КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2014 р. Справа№ 910/1355/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від Прокуратури м.Києва: Жовтун Н.Б. -
старший прокурор

від позивача-1: не з'явився

від позивача-2: не з'явився

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача-2: Войтенко - Школа Л.В. -
представник да довіреністю

від третьої особи: Гармашов Б.С. -
представник за довіреністю

розглянувши у відкриому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу Заступника прокурора м.Києва

на рішення

Господарського суду м.Києва

від 13.03.2014р.

у справі № 910/1355/13 (суддя Борисенко І.І.)

позовом Першого заступника прокурора
Деснянського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради та Департаменту
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації)

до Деснянської районної у м. Києві
адміністрації, Дочірнього
підприємства "Техком" Товариства з
обмеженою відповідальністю "Техком"

третя особа: Регіональне відділення
Фонду Держаного майна України по місту
Києву

про визнання недійсним договору та
витребування нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора
Деснянського району м. Києва звернувся
до суду в інтересах держави в особі
Київської міської ради та Департаменту
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання недійсним
з моменту укладення Договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень з
№1 по №2 (групи приміщень №10),
приміщення №1 по № 9 (групи приміщень
№11) (в літ. А), загальною площею 302, 70 кв.
м., що складає 12/100 частини (від
нежитлового будинку площею 2 426, 70 кв.
м.), які знаходяться за адресою: вул.
Закревського, 29 в місті Києві, що
укладений 10.06.2009 р. та витребування з
відповідача 2 нежитлових приміщень з №1
по № 12 (групи приміщень № 10), приміщення
з №1 по № 9т (групи приміщень №11) (в літ.
А),загальною площею 302, 70 кв. м., що
складає 12/100 частини (від нежитлового
будинку площею 2 426, 70 кв. м.), які
знаходяться за адресою: вул.
Закревського, 29 в місті Києві вартістю 1
928 367, 60 грн. та повернення їх у
комунальну власність територіальної
громади міста Києва.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 13.03.2014 року у справі № 910/1355/13 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги,
апелянт посилається на те, що висновки
суду не ґрунтуються на матеріалах
справи, місцевим господарським судом
всупереч ст. 43 ГПК України неналежним
чином оцінені наявні у ній докази, що
призвело до невірного застосування
вимог матеріального права та
безпідставної відмови у позові, та
просить задовольнити позовні вимоги
повністю, оскільки вважає, що судом
порушено норми процесуального та
матеріального права, неповністю
з»ясовано обставини, що мають значення
для справи, внаслідок чого було
прийнято рішення, яке є незаконним,
необґрунтованим та підлягає
скасуванню.

Апелянт посилається на те, що з моменту
прийняття 28.08.2008р. Київрадою рішення
про передачу приміщення з комунальної
власності територіальної громади
Деснянського району м. Києва до
комунальної власності територіальної
громади м.Києва право розпорядження
нежитловим приміщенням по вул.
Закревського, 29, у м.Києві перейшло до
Київської міської ради, а Деснянська
райрада таке право втратила оскільки
належний власник майна - Київська
міська рада рішення про відчуження
приміщення не приймала, договір
підлягає визнанню недійсним на
підставі ст. 215 ЦК України.

Скаржник в апеляційній скарзі
зазначає, що за приписами ст.388 ЦК
України, у разі якщо майно вибуло з
володіння власника поза його волею, він
має право витребувати це майно від
добросовісного набувача.

Крім того, апелянт вважає, що місцевий
суд безпідставно залишив поза увагою,
що волевиявлення Київської міської
ради на продаж приміщень відсутнє, а
тому вона має право витребувати спірне
майно від підприємства на підставі
ст.388 ЦК України. Також суд з посиланням
на Конвенцію про захист прав і основних
свобод людини 1950 року, ратифіковану
Законом України № 475/97 від 17.07.1997, та
зміст рішень Європейського суду з прав
людини, помилково зазначив, що
повернути приміщення у комунальну
власність неможливо, оскільки
порушення приватизаційного
законодавства сталися з вини органів
приватизації.

Апелянт вважає, що поза увагою суду
залишилося те, що за ст. 1 Першого
протоколу вказаної Конвенції кожна
фізична або юридична особа має право
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше, як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

На думку апелянта судом не враховано,
що внаслідок прийняття Деснянською
райрадою неправомірного рішення про
приватизацію спірних приміщень та
укладення незаконного договору
територіальна громада міста Києва
незаконно позбавилася права власності
та права володіння своїм майном, що
суперечить принципам зазначеної
Конвенції.

Крім того, апелянт вважає, що
відмовляючи у позові, суд безпідставно
послався на те, що дочірньому
підприємству не було відомо про
порушення вимог законодавства у ході
приватизації нерухомого майна.

В судове засідання представники
позивачів та відповідача-1 не
з»явились, про час та місце розгляду
справи повідомлялись належним чином,
однак не скористались своїми правами,
передбаченими статтею 22 ГПК України.
Виходячи з того, що явка сторін не
визнавалася обов'язковою судом
апеляційної інстанції, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статті 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторони,
Київський апеляційний господарський
суд дійшов висновку про можливість
розгляду апеляційної скарги по суті в
судовому засіданні 10.07.2014 року за
відсутності представників позивачів
та відповідача-1.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши наявні матеріали справи у
повному обсязі, перевіривши повноту
встановлення обставин справи та їх
юридичну оцінку, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, заслухавши
пояснення учасників процесу, колегія
встановила наступне.

Рішенням Виконавчого комітету
Київської міської ради народних
депутатів від 13.01.1992р. №26 "Про
формування комунального майна міста та
районів" затверджено перелік
комунального майна, що перебуває у
власності територіальної громади
районів м. Києва та перелік майна, яке
перебуває у власності м. Києва,
відповідно до якого нежилі приміщення
на вул. М. Закревського, 29, в м. Києві.
Передані до комунальної власності
територіальної громади Деснянського
району м. Києва.

Рішенням Київської міської ради від
06.09.2001р. №3/1437 "Про районні у м. Києві
ради" вирішено утворити районі у м.
Києві ради згідно з переліком, що
реорганізуються відповідно до
законодавства України та
адміністративно-територіального
устрою, затвердженого рішенням
Київради від 27.04.2001р. №280/1257 "Про межі
нових адміністративних районів м.
Києва та організаційні заходи по
проведенню
адміністративно-територіальної
реформи".

Відповідно до п.7.1 рішення встановлено,
що пропозиції щодо передачі у відання
новоутворених районних у м. Києві рад
майна, коштів, підприємств, установ та
організацій внесено на розгляд
Київської міської ради. Разом з тим,
районні у м. Києві ради, утворені згідно
з зазначеним рішенням, є
правонаступниками прав і обов'язків в
частині майна, переданого
новоутвореним територіальним громадам
відповідно до нового
адміністративно-територіального
устрою, як зазначено у пункті восьмому.

Рішенням Київської міської ради від
28.08.2008р. №84-1/84 "Про внесення змін до
рішення Київради від 27.12.2001р. №208/1642 "Про
формування комунальної власності
територіальних громад районів міста
Києва" внесено зміни до переліку
об'єктів комунальної власності
територіальної громади м. Києва, до
нього включено нежитлові будинки на
вул. Закревського,29.

Рішенням Деснянської районної в місті
Києві ради від 28.10.2008р. №32 затверджено
перелік об'єктів комунальної власності
Деснянського району м. Києва, що
підлягають приватизації шляхом викупу.
До даного переліку включено і
приміщення, яким користувалось ДП
"Техком".

Згідно з п. 51 розділу ІХ Закону України
"Про державну програму приватизації" на
2000-2002роки, який діяв на момент
прийняття рішення Деснянської
районної у місті Києві ради до
затвердження чергової державної
програми приватизації на 2012-2014роки, у
разі прийняття рішення про
приватизацію орендованого державного
майна (будівлі, споруди, приміщення)
орендар одержує право на викуп цього
майна.

ДП "Техком" орендувало приміщення з 2002
по 2009 роки, що підтверджується
договорами оренди, укладеними спочатку
між ДП "Техком" та Управлінням з питань
майна Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації, потім між ДП
"Техком" та Комунальним підприємством
"Ватутінськіевестбуд".

Відповідно до п.5.1.4 договору №0534 про
передачу майна комунальної власності
територіальної громади Деснянського
району м. Києва в оренду від 01.01.2007р.,
укладеного між ДП "Техком" та
Комунальним підприємством
"Ватутінськіевестбуд", та чинного на
момент прийняття рішення Київради,
орендар після закінчення терміну дії
цього Договору має переважне право на
продовження дії договору за умови
належного виконання своїх обов'язків
за цим договором.

Відповідно до ч.1 ст.770 ЦК України у разі
зміни власника речі, переданої у найм,
до нового власника переходять права та
обов'язки наймодавця.

Органи приватизації, як органи
публічної влади, мали виключні
повноваження щодо встановлення умов
приватизації та ухвалення необхідних
для їх проведення актів, не погоджують
своїх дій та рішень з покупцями, які не
могли мати можливості перевіряти
правильність їх рішень та зобов'язані
були дотримуватись встановлених умов
та порядку приватизації.

Судом першої інстанції встановлено, що
ДП «Техком» не мало можливості
перевірити правильність рішень
органів приватизації, як органів
публічної влади.

Таким чином, незалежно від зміни особи
орендодавця договір оренди продовжує
дію, орендар мав переважне право на
укладення договору оренди та в
будь-якому випадку одержував би право
на викуп орендованого майна незалежно
від того, рішення про приватизацію
прийняла б Київрада чи Деснянська
районна у м. Києві рада.

Наказом №90 від 30.10.2008р. представництва
Фонду державного майна України у
Деснянському районі м. Києва вирішено
продати шляхом викупу нежитлове
приміщення, яке орендує Відповідач-2.
Наказом №108 від 11.12.2008р. представництва
Фонду державного майна України у
Деснянському районі м. Києва "Про
рішення по заяві про приватизацію
нежитлового приміщення, яке орендує
відповідач-2 вирішено провести
приватизацію нежитлового приміщення,
яке орендує Відповідач-2 шляхом викупу,
відповідачу-2 разом з представництвом
Фонду державного майна України у
Деснянському районі м. Києва
підготувати проект договору
купівлі-продажу та акту
приймання-передачі нежитлового
приміщення".

Як свідчать матеріали справи, між
Дочірнім підприємством "Техком"
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Техком" та
Представництвом Фонду державного
майна України у Деснянському районі м.
Києва було укладено договір
купівлі-продажу приміщення шляхом
викупу. Приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 10.06.2009р. посвідчено
договір купівлі-продажу приміщення і
зареєстровано в реєстрі за №1293.
Посвідчуючи зазначений договір
купівлі-продажу, нотаріус КМНО ОСОБА_5
з'ясував, що відчужувані нежилі
приміщення (з №1 по №12 (групи приміщень
№10), приміщення з №1 по №9 (групи
приміщень №11) (в літ. А), загальною
площею 302,7 кв. м., що складає 12/100 частини
від нежилого будинку, які знаходяться
за адресою: м. Київ, вул. М. Закревського,
29) належать територіальній громаді
Деснянського району м. Києва на
підставі рішення виконавчого комітету
Київської міської Ради народних
депутатів від 13.01.1992р. №26 "Про
формування комунального майна міста та
районів", зареєстрованого в БТІ міста
Києва 07.08.1996р. та записано в реєстрову
книгу за № 1019-П.

Єдиним власником майна на момент
укладення оспорюваного договору
купівлі-продажу від 10.06.2009р. була
територіальна громада Деснянського
району м. Києва, про що і було зазначено
в довідці БТІ.

Акт приймання передачі приміщення між
ДП "Техком" ТОВ "Техком" та
Представництвом Фонду державного
майна України у Деснянському районі м.
Києва було складено та підписано
07.08.2009р.

Згідно з п. 1.3. договору право власності
на приміщення переходить до покупця з
моменту сплати повної вартості
придбаного приміщення та державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України
"Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" право
володіння, користування і
розпорядження об'єктом приватизації
переходить до покупця після сплати в
повному обсязі ціни продажу об'єкта
приватизації.

Вартість нежитлового приміщення на
момент приватизації, згідно з
довідкою-характеристикою №1395773 від
11.03.2009р., виданою БТІ становила 386 750, 71
грн.

Пунктом 1.4. договору визначено, що
згідно зі звітом про оцінку майна -
нежитлового приміщення, затвердженого
наказом Представництва Фонду
державного майна України у
Деснянському районі м. Києва від
26.12.2008р. за №115, вартість нежитлового
приміщення, що знаходиться за адресою:
м. Київ, вул. Закревського, 29, становить 1
606 973, 00 грн.

Відповідно до п. 1.5. договору ціна
продажу приміщення складається з
вартості об'єкта - 1 606 973, 00 грн., ПДВ - 321
394, 60 грн. та становить 1 928 367, 60 грн.

На виконання умов договору
купівлі-продажу відповідачем-2 було
перераховано 1 928 367, 60 грн. на рахунок
Представництва Фонду державного майна
у Деснянському районі м. Києва в ГУДК
України у м. Києві, згідно платіжного
доручення від 08.07.2009р. № 32 та платіжного
доручення від 05.08.2009р. №35.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України
"Про приватизацію невеликих державних
підприємства (малу приватизацію)" у
разі, якщо об'єктом приватизації є
нерухоме майно, право власності на
нього переходить до покупця після
державної реєстрації в установленому
законом порядку права власності на
придбаний об'єкт, яка здійснюється
після сплати в повному обсязі ціни
продажу об'єкта.

Державна реєстрація за відповідачем-2
права власності на приміщення була
здійснена в установленому законом
порядку, записано в реєстрову книгу
№8П-17 за реєстровим №1019, що
підтверджується реєстраційним написом
на договорі купівлі-продажу.

Таким чином, свої зобов'язання за
договором купівлі-продажу щодо сплати
ціни продажу приміщення та
зобов'язання за законодавством щодо
необхідності державної реєстрації
права власності на приміщення
відповідач-2 виконав в повному обсязі, а
тому правомірно набув права власності
на приміщення.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, суд вважає позовні
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203
цього кодексу. Зміст правочину не
повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України (статті 1, 8
Конституції України), а відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів недійсними, суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Постановою пленуму Верховного суду
України № 9 від 6 листопада 2009 року
зазначено, що відповідно до частини
першої ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено, у зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205- 210, 640 ЦК України,
тощо).

Фактичні обставини справи та докази на
їх підтвердження свідчать про те, що
прокурор необґрунтовано стверджує про
протиправність укладання спірного
договору купівлі - продажу приміщення
шляхом викупу від 10.06.2009 року, оскільки
за його змістом вбачається, що він
укладений на підставі вільного
волевиявлення, не суперечить
законодавству, не порушує права і
охоронювальні законом інтереси
громадян або суб'єктів господарювання,
сторони досягли істотних його умов, а
тому, в розумінні вимог ст. 638, 655 - 697 ЦК
України, та вимог ст. ст. 180, 181 ГК України
він вважається укладеним, а саме, подія
та прагнення сторін на його укладення
відбулося.

Пунктом 5 ст. 27 Закону України "Про
приватизацію державного майна"
передбачено, що на вимогу однієї із
сторін договір купівлі-продажу може
бути розірвано або визнано недійсним
за рішенням суду в разі невиконання
іншою стороною зобов'язань,
передбачених договором купівлі -
продажу, у визначені строки.

Відповідно до ч. 6 ст. 29 Закону України
"Про приватизацію державного майна"
порушення встановленого
законодавством порядку приватизації
або прав покупців є підставою для
визнання недійсним договору купівлі -
продажу об'єкта приватизації в порядку,
передбаченому законодавством України.

Інших підстав для визнання договорів
купівлі - продажу об'єкта приватизації
ніж визначені наведеними статтями
приватизаційне законодавство не
містить.

Колегія вважає правильними посилання
відповідача-2 на те, що органи
приватизації, як органи публічної
влади, мали виключні повноваження щодо
встановлення умов приватизації та
ухвалення необхідних для їх проведення
актів, не погоджують своїх дій та
рішень з покупцями, які не мали і не
могли мати можливості перевіряти
правильність їх рішень та зобов'язані
були дотримуватись встановлених умов
та порядку приватизації. Таким чином,
Відповідач-2 не мав можливості
перевірити правильність рішень
органів приватизації, як органів
публічної влади.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію ("Конвенція про захист
прав людини і основоположних свобод")
та практику Суду (Європейського суду з
прав людини та Європейської комісії з
прав людини) як джерело права.

У рішенні від 24 червня 2003 року у справі
"Стретч проти Об'єднаного Королівства"
Європейський суд з прав людини
зазначив: "наявність порушень з боку
органу публічної влади при укладенні
договору щодо майна не може бути
підставою для позбавлення цього майна
іншої особи, яка жодних порушень не
вчинила". У цій справі Європейський суд
дійшов висновку про те, що, оскільки
особу позбавили права на його майно
лише з тих підстав, що порушення були
вчинені з боку публічного органу, а не
громадянина, в такому випадку мало
місце "непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 "Першого протоколу
Конвенції". Тобто визнання недійсними
рішення публічного органу та договору,
згідно яких майно отримане у власність
від держави, та подальше позбавлення
цього права на підставі того, що
державний орган порушив закон, є
неприпустимим та незаконним.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

У наведеній справі Європейський суд з
прав людини дійшов висновку, що
оскільки особу позбавили права на його
майно лише з тих підстав, що порушення
були вчинені з боку публічного органу,
а не громадянина, в такому випадку мало
місце "непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції". Виходячи із підтверджених
матеріалами справи обставин
приватизації спірного об'єкту та умов
оспорюваного договору купівлі-продажу,
відповідач-2 правомірно очікував на
набуття права власності в значенні
статті 1 Першого протоколу до
Конвенції.

Абзацом 22 Постанови Верховного Суду
України від 14.03.2007р. у справі № 21-8во07 „
Про аспекти розгляду справ про
приватизацію майна " визначено, що самі
по собі допущені органами публічної
влади порушення при визначенні умов і
порядку приватизації не можуть бути
безумовною підставою для визнання
приватизаційних договорів недійсними,
повернення приватизованого майна
державі, порушуючи право власності
покупця, якщо вони не допущені в
наслідок винної, протиправної
поведінки самого покупця.

Аналогічну правову позицію наведено в
постановах ВГС України від 02.03.12 у
справі № 36/310, від 21.07.10 у справі № 8/19пд.

На підставі вищевикладеного, колегія
вважає, що наведені прокурором
обставини не дають підстав для
висновку про незаконність проведеної
приватизації спірного майна, шляхом
його викупу, та як наслідок не свідчать
про наявність підстав для визнання
договору купівлі-продажу такого майна
недійсним, а тому в задоволенні позову
в наведеній частині необхідно
відмовити.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

За змістом ст.ст. 22, 23 Закону України
"Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" (в
редакції, чинній на момент укладання
оскаржуваного договору) право
власності на державне майно
підтверджується договором
купівлі-продажу, який укладається між
покупцем та уповноваженим
представником відповідного органу
приватизації, а також актом
приймання-передачі зазначеного майна.

Право власності відповідача-2 на спірне
майно підтверджується договором
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 10.06.2009р., посвідченим приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрованим в реєстрі за № 1293,
державна реєстрація права власності на
приміщення за відповідачем-2
підтверджується реєстраційним написом
на договорі купівлі-продажу.

Оскільки судом не встановлено
наявності підстав для задоволення
позову в частині визнання недійсним
договору купівлі-продажу спірного
майна, то підстави для задоволення
позову в частині витребування спірних
приміщень у комунальну власність
територіальної громади міста Києва
також відсутні.

Що стосується заявлених
представниками відповідачів клопотань
про застосування строків позовної
давності до позовних вимог Першого
заступника прокурора Деснянського
району міста Києва в інтересах держави
в особі Київської міської ради та
Департаменту комунальної власності
міста Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
колегія зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу (ст. 256 Цивільного
кодексу України). Статтею 257 ЦК України
визначено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(стаття 261 Цивільного кодексу України).

Пунктами 3 та 4 статті 267 ЦК України
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес)
визначено, що поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки
прав та охоронюваних законом інтересів
позивачів щодо спірного майна, про
захист яких він просить суд у позові,
відповідачами не порушено, і суд
відмовляє позивачам у позові по суті в
зв'язку з безпідставністю позовних
вимог, питання порушення строку
позовної давності (за даних обставин)
не впливає на суть винесеного рішення і
відповідно, строк позовної давності, як
спосіб захисту саме порушеного права,
при вирішенні даного спору
застосуванню не підлягає.

Згідно зі статтею 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств і організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Тобто, підставами для
захисту цивільного права є його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Таким чином, право власності на
нежитлове приміщення за Київською
міською радою не було зареєстровано,
правомочностей власника у Київської
міської ради не виникло, тому права та
інтереси Київської міської ради у
результаті укладення договору
купівлі-продажу від 10.06.2009р. не були
порушені. В обґрунтування позовних
вимог Прокуратурою не надано ні
свідоцтва про право власності
Київської міської ради на спірні
нежитлові приміщення, ні витягу з
державного реєстру права власності на
нерухомість. Тому, безпідставним є
посилання апелянта на те, що Київська
міська рада була власником нежитлового
приміщення но вул. Закревського, 29.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст.43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Прокуратурою та позивачами не надано
суду належних та допустимих доказів в
обґрунтування заявлених позовних
вимог, у зв'язку з чим у суду відсутні
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги Першого заступника
прокурора Деснянського району міста
Києва в інтересах держави в особі
Київської міської ради та Департаменту
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації).

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи, а отже
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника
прокурора м.Києва на рішення
Господарського суду м.Києва від 13.03.2014р.
у справі № 910/1355/13 залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду м.Києва
від 13.03.2014р. у справі № 910/1355/13 залишити
без змін.

Матеріали справи № 910/1355/13 повернути до
Господарського суду м.Києва.

Головуючий суддя
А.І. Тищенко

Судді
Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх