м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/3172/14 02.06.14

За позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агроінвест-Борзна"

до Публічного акціонерного
товариства "Компанія "Райз"

про визнання
третейського застереження (угоди)
недійсним

Суддя Васильченко
Т.В.

в присутності представників сторін

від позивача: Степаненко Р.О.,
довіреність б/н від 13.01.2014;

від відповідача: Шпічка М.І.,
довіреність №45 від 18.12.2013.

Суть спору: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Агроінвест-Борзна"
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Компанія
"Райз" про визнання п.9.8 договору
поставки насіння с/г культур на умовах
товарного кредиту №41/13/056 від 19.03.2013
недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що п.
9.8 договору поставки №41/13/056 від 19.03.2013,
яким визначено, що всі суперечки,
розбіжності, вимоги і претензії, що
виникли в ході виконання даного
договору (контракту) або у зв'язку з
ним, або випливає з нього, підлягають
остаточному розгляду в Постійно
діючому Третейському суді при Сумській
міжрегіональній товарній
універсальній біржі відповідно до
регламенту зазначеного суду одним із
суддів одноособово, не відповідає
вимогам чинного законодавства,
оскільки сторони не зазначили дату,
місце укладення угоди, предмет спору та
місцезнаходження суду, юридичну адресу
та ідентифікаційний код юридичної
особи - засновника третейського суду,
що унеможливлює ідентифікацію даного
третейського суду. Крім того, позивач
наголошує на тому, що позивачу під час
укладення договору не надавався для
ознайомлення регламент та положення
третейського суду, який є невід'ємною
частиною договору та що третейська
угода не може бути укладена ще до
виникнення спору. Також позивач
зауважує на тому, що третейське
застереження, яке зазначено в п. 9.8
договору, суперечить ч. 1 ст. 55
Конституції України, оскільки воно
обмежує сторін права на судовий захист.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.02.2014 порушено провадження у
справі №910/3172/14 та призначено справу до
розгляду.

21.03.2014 відповідач через відділ
діловодства суду подав відзив на
позовну заяву, в якому заперечив проти
задоволення позовних вимог з підстав
того, що зміст спірного третейського
застереження, встановленого договором
не суперечить нормам чинного
законодавства.

В судовому засіданні 24.03.2014 на підставі
ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України оголошено перерву до
07.04.2014.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 07.04.2014 продовжено строк
вирішення спору на п'ятнадцять днів та
у відповідності до вимог ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України оголошено перерву до 05.05.2014.

Розпорядженням В.о. Голови
господарського суду міста Києва від
05.05.2014 у зв'язку із перебуванням судді
Васильченко Т.В. у відпустці справу №
910/3172/14 передано на розгляд судді Босому
В.П.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 05.05.2014, на підставі ст.ст. 65, 86
ГПК України, справу було прийнято до
провадження суддею Босим В.П. та
призначено до розгляду.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 20.05.2014 справу
№910/3172/14 передано на розгляд судді
Васильченко Т.В. у зв'язку із виходом
судді з відпустки.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.05.2014, на підставі ст.ст. 65, 86
ГПК України, справу прийнято до
провадження суддею Васильченко Т.В. та
призначено до розгляду.

В судовому засіданні 02.06.2014 представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні 02.06.2014 проти позовних вимог
заперечив в повному обсязі.

В судовому засіданні 02.06.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, які приймали
участь під час розгляду справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, та оцінивши докази,
які мають значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.03.2013 між Публічним акціонерним
товариством "Компанія "Райз" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Агроінвест-Борзна"
укладено договір поставки насіння с/г
культур на умовах товарного кредиту
№41/13/056, відповідно до умов якого, в
терміни, визначені договором
постачальник зобов'язується передати у
власність покупця насіння
сільськогосподарських культур, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і оплатити його вартість (ціну),
сплативши за нього визначену договором
грошову суму, а також сплатити відсотки
за користування товарним кредитом у
сумі, визначеній відповідно до умов
договору (п. 1.1 договору).

При цьому, п. 9.8 договору сторони
встановили, що усі суперечки,
розбіжності, вимоги і претензії, що
виникли в ході виконання даного
договору (контракту) або у зв'язку з ним,
або випливає з нього, підлягають
остаточному розгляду в Постійно
діючому Третейському суді при Сумській
міжрегіональній товарній
універсальній біржі відповідно до
регламенту зазначеного суду одним із
суддів одноособово.

Позивач вважає, що третейське
застереження, яке зазначено в п. 9.8
договору поставки №41/13/056 від 19.03.2013, не
відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки сторони не
зазначили дату, місце укладення угоди,
предмет спору та місцезнаходження
суду, юридичну адресу та
ідентифікаційний код юридичної особи -
засновника третейського суду, що
унеможливлює ідентифікацію даного
третейського суду. Крім того, позивач
наголошує на тому, що позивачу під час
укладення договору не надавався для
ознайомлення регламент та положення
третейського суду, який є невід'ємною
частиною договору та що третейська
угода не може бути укладена ще до
виникнення спору. Також позивач
зауважує на тому, що третейське
застереження, яке зазначено в п. 9.8
договору, суперечить ч. 1 ст. 55
Конституції України, оскільки воно
обмежує сторін права на судовий захист.

Відповідач, в свою чергу, заперечив
проти позову, з огляду на його
безпідставність.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Загальні підстави визнання недійсними
правочинів і настання відповідних
наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК
України.

Так, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до
яких, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

При цьому, вирішуючи спори про визнання
угод недійсними, господарський суд
повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угод недійсними і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання) чи його
частини необхідно встановити, що
правочин чи його частина не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Втім, під час розгляду даної справи
судом не встановлено, а позивачем не
доведено наявності обставин, з якими
закон пов'язує недійсність
третейського застереження, яке
викладене в п. 9.8 договору поставки
насіння с/г культур на умовах товарного
кредиту №41/13/056 від 19.03.2013 та є його
частиною.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону
України "Про третейські суди" до
третейського суду за угодою сторін
може бути переданий будь-який спір, що
виникає з цивільних та господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом.

Згідно зі статтями 2, 5 даного Закону
третейська угода - це угода сторін про
передачу спору на вирішення
третейським судом. Юридичні та фізичні
особи мають право передати на розгляд
третейського суду будь-який спір, який
виникає з цивільних чи господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом. Спір може бути
переданий на розгляд третейського суду
за наявності між сторонами третейської
угоди, яка відповідає вимогам цього
Закону.

Зокрема, у відповідності до ст. 12 Закону
третейська угода може бути укладена у
вигляді третейського застереження в
договорі, контракті або у вигляді
окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при
передачі спору до постійно діючого
третейського суду, а також при вказівці
у третейській угоді на конкретний
постійно діючий третейський суд
регламент третейського суду
розглядається як невід'ємна частина
третейської угоди.

Третейська угода укладається у
письмовій формі. Третейська угода
вважається укладеною, якщо вона
підписана сторонами чи укладена шляхом
обміну листами, повідомленнями по
телетайпу, телеграфу або з
використанням засобів електронного чи
іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію
такої угоди, або шляхом направлення
відзиву на позов, в якому одна із сторін
підтверджує наявність угоди, а інша
сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості
про найменування сторін та їх
місцезнаходження, предмет спору, місце
і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на
документ, який містить умову про
третейський розгляд спору, є
третейською угодою за умови, що договір
укладений у письмовій формі і це
посилання є таким, що робить третейську
угоду частиною договору.

У разі недодержання правил,
передбачених цією статтею, третейська
угода є недійсною.

Третейська угода може містити як
вказівку про конкретно визначений
третейський суд, так і просте посилання
на вирішення відповідних спорів між
сторонами третейським судом.

Аналіз наведених вище положень
Закону України "Про третейські суди",
свідчить про те, що цим Законом не
передбачено такої обов'язкової
передумови для укладення третейської
угоди (або третейського застереження в
договорі) як наявність між сторонами
спору з цивільних або господарських
правовідносин, який виник до укладення
відповідної третейської угоди. Спір
між сторонами може виникнути і після
укладення відповідної третейської
угоди, наявність якої буде підставою
для передачі того чи іншого спору на
вирішення третейського суду. Зокрема,
за змістом ч. 6 ст. 12 Закону вже на стадії
укладення господарського договору,
сторони такого договору не позбавлені
права включити до договору умову про
розгляд спорів в третейському суді
(третейське застереження) або укласти
окрему письмову третейську угоду про
передачу спору на вирішення
третейського суду, який (спір) може
виникнути в подальшому під час дії
договору.

Зазначені висновки підтверджуються і
положеннями ст.ст. 627, 628
Цивільного кодексу України, якими
передбачено, що відповідно до статті
6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Тобто, укладаючи договір, сторони мають
на меті врегулювати взаємні цивільні
права та обов'язки в певній сфері
правовідносин. При цьому, на момент
укладення договору, як правило,
будь-які спори між сторонами з питань,
що є предметом регулювання такого
договору, відсутні.

До того ж, включення третейського
застереження до тексту договору
здійснюється для визначення умов
вирішення спорів, які можуть виникнути
при реалізації сторонами положень
договору, що є загальноприйнятим в
національній та світовій практиці
застосування позасудових механізмів
врегулювання спорів. Так, ч. 1 ст. 7
Закону України "Про міжнародний
комерційний арбітраж" визначено, що
арбітражна угода - це угода сторін про
передачу до арбітражу всіх або певних
спорів, які виникають або можуть
виникнути між ними в зв'язку з
будь-якими конкретними
правовідносинами; арбітражна угода
може бути викладена у вигляді
арбітражного застереження в контракті
або у вигляді окремої угоди.

Отже, чинне законодавство не містить
заборони щодо укладення третейського
застереження ще на стадії укладення
господарського договору, що свідчить
про помилковість доводів позивача про
обов'язкову передумову для укладення
третейського застереження наявності
спору. Наявність спору є обов'язковою
передумовою вже для звернення до
відповідного третейського суду.

Аналогічна правова позиція міститься в
постанові Верховного Суду України від
06.06.2012 та постановах Вищого
господарського суду України №57/110-09 від
23.06.2010, № 17/5026/848/2012 від 13.11.2012, № 14/479-32/450
від 19.04.2011, №38/289-10 від 28.04.2011, №27/181 від
22.05.2012, №13/2376 від 23.03.2011 та інших.

Не знайшли свого підтвердження і
твердження позивача про те, що
третейське застереження, передбачене
п.9.8 договору не містить місце і дату
укладення угоди, а також предмет спору,
оскільки оспорюване третейське
застереження, з огляду на положення ст.
12 Закону України «Про третейські суди»,
є складовою частиною договору №41/13/056, в
якому відповідно зазначено місце
укладення - м. Конотоп, Україна та дата -
19.03.2013, а пунктом 9.8. договору сторони
погодили що в третейському суді
підлягають остаточному розгляду усі
суперечки, розбіжності вимоги і
претензії, що виникли в ході виконання
даного договору (контракту) або у
зв'язку з ним, або випливає з його, тобто
всі спору, які випливають з договору
№41/13/056 від 19.03.2013.

При цьому, статтею 27 Закону України "Про
третейські суди" передбачено, що
третейський суд, з додержанням вимог
цього Закону, самостійно вирішує
питання про наявність або відсутність
у нього компетенції для розгляду
конкретної справи.

Необґрунтованими є і доводи позивача
про необхідність зазначення в
третейському застереженні
місцезнаходження суду, юридичну адресу
та ідентифікаційний код юридичної
особи - засновника третейського суду,
оскільки як зазначалося вище, стаття 12
Закону України "Про третейські суди" не
вимагає наявності в третейській угоді
вказівки про конкретно визначений
третейський суд та його
місцезнаходження, натомість
допускається просте посилання на
вирішення відповідних спорів між
сторонами третейським судом.

Не приймає до уваги суд і доводи
позивача про неправомірне ненадання
відповідачем позивачу під час
укладення договору регламенту та
положення третейського суду, оскільки
матеріали справи не містять будь-яких
доказів, які б свідчили, що позивач не
був ознайомлений з вказаним
регламентом та положенням, або йому
чинилися перешкоди в ознайомленні.

Помилковими є також твердження
позивача, що третейське застереження,
викладене в п.9.8 договору поставки
обмежує конституційне право сторін на
судовий захист, оскільки обрання
сторонами за взаємною домовленістю у
встановленому порядку та визначених
законодавством межах позасудового
порядку вирішення спорів не може
вважатися порушенням їх права на
судовий захист, якщо така домовленість
відповідає внутрішній волі та намірам
сторін. Приписами частини 5 ст. 55
Конституції України визначено, що
кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань, а у
пункті 5 мотивувальної частини рішення
Конституційного Суду України у справі
про виконання рішень третейських судів
від 24.02.2004 №3-рп/2004, говориться про те, що
одним із способів реалізації права
кожного будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань у сфері цивільних та
господарських правовідносин є
звернення до третейського суду.

Аналогічна правова позиція міститься в
постанові Вищого господарського суду
України №44/79пд від 09.09.2009, № 5015/2226/12 від
27.03.2013 та № 5011-71/13409-2012 від 02.07.2013, №924/1550/13
від 14.05.2014 та інш.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34
цього Кодексу кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Позаяк позивачем під час розгляду
справи не доведено, що викладене у п. 9.8
договору поставки насіння с/г культур
на умовах товарного кредиту третейське
застереження не відповідало
внутрішній волі та намірам сторін і
вимогам закону, а судом підстав
встановлених законом для визнання
третейського застереження недійсним
не встановлено.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов
до висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог з покладанням на
позивача витрат по сплаті судового
збору на підставі вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення підписано 06.06.2014.

Суддя
Т.В.Васильченко