ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

25 червня 2014 року Справа № 37/384пн

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіСеліваненка
В.П.,суддів:Вовка І.В., Грека Б.М.,
Стратієнко Л.В., Черкащенка
М.М.,розглянувши заявуфізичної
особи-підприємця ОСОБА_6про перегляд
Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 10.02.2014у
справі№ 37/384пнза позовомрегіонального
відділення Фонду державного майна
України по Донецькій областідо:1.
відділу державної виконавчої служби
Головного управління юстиції у
Донецькій області; 2. приватного
підприємства "НИВА-В.Ш." в особі філії 05;
3. фізичної особи-підприємця ОСОБА_6; 4.
ОСОБА_7; 5. ОСОБА_8; 6. фізичної
особи-підприємця ОСОБА_9,за
участю:прокурора в інтересах держави в
особі регіонального відділення Фонду
державного майна України по Донецькій
області,за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідачів:1.
державного підприємства
"Сільськогосподарське підприємство
"Таїровське"; 2. Міністерства аграрної
політики України,провизнання
прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна
недійсними,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду
Донецької області від 03.06.2013 у справі №
37/384пн, залишеним без змін постановою
Донецького апеляційного
господарського суду від 24.09.2013, позовні
вимоги задоволено; визнано недійсними
прилюдні торги з реалізації
арештованого нерухомого майна
державного підприємства
"Сільськогосподарське підприємство
"Таїровське", проведені 24.06.2011.

Постановою Вищого господарського суду
України від 10.02.2014 у справі № 37/384пн
постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 24.09.2013 та
рішення господарського суду Донецької
області від 03.06.2013 залишено без змін.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6
звернувся із заявою про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
10.02.2014 у справі № 37/384пн, в якій просить
зазначену постанову, постанову
Донецького апеляційного
господарського суду від 24.09.2013 та
рішення господарського суду Донецької
області від 03.06.2013 скасувати і прийняти
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Заяву з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 14.08.2012
у справі № 37/383пн, від 23.09.2009 у справі №
7/76-1999, від 29.11.2005 у справі № 8/914, від
12.02.2009 у справі № 7/179 та на ухвалу
Верховного Суду України від 15.02.2012
мотивовано неоднаковим застосуванням
судами одних і тих самих норм
матеріального права, а саме: частини
третьої статті 215 Цивільного кодексу
України, статті 2 Закону України "Про
введення мораторію на примусову
реалізацію майна", внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 02.06.2014 у справі № 37/384пн
заявнику було надано строк до 18.06.2014 для
усунення недоліків, допущених при
оформленні заяви про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
10.02.2014.

Заявником усунуто недоліки у
встановлений строк.

Згідно з частиною третьою статті 11120
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) у разі якщо
заявник усунув недоліки заяви в
установлений строк, вона вважається
поданою в день первинного її подання до
Вищого господарського суду України.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, Вищий
господарський суд України вважає за
необхідне відмовити в допуску справи
до провадження Верховного Суду України
з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 11116 ГПК України заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана на підставі
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень (пункт 1 частини першої статті
11116 ГПК України) матиме місце в разі,
коли суд (суди) касаційної інстанції у
розгляді двох чи більше справ за
подібних предмета і підстав позову,
змісту позовних вимог та встановлених
судом фактичних обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків,
покладених в основу цих судових рішень.

У постанові від 10.02.2014 у справі № 37/384пн,
про перегляд якої просить заявник,
Вищий господарський суд України
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій щодо задоволення
позову про визнання прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна недійсними, виходячи із
встановлених судами обставин справи
стосовно того, що реалізоване на
прилюдних торгах арештоване нерухоме
майно третьої особи-1 відноситься до
основних фондів підприємства і
обліковується як необоротні активи, що
мають використовуватися в процесі
виробництва, а тому на реалізацію
спірного майна розповсюджується дія
мораторію відповідно до положень
Закону України "Про введення мораторію
на примусову реалізацію майна", у
зв'язку з чим відбулося неправомірне
відчуження об'єктів нерухомого
державного майна на прилюдних торгах,
що призвело до позбавлення
підприємства засобів виробництва та
порушення інтересів держави.

Водночас у постанові від 14.08.2012 у справі
№ 37/383пн суд касаційної інстанції
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій щодо відсутності
правових підстав для задоволення
позову про визнання недійсними
прилюдних торгів з реалізації
арештованого майна третьої особи в
межах виконавчого провадження. При
цьому суд касаційної інстанції виходив
із встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи про те, що
прийняття рішення про приватизацію
третьої особи та передача функцій з
управління його майном позивачу
відбулася набагато пізніше, ніж
державною виконавчою службою було
накладено арешт на нерухоме майно
названого підприємства, тобто вже під
час знаходження спірного майна під
арештом, що виключає можливість
здійснення правомочностей органу
приватизації з розпорядження спірними
майном, з огляду на що спірні публічні
торги відповідають вимогам чинного на
час їх проведення законодавства і
підстави для визнання їх недійсними
відсутні.

У постанові від 29.11.2005 у справі № 8/914 суд
касаційної інстанції погодився з
висновками суду апеляційної інстанції
щодо відмови у задоволенні скарги
відповідача на дії виконавчої служби
про визнання недійсними і скасування
постанови державного виконавця про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження та акта
опису й арешту майна, виходячи із
встановлених судом обставин справи
стосовно того, що: дії державного
виконавця щодо виконання наказу суду
першої інстанції є правомірними;
мораторій на застосування примусової
реалізації майна державних
підприємств не розповсюджується на
оборотні активи підприємства, а також
грошові кошти на всіх без винятку
рахунках; відповідачем не доведено, що
взяті державним виконавцем під арешт
автомобілі відповідача забезпечують
ведення його саме виробничої
діяльності; дія мораторію не
поширюється на наукові установи, якою є
відповідач.

Таким чином, зазначені судові рішення
не підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, а свідчать лише про
наявність у згаданих справах різних
обставин, залежно від яких суд
касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків.

Ухвала Верховного Суду України від
15.02.2012 не може бути врахована як доказ
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, внаслідок
чого ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах,
оскільки у згаданій ухвалі суд дійшов
аналогічного висновку щодо визнання
недійсним за результатами прилюдних
торгів договору відчуження спірного
об'єкта, що й у постанові, про перегляд
якої подано заяву. Так, суд виходив з
того, що позивач є державним
підприємством, а відчужений за
результатами прилюдних торгів об'єкт
нерухомого майна віднесено до його
основних засобів виробництва,
відповідно ж до Закону України "Про
введення мораторію на примусову
реалізацію майна" встановлено
мораторій на застосування примусової
реалізації цього об'єкта.

Постанова Вищого господарського суду
України від 23.09.2009 у справі № 7/76-1999 не
може бути доказом неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права з огляду на
відмінність предмета і підстав позову
у зазначеній справі в порівнянні зі
справою, про перегляд постанови в якій
подано заяву, що виключає подібність
правовідносин у розумінні статті 11116
ГПК України. Так, у справі № 37/384пн
заявлено позов про визнання прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна недійсними, тоді як
справа № 7/76-1999 є справою про
банкрутство підприємства.

Крім того, постановою Вищого
господарського суду України від 12.02.2009
у справі № 7/179, на яку посилається
заявник, рішення судів попередніх
інстанцій скасовано, а скаргу на дії
виконавчої служби передано на новий
розгляд до суду першої інстанції. Однак
прийняття касаційною інстанцією
постанови про скасування рішень судів
нижчих інстанцій з передачею скарги на
новий розгляд не означає остаточного
вирішення спору у справі, а тому на
відповідну постанову не може
здійснюватися посилання на
підтвердження підстави, встановленої
пунктом 1 частини першої статті 11116 ГПК
України.

За таких обставин відсутні підстави
для допуску даної справи до
провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

У Х В А Л И В:

Відмовити фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_6 у допуску справи № 37/384пн до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддя В. Селіваненко Судді
І. Вовк Б. Грек Л. Стратієнко М.
Черкащенко