ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
Р І Ш Е Н Н Я

07 липня 2014 р.
Справа № 927/639/14

Позивач: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Прилуки-ГарантБуд",

пров. Фермерський, буд. 1, с. Обичів,
Чернігівська область, Прилуцький
район, Чернігівська область, 17520

Відповідач: Приватне підприємство
"МПБП Стимул",

вул. Соборна, 46, м. Прилуки, Прилуцький
район, Чернігівська область, 17500

про стягнення 2500,00 грн.

Суддя А.М.Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: не з'явився. (Зибінська
Г.В. - представник, дов. б/н від 01.01.2014 р.,
присутня в судовому засіданні 24.06.14 р.)

Від відповідача: не з'явився. (ОСОБА_2 -
адвокат, дов. б/н від 25.12.2013 р., посв.
НОМЕР_1 від 26.01.07 р., присутній в судових
засіданнях 27.05.14 р. та 24.06.14 р.)

В судовому засіданні на підставі ч.2
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошені вступна та
резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Прилуки-ГарантБуд"
звернулось до господарського суду
Чернігівської області з позовом до
Приватного підприємства "МПБП Стимул"
про стягнення 2500,00 грн. як помилково
перерахованих, а також 1827,00 грн. витрат
зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог в
позовній заяві б/н від 24.03.14 р. позивач
посилається на те, що ТОВ «Прилуки -
ГаранБуд» були помилково перераховані
на рахунок відповідача за відсутності
правової підстави грошові кошти в сумі
2500,00 грн., з огляду на що відповідно до
приписів ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу
України позивач має право вимагати
повернення безпідставно отриманої
відповідачем грошової суми.

Ухвалою господарського суду
Чернігівської області від 07.05.14 р.
позовну заяву прийнято до розгляду та
порушено провадження у справі № 927/639/13,
розгляд справи призначено на 27.05.14 р..

В судове зсідання 27.05.14 р. з'явився
уповноважений представник
відповідача, уповноважений
представник позивача не з'явився.

В поданому позивачем до початку
судового засідання 27.05.14 р. через
канцелярію суду клопотанні б/н від 20.05.14
р. містились пояснення, в яких позивач
зазначав, що згідно попередньої усної
домовленості між сторонами, згідно
якої відповідач взявся розробити для
позивача проект по будівництву,
відповідачем було виставлено рахунок
на суму передплати в розмірі 2500,00 грн.
Однак, остаточної домовленості
сторонами так і не було досягнуто,
договір підписано не було, проте 12
липня 2012 року бухгалтерія ТОВ "Прилуки -
ГарантБуд" помилково здійснила
перерахування грошових коштів в
зазначеному вище розмірі на рахунок
ТОВ "МПБП Стимул" в якості передплати за
проектні роботи.

Позивач зазначив з приводу зазначення
у відправленому раніше акті звірки
окрім передплати в розмірі 2500,00 грн. ще
й інших сум, що таке відображення
відбулося через технічну помилку (збій
в програмі). При цьому, позивачем надана
копія акту звірки, який був
відправлений відповідачу разом з
претензією (з помилкою), та акт звірки в
новій редакції з доказами відправлення
такого акту відповідачу.

В поданому відповідачем до початку
судового засідання 27.05.14 р. через
канцелярію суду відзиві на позовну
заяву б/н від 21.04.14 р., який разом з
доданими до нього документами долучено
судом до матеріалів справи, відповідач
не погоджується з викладеними в
позовній заяві вимогами та вважає
позов таким, що не підлягає
задоволенню.

Відповідач заперечує викладені в
позовній заяві обставини щодо
помилкового перерахування спірних
коштів на рахунок відповідача та
виникнення обов'язку щодо їх
повернення на підставі ст. 1212
Цивільного кодексу України, оскільки в
дійсності кошти перераховувались на
підставі Договору № 23 на виготовлення
проектно-кошторисної документації від
6 липня 2012 року, у відповідності до п. 1
якого позивач доручив відповідачу
виготовити проектно-кошторисну
документацію по об'єкту: "Реконструкція
свинарників № 14,16 по провулку
Фермерському, 1 в с. Обичів".

Згідно п.2.1 вказаного Договору № 23 була
визначена вартість робіт відповідно до
протоколу погодження договірної ціни в
сумі 5000,00 грн.

Як зазначає відповідач, умовами
договору не передбачена сплата авансу
по даному договору, але позивач
перерахував кошти в сумі 2500 грн. як
передплату за проектні роботи згідно
рахунку від 10.07.2012 року, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 557 від 12 липня 2012 року, зокрема
зазначено в графі призначення платежу.

Посилаючись на ст. 531 Цивільного
кодексу України, згідно якої боржник
має право виконати свій обов'язок
достроково, якщо інше не встановлено
договором, актами цивільного
законодавства або не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту, відповідач вважає, що
вищевказана передплата не суперечить
нормам матеріального права та станом
на сьогоднішній день сторони
перебувають в договірних відносинах.

Згідно п.2.2 Договору від 6 липня 2012 року
визначені терміни виготовлення
Відповідачем проектно-кошторисної
документації, а саме один місяць після
підписання договору та передачі
позивачем вхідних даних для визначення
обсягів робіт.

Як вказує відповідач у своєму відзиві,
оскільки позивач не виконав покладені
договором зобов'язання в частині
передачі вхідних даних, він не може
виконати свої зобов'язання в частині
виготовлення проектно-кошторисної
документації.

Отже, з огляду на вищевикладене
відповідач вважає, що отримані
відповідачем кошти були отримані не як
помилково перераховані, а на підставі
договірних зобов'язань, як передплата
за виконані роботи, та з підстав ст. 1212
ЦК України вважає твердження позивача,
що кошти отримані відповідачем без
достатньої правової підстави
неправомірним.

Ухвалою суду від 27.05.14 р. розгляд справи
відкладався на 24.06.14 р.

В судове засідання 24.06.14 р. з'явились
уповноважені представники позивача та
відповідача.

До початку судового засідання 24.06.14 р.
через канцелярію суду представником
позивача подані письмові пояснення на
відзив відповідача б/н від 12.06.14 р., в
яких позивач вважає хибною викладену
відповідачем у відзиві на позовну
заяву позицію.

При цьому позивач вважає, що наявність
підписаного між сторонами договору не
виключає ймовірності помилкового
перерахування грошових коштів,
посилаючись на п.1.24 Закону України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні", згідно якого помилковий
переказ - це рух певної суми коштів,
унаслідок якого з вини банку або іншого
суб'єкта переказу відбувається її
списання з рахунку неналежного
платника та/або зарахування на рахунок
неналежного отримувача чи видача йому
цієї суми в готівковій формі.

Як зазначає в письмових поясненнях
позивач, помилкове перерахування
відбулося з вини працівника
бухгалтерії ТОВ "Прилуки - ГарантБуд",
оскільки керівництвом товариства на
той момент ще тільки проводились
переговори з декількома потенційними
виконавцями робіт по реконструкції
свинарників, і остаточного рішення про
співпрацю з конкретним товариством не
було прийнято. Позивач стверджує про
неодноразове звернення до відповідача
з проханням щодо повернення
перерахованих коштів як усно, так і
письмово. Відповідач, в свою чергу не
заперечував проти повернення, однак
кошти не повернув та письмової
відповіді не надав.

В поясненнях позивач також повідомляє,
що на даний час роботи по реконструкції
свинарників виконані іншою
організацією та проведено розрахунок
за виконані послуги.

Отже, виходячи з вищевикладеного,
позивач наголошує, що грошові кошти в
розмірі 2500,00 грн. є помилково
перерахованими, та просить суд
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

В судовому засіданні 24.06.14 р.
представником відповідача подані
письмові пояснення б/н від 24.06.14 р. з
доданою копією рахунку - фактури №
СФ-0000029 від 10.07.12 р., які долучені судом
до матеріалів справи.

В письмових поясненнях відповідач
зазначає, що згідно п. 1 Договору № 23 на
виготовлення проектно - кошторисної
документації від 06.07.12 р. позивач
доручив відповідачу виготовити
проектно-кошторисну документацію по
об'єкту: "Реконструкція свинарників №
14,16 по провулку Фермерському, 1 в с.
Обичів Прилуцького району
Чернігівської області". Крім того, була
визначена вартість робіт відповідно до
протоколу погодження договірної ціни в
сумі 5 000 грн. (п.2.1 Договору).

Як вказує в поясненнях відповідач, на
виконання вказаного договору ПП "МБПБ
"Стимул" було виставлено
рахунок-фактуру № СФ-0000029 від 10 липня 2012
року на суму 2500,00 грн., згідно якого
позивачем були перераховані кошти в
сумі 2500,00 грн., що підтверджується
платіжним дорученням № 557 від 12 липня
2012 року.

За таких підстав, на думку відповідача,
кошти були перераховані на підставі
договору № 23 від 6 липня 2012 року, а тому
твердження позивача щодо отримання
відповідачем коштів в сумі 2500,00 грн. без
достатньої правової підстави є
неправомірними.

В судовому засіданні 24.06.14 р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги, викладені в позовній
заяві, з урахуванням поданих письмових
пояснень на відзив відповідача б/н від
12.06.14 р.

Представник відповідача підтримав
заперечення проти позову з мотивів,
викладених у відзиві на позовну заяву
б/н від 21.04.14 р. та в письмових
поясненнях б/н від 24.06.14 р..

На підставі ч. 3 ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні з 24.06.14 р. по 01.07.14 р.
оголошувалась перерва.

Ухвалою суду від 01.07.14 р. розгляд справи
відкладався на 07.07.14 р.

Уповноважені представники позивача та
відповідача в судові засідання 01.07.14 р.
та 07.07.14 р. не з'явились.

Копії ухвали суду від 01.07.14 р., які
направлялась позивачу та відповідачу
на вказані в позовній заяві адреси, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи засвідченими копіями реєстру
поштових відправлень суду від 04.07.14 р.
та списку згрупованих поштових
відправлень № 670, на час проведення
судового засідання до суду не
повернулись.

Судом здійснено запити з офіційного
сайту Українського державного
підприємства поштового зв'язку
"Укрпошта" щодо відстеження пересилань
поштових відправлень № 663,
671, в яких зазначається, що дані
відправлення направлені до
відповідних об'єктів поштового зв'язку,
відомості про вручення адресату
(одержувачу) відсутні.

Пунктом 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.11 р.
№ 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (далі - Постанова № 18)
передбачено, що за змістом статті 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

З огляду на приписи ст. 64
Господарського процесуального кодексу
України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд
вважає, що сторони повідомлені про час
і місце розгляду справи судом.

Про поважні причини неявки
уповноважених представників позивача
та відповідача в судові засідання 01.07.14
р. та 07.07.14 р. суд не повідомлено.

Заяв та клопотань процесуального
характеру від сторін на час слухання
справи не надходило.

Подані представниками відповідача
письмові клопотання від 27.05.14 р. та
представником позивача від 24.06.14 р. про
відмову від здійснення технічної
фіксації судового процесу судом
задоволені. Засідання господарського
суду по розгляду даної справи
проведені без фіксації технічними
засобами. Судовий процес відображено у
протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи
представників сторін було ознайомлено
з правами та обов'язками відповідно до
ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Представники сторін в судових
засіданнях повідомили суд, що права та
обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін в
судових засіданнях не заявлено.

Інших доказів на підтвердження своїх
вимог та заперечень, окрім наявних в
матеріалах справи, на час проведення
судових засідань 01.07.14 р. та 07.07.14 р.
сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки
явка уповноважених представників
сторін в судові засідання 01.07.14 р. та
07.07.14 р. засідання обов'язковою не
визнавалась, сторони не скористались
належним їм процесуальним правом
приймати участь у зазначених судових
засіданнях, беручи до уваги
відсутність процесуальних заяв та
клопотань сторін на час розгляду
справи, суд продовжив розгляд справи за
відсутності уповноважених
представників сторін, виключно за
наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово
відкладав розгляд справи, надаючи
учасникам судового процесу можливість
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 Господарського
процесуального кодексу України, не
знаходив підстав для відкладення
розгляду справи.

Враховуючи нез'явлення представників
сторін в судові засідання 01.07.14 р. та
07.07.14р., на підставі ч. 8 ст. 81-1
Господарського процесуального кодексу
України фіксування судового процесу по
розгляду даної справи за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалось. Судовий процес
відображено у протоколі судового
засідання.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення представників
сторін, з'ясувавши обставини, що мають
значення для вирішення спору,
перевіривши наданими сторонами
доказами та оглянувши в судовому
засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного
кодексу України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628
Цивільного кодексу України).

06 липня 2012 р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Прилуки-ГарантБуд» (Замовник за
договором, позивач у справі) та
Приватним підприємством «МПБП Стимул»
(Виконавець за договором, відповідач у
справі) укладено договір № 23 на
виготовлення проектно-кошторисної
документації по об'єкту:
«Реконструкція свинарників № 14, №16 по
провул. Фермерський, 1 в с. Обичів
Прилуцького району Чернігівської
області", згідно договору № 13 від 03.05.12
р. (далі - Договір № 23).

Як вбачається із наявної в матеріалах
копії Договору № 23, вказаний договір
засвідчений скріпленими відповідними
відбитками печаток сторін підписами
уповноважених представників Замовника
та Виконавця, а саме директора ТОВ
«Прилуки - ГарантБуд» Рожко Д.М. з боку
Замовника, який діє на підставі
Статуту, та директора ПП «МПБП Стимул»
Колесником Д.В. з боку Виконавця, який
діє на підставі Статуту.

Згідно п. 1.1 Договору № 23 Замовник
доручив, а Виконавець в межах
договірної ціни прийняв на себе
зобов'язання виготовити
проектно-кошторисну документацію по
об'єкту: "Реконструкція свинарників №
14,16 по провул. Фермерський, 1 в с. Обичів
Прилуцького району Чернігівської
області". Після звершення робіт
Виконавець передає Замовнику комплект
технічної документації в обсязі вимог
завдання у відповідності з діючими в
Україні державними нормативними
документами.

Крім того, пунктом 2.1 Договору № 23 була
визначена вартість вказаних в п.1.1
робіт відповідно до підписаного обома
сторонами Протоколу погодження
договірної ціни (Додаток № 2 до
Договору № 23) та визначена складеним
відповідачем кошторисом (Додаток № 1
до Договору № 23) в сумі 5000,00 грн. з ПДВ.

За умовами п.1.2. Договору № 23 Замовник
сплачує Виконавцю за виконані роботи
згідно кошторису № 1 (Додаток № 1).
Розрахунки за виконані роботи
здійснюються на підставі актів здачі -
прийняття, підписаних уповноваженими
представниками сторін на протязі 5-ти
банківських днів (п.4.1 Договору № 23).

Відповідно до п.2.2 Договору термін
виготовлення проектно - кошторисної
документації складає один місяць після
підписання договору та передачі
Замовником вхідних даних для
визначення обсягів робіт.

Згідно п.6.1 Договору № 23 даний договір
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами і діє до повних
взаємних розрахунків згідно умов цього
договору, але не пізніше 31.12.12 р.

Судом встановлено, що укладений
правочин за своїм змістом та правовою
природою є договором підряду, який
підпадає під правове регулювання норм
§ 4 глави 61 Цивільного кодексу України.

Стаття 837 ЦК України передбачає, що за
договором підряду одна сторона
(Підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (Замовника), а
Замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Одночасно статтею 887 ЦК України
регулюються правовідносини сторін, які
виникають при укладанні договорів
підряду саме на проведення проектних
та пошукових робіт. Так, ч.1 вказаної
статті визначає, що за договором
підряду на проведення проектних та
пошукових робіт підрядник
зобов'язується розробити за завданням
замовника проектну або іншу технічну
документацію та (або) виконати пошукові
роботи, а замовник зобов'язується
прийняти та оплатити їх.

За приписами ч. 2 ст. 837 Цивільного
кодексу України до договору підряду на
проведення проектних і пошукових робіт
застосовуються положення цього
Кодексу, якщо інше не встановлено
законом.

Як вказано відповідачем в письмових
поясненнях та підтверджено
представником ПП «МПБП «Стимул» в
судовому засіданні, на виконання
вказаного Договору № 23 ПП "МБПБ "Стимул"
було виставлено рахунок-фактуру №
СФ-0000029 від 10 липня 2012 року в сумі 2500,00
грн. на передплату за виготовлення
проектних робіт, копія якого наявна в
матеріалах справи.

Згідно ст. 531 Цивільного кодексу
України боржник має право виконати
свій обов'язок достроково, якщо інше не
встановлено договором, актами
цивільного законодавства або не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Судом згідно матеріалів встановлено та
підтверджено позивачем в позовній
заяві та письмових поясненнях, що
незважаючи на відсутність
передбачених Договором № 23 умов щодо
передплати за виготовлення проектно -
кошторисної документації, згідно
наявного в матеріалах справи оригіналу
платіжного доручення № 557 від 12.07.12 р.
позивачем на розрахунковий рахунок
відповідача були перераховані грошові
кошти в сумі 2500,00 грн. із зазначенням в
графі призначення платежу «передплата
за проектні роботи зг. рах. від 10.07.12 р.».

При цьому, як зазначив позивач в
письмових поясненнях б/н від 12.06.14 р. та
підтвердив в судовому засіданні
представник позивача, помилкове
перерахування вказаної суми відбулося
з вини працівника бухгалтерії ТОВ
"Прилуки - ГарантБуд", оскільки
керівництвом товариства на той момент
ще тільки проводились переговори з
декількома потенційними виконавцями
робіт по реконструкції свинарників, і
остаточного рішення про співпрацю з
конкретним товариством не було
прийнято, на даний час роботи по
реконструкції свинарників виконані
іншою організацією та товариством
проведено розрахунок за виконані
послуги.

Листом № 09/12/13 від 09.12.13 р., отримання
якого 18.12.13 р. відповідачем
підтверджується наявною в матеріалах
справи копією рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення № 226, позивач
звертався до відповідача з проханням
про повернення на протязі 5 днів
помилково перерахованих згідно
платіжного доручення № 557 від 12.07.12 р.
грошових коштів в сумі 2500,00 грн.,
посилаючись на ч. 1 ст. 1212 Цивільного
кодексу України та п. 6 Указу Президента
України № 277/95 від 16.03.95 р. «Про заходи
щодо нормалізації платіжної
дисципліни в народному господарстві»,
згідно якого підприємства незалежно
від форм власності мають повертати у
п'ятиденний строк платникам помилково
зараховані на їх рахунки кошти.

Разом з листом (претензією) на адресу
відповідача позивачем надсилався для
підпису акт звірки розрахунків за
період з 31.12.11 р. по 26.12.13 р., в якому, як
встановлено судом, окрім зазначеної
передплати в сумі 2500,00 грн. містились
інші суми, в якості причини зазначення
яких в письмових поясненнях б/н від
20.05.14 р. позивач зазначив технічну
помилку (збій в програмі).

Зазначений лист № 09/12/13 від 09.12.13 р.
залишений відповідачем без
задоволення.

Таким чином, як вбачається з матеріалів
справи та підтверджено представниками
сторін в судовому засіданні, отримані
згідно платіжного доручення позивача
№ 557 від 12.07.12 р. грошові кошти в розмірі
2500,00 грн. відповідачем повернуті не
були, в результаті чого позивач був
змушений звернутись до суду із
вказаним позовом.

Крім того, 20.05.14 р. позивачем був
надісланий на адресу відповідача новий
акт звірки за період з 01.07.14 р. по 19.05.14 р.
із відображенням в ньому єдиної суми
заборгованості в розмірі 2500,00 грн. із
датою виникнення 12.07.12 р.. Факт
надсилання листа підтверджується
наявними в матеріалах справи
фіскальним чеком та відповідним описом
вкладення в цінний лист від 20.05.14 р.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст.
129 Конституції України, ст. 4-2,4-3
Господарського процесуального кодексу
України, основними засадами
судочинства є рівність всіх учасників
судового процесу перед законом та
судом, змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України покладено на сторони та інших
учасників судового процесу.

Тобто, вказана норма Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує доводити свою правову
позицію саме ту сторону, яка на неї
посилається. При цьому, відповідно до
ст. 32 Господарського процесуального
кодексу України доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що господарський суд
створює сторонам та іншим особам, які
беруть участь у справі, необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Саме змагальність сторін, яка
реалізується в господарському процесі
через ст. 33 ГПК України дає змогу суду
всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати
всі обставини справи та внаслідок чого
ухвалити законне, обґрунтоване і
справедливе рішення у справі.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи
розірвання Договору № 23 від 06.07.12 р. на
виготовлення проектно-кошторисної
документації по об'єкту:
«Реконструкція свинарників № 14, №16 по
провул. Фермерський, 1 в с. Обичів
Прилуцького району Чернігівської
області", згідно договору № 13 від 03.05.12
р. суду не надано.

Судом встановлено, що предметом спору у
даній справі є повернення здійсненої
за Договором № 23 попередньої оплати.
При цьому вимоги позивача (замовника)
мотивовані направленням відповідачу
(виконавцю) листа (претензії) щодо
повернення помилково перерахованих
грошових коштів на підставі ч. 1 ст. 1212
Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 849 ЦК України, яка визначає
загальні положення договору підряду,
замовник має право у будь-який час до
закінчення роботи відмовитися від
договору підряду, виплативши
підрядникові плату за виконану частину
роботи та відшкодувавши йому збитки,
завдані розірванням договору.

Зі змісту листа (претензії), на який
посилається ТОВ «Прилуки-ГарантБуд» в
позовній заяві, не вбачається
пропозиції позивача розірвати договір
або відмова від останнього, натомість,
взагалі посилання як на підставу
перерахування грошових коштів в сумі
2500,00 грн. на укладений між сторонами
Договір № 23 відсутнє.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України
регулює випадки набуття майна або його
збереження без достатніх правових
підстав, зокрема, її положеннями
передбачено, що особа, яка набула майно
або зберегла його у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави,
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 Цивільного кодексу
України застосовуються незалежно від
того, чи безпідставне набуття або
збереження майна було результатом
поведінки набувача майна, потерпілого,
інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про: повернення
виконаного за недійсним правочином;
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння; повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; відшкодування шкоди
особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи.

Відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу
України набувач зобов'язаний повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
в натурі. У разі неможливості повернути
в натурі потерпілому безпідставно
набуте майно відшкодовується його
вартість, яка визначається на момент
розгляду судом справи про повернення
майна.

Аналізуючи наведені законодавчі
положення, суд звертає увагу сторін, що
об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань із набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однією особою (набувачем) за
рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбільшення
майна у іншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або відсутності
збільшення на стороні потерпілого; 4)
відсутність правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб (відсутність положень закону,
адміністративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
Цивільного кодексу України).

Таким чином, передумовою для
задоволення вимог про повернення
безпідставно збереженого майна є,
зокрема, встановлення факту його
збереження за рахунок іншої особи. При
цьому, вказані обставини мають бути
доведені відповідними доказами.

Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто,
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Як зазначено вище, відповідно до ч.1, п. 1
ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, договори та інші
правочини.

Згідно ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу
України об'єктами цивільних прав є
речі, у тому числі гроші та цінні
папери, інше майно, майнові права,
результати робіт, послуги, результати
інтелектуальної, творчої діяльності,
інформація, а також інші матеріальні і
нематеріальні блага.

У відповідності до ч.1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Виходячи з системного аналізу
зазначених положень та ч.1 ст. 1212
Цивільного кодексу України суд
доходить висновку про те, що чинний
договір чи інший правочин є достатньою
та належною правовою підставою набуття
майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками відповідних правовідносин
у майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Таким чином, загальна умова частини
першої статті 1212 ЦК України звужує
застосування інституту безпідставного
збагачення у зобов'язальних
(договірних) відносинах, або отримане
однією зі сторін у зобов'язанні
підлягає поверненню іншій стороні на
підставі статті 1212 ЦК України тільки за
наявності ознаки безпідставності
такого виконання. Набуття однією зі
сторін зобов'язання майна за рахунок
іншої сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

За таких обставин, у разі виникнення
спору стосовно набуття майна або його
збереження без достатніх правових
підстав договірний характер
правовідносин виключає можливість
застосування до них судом положень
частини першої статті 1212 Цивільного
кодексу України, у тому числі й щодо
зобов'язання повернути майно
потерпілому.

Зазначена правова позиція визначена в
постанові Верховного Суду України від
22.01.2013 р. у справі № 5006/18/13/2012.

Якщо зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 Цивільного кодексу України до
моменту його виконання, таке виконання
має правові підстави (підстави, за яких
виникло це зобов'язання). Набуття
однією зі сторін зобов'язання майна за
рахунок іншої сторони в порядку
виконання договірного зобов'язання не
є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, стаття 1212
Цивільного кодексу України може бути
застосована тільки після того, як така
правова підстава в установленому
порядку скасована, визнана недійсною,
змінена, припинена або була відсутня
взагалі.

Оскільки, як встановлено господарським
судом, між ТОВ «Прилуки - ГарантБуд» та
ПП «МПБП «Стимул» було укладено
Договір № 23 від 06.07.12 р. на виготовлення
проектно-кошторисної документації по
об'єкту: «Реконструкція свинарників №
14, №16 по провул. Фермерський, 1 в с.
Обичів Прилуцького району
Чернігівської області", з огляду на те,
що зобов'язання між сторонами не
припинилися у зв'язку із спливом строку
дії Договору № 23, оскільки така
підстава припинення зобов'язання
чинним законодавством не передбачена,
а грошові кошти в розмірі 2500,00 грн. були
перераховані Товариством з обмеженою
відповідальністю «Прилуки - ГарантБуд»
ПП «МПБП Стимул» як попередня оплата за
договором, тобто за наявності
достатньої правової підстави, суд
дійшов висновку про необгрунтованість
посилань позивача на те, що оспорювані
грошові кошти вважаються отриманими
відповідачем безпідставно в розумінні
статті 1212 Цивільного кодексу України.

Рішення суду про задоволення позову
може бути прийнято виключно у тому
випадку, коли подані позивачем докази
дозволять суду зробити чіткий,
конкретний та безумовний висновок про
обґрунтованість та законність вимог
позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення" встановлено, що рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

За таких обставин, враховуючи те, що
позивач не довів в розумінні ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України ті обставини, на які він
посилається як на підставу своїх
позовних вимог, суд доходить висновку
про відсутність правових підстав для
витребування грошових коштів в сумі
2500,00 грн. на підставі ст. 1212 Цивільного
кодексу України, які становлять
вартість поставленої відповідачем
позивачу за Договором продукції.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції
України, ст.ст. 11, 202, 626, 629, 837, 887, 1212, 1213
Цивільного кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3,
33, 43, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та
підписаний 14 липня 2014 року.

Суддя
А.М.Селівон