КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2014 р. Справа№ 910/18300/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Вершути
О.П.

за участю представників:

від позивача - Остроушко О.Л.

від відповідача - Цибізова О.О.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Публічного акціонерного
товариства «Полтаваобленерго» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 27.05.2014 року (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Полтаваобленерго»

до Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 37830,23 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Полтаваобленерго»
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до ДК «Газ
України» НАК «Нафтогаз України» про
стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 27.05.2014 в задоволені позовних
вимог було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, в якій вказує, що
рішення прийнято з порушення норм
матеріального права та при неповному
з`ясуванні обставин, що мають значення
для справи, а тому просить скасувати
рішення Господарського суду м. Києва
від 27.05.2014 року та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 26.06.2014 року прийнято до
провадження апеляційну скаргу та
призначено її до розгляду.

Представник позивача та представник
відповідача в судове засідання на
вказану дату з`явилися та дали усні
пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
наявні матеріали справи, встановив
наступне:

30.08.2011 року між ПАТ «Полтаваобленерго»
та ДП «Газ України» НАК «Нафтогаз
України» був укладений договір
поставки природного газу для
вироблення теплової енергії для потреб
установ та організацій, що
фінансуються, з державного та місцевих
бюджетів, а також інших суб'єкті
господарювання № 06/11-871БО-24/2233.

Відповідно до умов вказаного договору
відповідач зобов'язався поставити
позивачу імпортований природний газ за
кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений
на митну територію України Публічним
акціонерним товариством «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України», а позивач зобов'язався
прийняти і оплатити природний газ в
обсязі, зазначеному у договорі.

Позивач на виконання умов договору
здійснив передоплату за природний газ
на загальну суму 349748,53 грн., що
підтверджується платіжними
дорученням: №7675135 від 08.08.2011 року у
розмірі 348 694,40 грн. та № 7668668 від 08.08.2011
року у розмірі 1 054,13 грн.

Водночас, відповідач поставив позивачу
природного газу лише на 75 371,34 грн., що
підтверджується актами приймання
природного газу: від 31.08.2011 року на суму
27 407,76 грн. та від 30.09.2011 року на суму 47
963,58 грн.

Позивач, звертаючись із позовом до
суду, обґрунтовує свої вимоги тим, що
відповідач незаконно володіє та
користується коштами у розмірі 274 377,19
грн., що стало підставою для
нарахування Публічним акціонерним
товариством «Полтаваобленерго» до
сплати відповідачем процентів на
банківський вклад, за період з 30.09.2011
року по 19.08.2013 року.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору.

Згідно зі статтею 1212 Цивільного
кодексу України особа, яка набула майно
або зберегла його у себе за рахунок
іншої особи без достатньої правової
підстави, зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала. Положення цієї глави
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події. Положення цієї
глави застосовуються також до вимог
про: 1) повернення виконаного за
недійсним правочином; 2) витребування
майна власником із чужого незаконного
володіння; 3) повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні; 4)
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

В той же час, норми статті 1212 Цивільного
кодексу України регулюють не договірні
зобов'язання, коли між сторонами
виникають цивільні відносини з певних
юридичних фактів, зокрема
безпідставного отримання особою майна,
яке належить іншій особі.

Відповідно до вимог частини 2 статті 1214
Цивільного кодексу України у разі
безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 цього Кодексу).

Згідно з вимогами статті 536 Цивільного
кодексу України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Позивач, керуючись статтею 1061
Цивільного кодексу України, нарахував
відповідачу проценти на банківський
вклад за користування чужими грошовими
коштами, за період з 30.09.2011 року по 19.08.2013
року, у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції, що
включення процентів, які передбачено
статтею 536 Цивільного кодексу, до глави
«Виконання зобов'язання» свідчить про
те, що вони не належать ні до пені
(стаття 549 Цивільного кодексу, глава
«Забезпечення виконання зобов'язань»),
ні до процентів як виду
цивільно-правової відповідальності
(стаття 625 Цивільного кодексу, глава
«Правові наслідки порушення
зобов'язань. Відповідальність за
порушення зобов'язання»).

Відповідно до статті 536 Цивільного
кодексу України розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Проценти за користування чужими
грошовими коштами нараховані
позивачем згідно з положеннями статті
1061 Цивільного кодексу України в даному
випадку не можуть бути стягнуті з
відповідача, оскільки між сторонами
розмір відсотків не погоджувався,
таких домовленостей не існує.

Не встановлений розмір процентів у
даному випадку і законодавством,
оскільки вказані у пункті 6 статті 231,
пункті 4 статті 232 Господарського
кодексу України проценти є саме
штрафними санкціями за порушення
договірних зобов'язань між сторонами.

Посилання позивача на статтю 1061
Цивільного кодексу України є
безпідставним, оскільки вказана стаття
регулює відносини що виникли з
договору банківського вкладу
(передбачає сплату процентів за
договором банківського вкладу).

В даному випадку договірних відносин
банківського вкладу між сторонами не
існувало, доказів зворотного суду не
надано.

Положення статті 536 Цивільного кодексу
України, що передбачають обов'язок
боржника сплачувати встановлений
договором або законом розмір процентів
за користування чужими грошовими
коштами, кореспондуються із
встановленим статтею 625 Цивільного
кодексу України правом кредитора
вимагати сплати трьох процентів річних
від простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом. У розумінні
зазначених статей проценти є не
відповідальністю, а платою за весь час
користування грошовими коштами, що не
були своєчасно сплачені боржником.

Аналогічні висновки містяться у
постанові Верховного Суду України від
24 грудня 2013 року у справі № 8/5025/1402/12.

За таких обставин, підстави для
стягнення з відповідача процентів на
банківський вклад за користування
чужими грошовими коштами, за період з
30.09.2011 року по 19.08.2013 року, у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України на
загальну суму 37 830,23 грн. відсутні.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Крім того, як вірно було зазначено
Господарським судом міста Києва,
матеріалами справи спростовано
твердження позивача про те, що
відповідач користується грошовими
коштами Публічного акціонерного
товариства «Полтаваобленерго» з 30.09.2011
року по теперішній час, оскільки,
рішенням Господарського суду міста
Києва від 11.04.2013 року у справі 910/2573/123
(залишено без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 20.06.2013 року та
постановою Вищого господарського суду
України від 01.08.2013 року) за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Полтаваобленерго» до Дочірньої
компанії «Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» про стягнення 274 377,19 грн.
попередньої передоплати за договором
№ 06/11-871БО-24/2233 поставки природного газу
для вироблення теплової енергії для
потреб установ та організацій, що
фінансуються, з державного та місцевих
бюджетів, а також інших суб'єкті
господарювання від 30.08.2011 року, 3 612,63
грн. збитків внаслідок інфляції за час
прострочення за період з 19.10.2011 року по
14.01.2013 року, 10 238,40 грн. три проценти
річних з простроченої суми за період з
19.10.2011 року по 14.01.2013 року, 10 719,50 грн.
неустойки у розмірі облікової ставки
Національного Банку України за час
прострочення за період з 19.10.2011 року по
19.04.2012 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 274 377,19 грн. попередньої
передоплати, в іншій частині позову
відмовлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано
обставини справи, винесено рішення у
відповідності до норм матеріального і
процесуального права, з повним
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, правомірно відмовлено в
задоволені позовних вимог Публічного
акціонерного товариства
«Полтаваобленерго», а тому апеляційна
скарга Публічного акціонерного
товариства «Полтаваобленерго» не
підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів
апеляційна скарга Публічного
акціонерного товариства
«Полтаваобленерго» залишається без
задоволення, судові витрати,
відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Полтаваобленерго» залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду м. Києва від 27.05.2014 року у справі №
910/18300/13- без змін.

2. Матеріали справи № 910/18300/13
повернути до Господарського суду м.
Києва.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов