КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2014 р.
Справа№ 925/630/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Куксова В.В.

За участю представників:

від позивача: Остапенко В.М. -
представник за довіреністю,

від відповідача: представник не
зявився.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«По газопостачанню та газифікації
«Черкасигаз»

на рішення Господарського суду
Черкаської області від 12.06.2014р.

у справі №925/630/14 (суддя Хабазня Ю.А.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства
«По газопостачанню та газифікації
«Черкасигаз»

про стягнення 2 746 801,43 грн.

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»
(далі-позивач) звернулося до
Господарського суду Черкаської
області з позовом до Публічного
акціонерного товариства «По
газопостачанню та газифікації
«Черкасигаз» (далі-відповідач) про
стягнення 1 957 575,70 грн. - основного боргу,
133 722,39 грн. - 3% річних та 655 503,34 грн. - пені.

12.06.2014р. від позивача до суду першої
інстанції надійшла заява про
збільшення позовних вимог, в якій
останній просить стягнути з
відповідача 1 957 575,70 грн. - основного
боргу, 173 648,47 грн. - 3% річних та 688 228,14 грн.
- пені.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
відповідач неналежним чином виконує
зобов'язання за договором №13-377-ТКЕ(Б)
на купівлю-продаж природного газу від
04.01.2013р.

Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 12.06.2014 року
позов задоволено.

Присуджено до стягнення з Публічного
акціонерного товариства «По
газопостачанню та газифікації
«Черкасигаз» на користь Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» 1 957 575,70 грн. основного боргу
за отриманий товар, 173 648,47 грн. 3% річних,
688 228,14 грн. пені, 56 389,05 грн. судових
витрат.

Повернуто Публічному акціонерному
товариству «Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" 1,80 грн.
надлишку сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції від 12.06.2014р.,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати зазначене рішення суду в
частині 3% річних та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог в цій частині.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
стягнення 3% річних в даному випадку
суперечить вимогам діючого
законодавства України, оскільки має
місце подвійного застосування санкцій
за порушення грошових обов'язків.

Позивач не скористався своїм правом
згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав
суду відзив на апеляційну скаргу, що
згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає
перегляду рішення суду першої
інстанції.

Учасники процесу були належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання, про що свідчать наявні в
матеріалах справи докази. Однак,
відповідач наданим йому процесуальним
правом не скористався та в судові
засідання не з'явися, своїх повноважних
представників не направив, про причини
своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що матеріали справи
містять докази повідомлення учасників
судового процесу про дату, час та місце
судового засідання з розгляду
апеляційної скарги, судова колегія
вважає за можливе розглянути подану
апеляційну скаргу за відсутності
представника відповідача.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представника позивача,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення суду, дійшла до
висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції не
підлягає скасуванню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.01.2013р. між позивачем, як продавцем, та
відповідачем, як покупцем, був
укладений договір №13-377-ТКЕ(Б) на
купівлю-продаж природного газу,
відповідно до умов якого продавець
зобов'язується передати у власність
покупця у 2013 році природний газ , а
покупець зобов'язується прийняти та
оплатити газ на умовах даного договору.

Як встановлено судом першої інстанції
та не заперечується сторонами
відповідач отримав від позивача
природний газ на загальну суму 24 846 448,60
грн.

Позивач вказує на проведення
розрахунку з ним на суму 22 888 872,90 грн.

Вказані обставини відповідачем не
заперечуються і підтверджуються
наявними у справі матеріалами, зокрема,
вищеназваними договором, актами
приймання-передачі природного газу, а
також довідкою позивача щодо операцій
з відповідачем у період з 01.01.2013 по
30.09.2013.

Враховуючи, що заявлена до стягнення
сума боргу менша від тієї, на яку
позивач має право за договором, що
позивачем доведено право вимоги на
суму більшу від заявленої, що право
визначення підстав і предмету позову (в
т.ч. і розміру вимоги) належить позивачу
і що заявлений розмір вимог основного
боргу відповідачем не оспорюється,
обставини зарахування коштів, які
позивач вважає сплаченими, судовою
колегією не досліджуються.

Невиконання відповідачем взятого на
себе зобов'язання у строки, встановлені
п.6.1 і 6.2 вищезазначеного договору, є
правовою підставою для стягнення
заявленої суми 1 957 575,70 грн. основного
боргу у примусовому порядку.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача пені, судова колегія також
погоджується з висновком суду першої
інстанції в цій частині, виходячи з
наступного.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Пунктом 7.2 вищезазначеного договору
сторони погодили, що у разі невиконання
відповідачем умов п.6.1 договору
зобов'язується (крім суми
заборгованості) сплатити пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня, від
суми прострочення платежу за кожен
день прострочення платежу.

У відповідності до ч.1 ст.ст.546, 549
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно із п.6 ст.232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи вищевикладене та
перевіривши розрахунок позивача,
судова колегія вважає, що вимоги
останнього в частині стягнення пені за
несвоєчасне виконання відповідачем
взятих на себе грошовий зобов'язань в
розмірі 688 228,14 грн. є обґрунтованими,
нараховані відповідно до
законодавства, тому підлягають
задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення
з відповідача 3% річних, судова колегія
також погоджується з висновком суду
першої інстанції в цій частині,
виходячи з наступного.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати індексу
інфляції та процентів річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання є способами захисту його
майнового права та інтересу, суть яких
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Системний аналіз законодавства
свідчить, що обов'язок боржника
відшкодувати кредитору причинені
інфляцією збитки з нарахуванням
процентів річних, випливає з вимог ст.625
Цивільного кодексу України.

При цьому, застосування положень
частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України не передбачає наявність вини
боржника.

Відповідної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р.
та Верховний Суд України у постанові №
3-12г10 від 08.11.2010 р.

З огляду на вищезазначені правові
норми боржник не звільняється від
відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлене вище
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання, положення вказаних
правових норм та перевіривши
розрахунок позивача, з останнього
судом першої інстанції правомірно
стягнуто 3% річних в розмірі 173 648,47 грн.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені обставини, сторонами не
надано.

Доводи, наведені відповідачем в
апеляційній скарзі, судовою колегією
до уваги не приймаються з огляду на те,
що вони є необґрунтованими та такими,
що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції, яким задоволено
позовні вимоги, відповідає чинному
законодавству та матеріалам справи.
Судова колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування чи зміні оскаржуваного
рішення.

Судові витрати покладаються на
підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «По
газопостачанню та газифікації
«Черкасигаз» на рішення
Господарського суду Черкаської
області від 12.06.2014р. у справі №925/630/14
залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду
Черкаської області від 12.06.2014 року у
справі №925/630/14 залишити без змін.

3.Матеріали справи №925/630/14 повернути до
Господарського суду Черкаської
області.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 21.07.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
М.Л. Яковлєв

В.В. Куксов