Господарський суд Чернігівської
________________________________________________________________________
______________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" липня 2014 р.
Справа № 927/778/14

Позивач: дочірня компанія "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", , вул. Шолуденка, 1, м. Київ,
04116

Відповідач: публічне акціонерне
товариство "Облтеплокомуненерго", , вул. Комсомольська, 55б, м.
Чернігів, 14000

про стягнення 66114,77 грн.

Михайлюк
С.І.

Представники сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: Тіток Д.О.

Заявлено позов про стягнення з
відповідача 3% річних від основної суми
боргу у розмірі 66114,77коп. При цьому
позивач посилається на порушення
відповідачем строків оплати за газ за
договором від 20.12.2010р., рішення
господарського суду Чернігівської
області від 31 травня 2012року по справі
5028/16/7/2012.

Позивач зазначає, що чинне
законодавство не пов`язує припинення
зобов'язання з прийняттям судового
рішення чи відкриттям виконавчого
провадження з його примусового
виконання, а наявність судового акту
про стягнення заборгованості не
припиняє грошових зобов`язань
боржника та не виключає його
відповідальності за порушення строків
розрахунків.

Відповідач подав відзив, проти
позовних вимог заперечує, вказує, що
18.01.2013р. ухвалою господарського суду
Чернігівської області по справі №
927/16/6б/13 щодо відповідача порушено
справу про банкрутство. Відповідач
вважає, що провадження у справі про
банкрутство порушено 18.01.2013р., тому
дана справа розглядається за правилами
Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" в редакції
після 18.01.2013р., оскільки Закон України
від 22.12.2011р. № 4212-VI, яким внесено зміни
до Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" шляхом його
викладення в новій редакції, набрав
чинності з 18.01.2013р.

Від позивача надійшли заперечення на
відзив. В судове засідання 03.07.2014р.
позивач не з'явився, про дату, час та
місце проведення судового засідання
повідомлений належним чином,
телеграмою надіслав клопотання про
розгляд справи без участі його
представника. У цьому ж клопотанні
позивач також просить вважати вірним у
прохальній частині позовної заяви:
«Стягнути на користь ДК «Газ України»
з відповідача три відсотки річних від
основного боргу та грошового
зобов'язання у вигляді пені у
зазначеному у позовній заяві розмірі».

Дослідивши матеріали, суд

в с т а н о в и в:

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення. Зміна
предмета позову означає зміну вимоги, з
якою позивач звернувся до відповідача.
Згідно з ст. 22 ГПК України право зміни
предмету позову належить позивачеві до
початку розгляду господарським судом
справи по суті.

Предметом позову є вимога про
стягнення 3%річних від основного боргу.
Заявляючи про стягнення 3%річних від
основного боргу та грошового
зобов'язання у вигляді пені, позивач
фактично змінює вимогу (предмет спору).
Однак розгляд справи по суті
розпочався 23.06.2014р., а клопотання
датоване 02.07.2014р. Тому суд не приймає
зміну предмету позову та розглядає
справу за вимогами, які заявлені у
позовній заяві.

З інформації Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців вбачається, що
публічне акціонерне товариство
«Облтеплокомуненерго» (код 03357671) є
новим найменуванням відкритого
акціонерного товариства
«Облтеплокомуненерго».

Рішенням господарського суду
Чернігівської області від 31.05.2012 у
справі 5028/16/7/2012 за позовом ДК «Газ
України» до ВАТ «Облтеплокомуненерго»
у зв'язку з невиконанням товариством
зобов'язань за договором №06/10-2669ТЕ-39
від 20.12.2010р. стягнуто з останнього
3469635,05грн. основного боргу, 26825,64грн.
пені, 134137,67грн. інфляційних, 205922,80грн. 3%
річних, нарахованих та 64380,00грн.
судового збору. Відповідний наказ
виданий 18.06.2012р.

З рішення суду вбачається, що 3%річних
річних нараховані на заборгованість за
період з 21.02.2011р. по 23.04.2012р.

Відповідно до ст.202 ГК України
господарське зобов'язання
припиняється: виконанням, проведеним
належним чином; зарахуванням
зустрічної однорідної вимоги або
страхового зобов'язання; у разі
поєднання управненої та зобов'язаної
сторін в одній особі; за згодою сторін;
через неможливість виконання та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом або іншими законами; у разі
його розірвання або визнання недійсним
за рішенням суду; до відносин щодо
припинення господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Згідно з ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Отже законодавством не пов'язано
припинення зобов'язання з прийняттям
судового рішення чи відкриттям
виконавчого провадження з його
примусового виконання, а наявність
судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків. Такий висновок
зроблений Верховним Судом України у
Постанові від 12.09.2011р. у справі №
42/80-10(54/63/19).

Відповідно до статті 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З розрахунку, що наведений у позовній
заяві, вбачається нарахування
позивачем 3%річних на суму основного
боргу 3469635,05грн. та пені 26825,64грн.

Разом з тим, позивачем заявлено до
стягнення 3%річних від суми основного
боргу. У Постанові Верховного Суду
України від 18.02.2014р. № 905/909/13-г зроблений
висновок, що штраф носить допоміжний
(акцесорний) до основного зобов'язання
характер. Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання. Тому є підстави для
твердження, що пеня також носить
допоміжний до основного зобов'язання
характер. Окрім того, рішенням
господарського суду Чернігівської
області від 31.05.2012р. у справі № 5028/16/7/2012
виокремлено основний борг (3469635,05грн.)
та пеню (26825,64грн.).

Розмір 3%річних з суми основного боргу
(3469635,05грн.) за 227 днів прострочення з
24.04.2012р. (по розрахунку позивача)
становить 64557,96грн.

Слід також зазначити, що обов'язок
сплатити пеню за невиконання
зобов'язання не є зобов'язанням у
розумінні положень ч. 1 ст. 509 ЦК України,
рішення суду про стягнення пені не
перетворює останню у грошове
зобов'язання, тому відсутні підстави
для застосування до цих правовідносин
положень ст. 625 ЦК України. Такий
висновок випливає з правових позицій,
що викладені у Постанові Верховного
Суду України від 18.02.2014р. № 905/909/13-г.

Отже позовні вимоги слід задовольнити
частково, стягнути з відповідача на
користь позивача 64557,96грн. 3%річних від
суми основного боргу, в решті вимог
відмовити. Судові витрати покладаються
на сторони пропорційно задоволених
вимог.

При цьому необхідно також відмітити, що
ухвалою господарського суду від
18.01.2013р. у справі № 927/16/6б/13 порушене
провадження про банкрутство боржника -
ПАТ «Облтеплокомуненерго», введено
мораторій на задоволення вимог
кредиторів.

Згідно з ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
в редакції Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
від 22.12.2011р.», протягом дії мораторію на
задоволення вимог кредиторів не
застосовується індекс інфляції за весь
час прострочення виконання грошового
зобов'язання, три проценти річних від
простроченої суми тощо.

Проте, відповідно до п. 1 розділу Х
«Прикінцеві та перехідні положення»
Закон України «Про внесення змін до
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» від 22.12.2011р.»
набирає чинності через рік з дня його
опублікування. Закон опублікований в
газеті «Голос України» за 18.01.2012р.
Тобто цей Закон набрав чинності з
19.01.2013р. Про те, що Закон набрав чинності
саме з 19.01.2013р. зазначено у постанові
Вищого господарського суду України від
04.12.2013р. у справі № 43/71, листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.05.2013р. № 709/0/4-13. Згідно ж з п.
1-1 з п. 1-1 розділу Х «Прикінцеві та
перехідні положення» положення цього
Закону (Закон України «Про внесення
змін до Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
від 22.12.2011р.») застосовуються
господарськими судами під час розгляду
справ про банкрутство, провадження в
яких порушено після набрання чинності
цим Законом.

Отже відсутні підстави для
застосування ст. 19 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
в редакції Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
від 22.12.2011р.».

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
в діючій на 18.01.2013р. редакції (порушене
провадження у справі про банкрутство»
мораторій на задоволення вимог
кредиторів - зупинення виконання
боржником стосовно якого порушено
справу про банкрутство грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких
настав до дня введення мораторію, і
припинення заходів, спрямованих на
забезпечення виконання цих
зобов'язань та зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), застосованих до прийняття
рішення про введення мораторію.
Частиною 4 ст. 12 Закону (в редакції на
18.01.2013р.) визначено, що протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів не нараховуються
неустойка (штраф, пеня), не
застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань
щодо сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

3%річних не виступають засобом
забезпечення виконання зобов'язань,
санкцією за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань. У
Постанові від 12.09.2011р. у справі №
42/80-10(54/63/19) Верховним Судом України
викладена правова позиція, яка полягає
в тому, що наслідки прострочення
боржником грошового зобов'язання у
вигляді інфляційного нарахування на
суму боргу та трьох процентів річних
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Статтею 12 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
в діючій на 18.01.2013р. редакції не
передбачено заборони нараховувати
3%річних.

Враховуючи викладене, а також
керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 35, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного
акціонерного товариства
"Облтеплокомуненерго" (,
вул. Комсомольська, 55б, м. Чернігів) на
користь дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (, вул. Шолуденка, 1, м. Київ) 64557,96грн.
3% річних, 1783,99грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання
рішенням законної сили.

4. В решті позовних вимог
відмовити.

Повне рішення виготовлене 07.07.2014р.

Суддя
С.І. Михайлюк