розмірі 2 805 443, 36
грн., яку покупець зобов'язується
погашати у відповідності до п. 3.3
договору поставки № 1 від 03.01.2012 року.

Як зазначалося вище, умовами договору,
в редакції протоколу розбіжностей,
визначено, що строк оплати товару
настає протягом 40 календарних днів з
моменту його реалізації.

Отже, фактично договір містить умову,
відповідно до якої виконання
зобов'язання з оплати коштів за
поставлений товар пов'язано з діями
третіх осіб, які не є сторонами
вказаного договору - споживачами
товару, що мають придбати товар та
сплатити кошти.

При цьому, за змістом ст. 511 Цивільного
кодексу України зобов'язання не може
створювати обов'язку для третьої особи.

Укладений сторонами договір не створює
обов'язку у третіх осіб придбавати та
оплачувати поставлений позивачем
товар.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 528 Цивільного
кодексу України навіть у випадку
покладення виконання обов'язку
боржником на іншу особу,
відповідальним за виконання
зобов'язання залишається боржник, а не
така особа.

Також колегія суддів відзначає, що
сторонами в п. 3.3 договору узгоджено не
умови виникнення у замовника вказаного
обов'язку, а порядок та строки
здійснення розрахунків, тобто строки
виконання зобов'язання.

При цьому ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачає як безпосереднє
встановлення у зобов'язанні строку
(терміну) його виконання, так і
визначення цього строку вказівкою на
певну подію, яка має неминуче настати. В
іншому ж випадку кредитор має право
вимагати його негайного виконання у
будь-який час.

Суд відзначає, що договір не містить і
посилання на подію, як встановлено
судом, з настанням якої зобов'язання з
оплати відповідних послуг підлягає
виконанню.

Подією є явище, що виникає незалежно
від волі людей; а дією є життєвий факт,
що є результатом свідомої, пов'язаної з
волею, діяльності людей, які, у свою
чергу, поділяються на правомірні, тобто
такі, що відповідають правовим нормам,
і неправомірні, які суперечать закону
(правопорушення).

Фактично договір містить умову,
відповідно до якої виконання
зобов'язання з оплати коштів за
поставлений товар пов'язано з діями
споживачів, а саме придбанням та
оплатою коштів за товар щодо яких
невідомо чи будуть вони вчинені і у
якому обсязі.

Разом з тим, як вже вказувалось,
зобов'язання не може створювати
обов'язку для особи, яка не є стороною
такого зобов'язання; зобов'язаною
особою за договором є відповідач, а не
споживачі товару.

Таким чином, судом першої інстанції
вірно встановлено, що договір не
містить визначення строку виконання
грошового зобов'язання в порядку ч. 1 ст.
530 Цивільного кодексу України, а тому
підлягає застосуванню частина друга
вказаної статті, відповідно до якої
якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Аналогічні висновки щодо застосування
положень ст. 530 Цивільного кодексу
України у подібних правовідносинах
містяться в постановах Вищого
господарського суду України від 27.07.2010
р. у справі № 7/728, від 13.07.2010 р. у справі №
17/307 та від 21.04.2010 р. у справі № 11/343.

19.11.2013 року позивач направив на адресу
відповідача претензію №27.08.13 від
27.08.2013 року про сплату заборгованості
за договором, а 14.02.2014 року - заяву про
збільшення розміру позовних вимог та
стягнення з відповідача суми
заборгованості за весь період дії
договору.

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідач частково оплатив
поставлену продукцію на суму 91 050,00 грн.,
що підтверджується банківськими
виписками та висновком експерта №
12565/12566/13-45 від 29.01.2014 р.

Заперечуючи проти позовних відповідач
зазначив, що позивачем в порушення п. 3.3
договору не було передано належних
документів на товар, а тому строк
оплати товару не настав.

Однак, колегія суддів зазначає, що
відповідачем не було взято до уваги, що
договір поставки № 1 від 03.01.2012 року був
укладений сторонами із протоколом
розбіжностей.

Так, судом встановлено, що п. 3.3 в
редакції протоколу розбіжностей не
містить умови щодо відстрочення оплати
продукції у випадку не передання
постачальником документів на товар.

Враховуючи часткову сплату,
заборгованість відповідача за
поставлений товар становить 3 994 534,43
грн., а строк виконання грошового
зобов'язання на момент подання
позовної заяви настав.

Крім того, апелянт зазначив, що розгляд
даної справи не можливий до вирішення
пов'язаної з нею іншої справи № 910/8847/14
про визнання недійсним додаткової
угоди № 3 від 05.04.2013 року до договору
поставки № 1 від 03.01.2012 року.

Однак, колегія суддів не погоджується
із даними твердженнями апелянта,
оскільки позивачем не були заявлені до
стягнення штрафні санкції, і визнання
недійсною додаткової угоди № 3 до
договору поставки не вплине на факт
настання строку оплати за поставлений
товар згідно умов договору поставки № 1
від 03.01.2013 року за обставин зазначених
вище. Крім того, суд звертає увагу, що у
разі визнання недійсною додаткової
угоди № 3, зазначена обставина не
вплине на результат розгляду заявлених
позовних вимог у даній справі, оскільки
в цьому випадку застосовуються
положення п. 3.3.основного договору,
згідно якого строк виконання грошового
зобов'язання вже настав.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів погоджується із висновком суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог у повному обсязі.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, а тому рішення
Господарського суду міста Києва від
19.03.2014 року у справі № 910/17248/13
відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам та матеріалам
справи і підстав для його скасування не
вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по
сплаті судового збору за подання
апеляційної скарги покладаються на
заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Логос
Транс" на рішення Господарського суду
міста Києва від 19.03.2014 року залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 19.03.2014 року у справі № 910/17248/13 -
без змін.

3. Матеріали справи № 910/17248/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
М.А. Дідиченко

Судді
Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко