ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

05 червня 2014 року Справа № 5009/1050/12

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:Селіваненка
В.П.,суддів:Вовка І.В., Грека Б.М.,
Добролюбової Т.В., Черкащенка
М.М.,розглянувши заяву товариства з
обмеженою відповідальністю
"Бізнесінтергруп"про перегляд
Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 09.04.2013у
справі№ 5009/1050/12за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
"Адалін-Гран"дотовариства з обмеженою
відповідальністю "Бізнесінтергруп"за
участю третьої особи без самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивачатовариства з обмеженою
відповідальністю "Мокрянський кам'яний
кар'єр № 3"провизнання договору
недійсним

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 21.11.2012 позов
задоволено повністю, визнано недійсним
з моменту укладення договір
відступлення права вимоги від 09.11.2011 №
9-У, укладений товариством з обмеженою
відповідальністю "Адалід-Гран" та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Бізнесінтергруп".

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 18.12.2012 рішення
господарського суду Запорізької
області від 21.11.2012 у справі № 5009/1050/12
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.04.2013 у справі №5009/1050/12
рішення господарського суду
Запорізької області від 21.11.2012 та
постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 18.12.2012 у даній
справі залишено без змін.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Бізнесінтергруп"
звернулось із заявою про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
09.04.2013 у справі № 5009/1050/12, в якій просить
зазначену постанову скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
касаційної інстанції, мотивуючи свої
вимоги неоднаковим застосуванням
Вищим господарським судом України
положень статей 17, 18 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців", частини
другої статті 87, частини першої статті
92 та абзацу другого частини другої
статті 207 Цивільного кодексу України,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

В обґрунтування своїх вимог заявником
подано постанови Вищого
господарського суду України від 13.03.2014
у справі 906/1428/13, від 19.02.2014 у справі
№5011-35/15336-2012, від 16.01.2014 у справі №904/4014/13,
від 05.02.2014 у справі №905/143/13-г та від
18.03.2014 у справі №5009/1641/12.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, Вищий
господарський суд України не вбачає
підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України,
враховуючи таке.

Відповідно до статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана виключно на
таких підставах: 1) неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах; 2)
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень (пункт 1 статті 11116 ГПК України)
матиме місце в разі, коли суд (суди)
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за подібних предмета та
підстав позову, змісту позовних вимог
та встановлених судом фактичних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків,
покладених в основу цих судових рішень.

Як вбачається зі змісту постанови від
09.04.2013 у справі № 5009/1050/12, про перегляд
якої подано заяву, Вищий господарський
суд України залишив без змін судові
рішення попередніх інстанцій, якими
задоволено позов про визнання
недійсним з моменту укладення договір
відступлення права вимоги. При цьому
суд касаційної інстанції виходив з
того, що судами попередніх інстанцій
встановлено, що на день укладення
спірного договору директор позивача не
мав жодних правових підстав для його
підписання, що підтверджується
рішенням загальних зборів товариства;
крім того, спірний договір у подальшому
не був схвалений товариством.

Водночас у постанові від 19.02.2014 у справі
№5011-35/15336-2012, на яку посилається
заявник, суд касаційної інстанції
визнав обґрунтованими висновки судів
попередніх інстанцій щодо відсутності
підстав для задоволення позову про
визнання недійсними генеральних
договорів про надання кредитних
послуг, договору застави транспортного
засобу та договору іпотеки з огляду на
встановлені судами попередніх
інстанцій обставин справи стосовно
того, що відповідач на момент
підписання спірних договорів не знав
та не міг знати, що протоколи були
підроблені та про наявність у зв'язку з
цим обмежень генерального директора
ОСОБА_6, оскільки на момент підписання
спірних договорів, рішення засідань
наглядової ради позивача, оформлені
протоколами №7, №8, №11 не були визнані
недійсними у судовому порядку та
підтверджували повноваження
генерального директора позивача на
підписання цих правочинів.

У постанові від 16.01.2014 у справі №904/4014/13
суд касаційної інстанції погодився з
висновком суду апеляційної інстанції
про відсутність підстав для
задоволення позову про визнання
недійсною додаткової угоди до договору
оренди приміщень та визнання недійсним
договору оренди з огляду на те, що в
матеріалах справи відсутні докази
того, що відповідач-2 був обізнаний про
обмеження директора позивача, які
зазначені в протоколі №07-07-2012/1; крім
того, відсутні докази зловмисної
домовленості представника
відповідача-1 з представником
відповідачем-2 щодо укладення договору,
у зв'язку з чим немає підстав вважати,
що при укладанні як додаткової угоди,
так і договору були порушені приписи
статей 203 та 215 Цивільного кодексу
України.

Таким чином, зазначені судові рішення
не підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права в подібних
правовідносинах, а свідчать лише про
наявність різних обставин, залежно від
яких суд касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків.

Разом з тим не є подібними
правовідносини у постановах Вищого
господарського суду України від 05.02.2014
у справі №905/143/13-г та від 18.03.2014 у справі
№5009/1641/12 у порівнянні з постановою, про
перегляд якої подано заяву, оскільки у
справах №905/143/13-г та №5009/1641/12 предметом
судового розгляду є заяви про
банкрутство, які розглядалися в
порядку провадження у справах про
банкрутство, в той час як предметом
позову у справі №5009/1050/12 є вимога про
визнання недійсним договору
відступлення права вимоги, яка
розглядалася в порядку позовного
провадження.

Крім того, постанова Вищого
господарського суду України від 13.03.2014
у справі №906/1428/13, якою рішення судів
попередніх інстанцій скасовано, а
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції, не може бути
доказом неоднакового застосування
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, оскільки прийняття
касаційною інстанцією постанови про
скасування судових рішень судів
попередніх інстанцій з передачею
справи на новий розгляд не означає
остаточного вирішення спору у справі, а
тому на відповідну постанову не може
бути здійснено посилання на
підтвердження підстави, встановленої
пунктом 1 частини першої статті 11116 ГПК
України.

За таких обставин відсутні визначені
статтею 11116 ГПК України підстави для
допуску справи №5009/1050/12 до провадження
Верховного Суду України.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 86, 11116, 11121 ГПК України Вищий
господарський суд України

УХВАЛИВ:

Відмовити товариству з обмеженою
відповідальністю "Бізнесінтергруп" у
допуску справи № 5009/1050/12 до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддяВ.Селіваненко Судді
І.Вовк Б.Грек Т.Добролюбова
М.Черкащенко