ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

25 червня 2014 року Справа № 17-7/355-10-3625

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:Губенко
Н.М.,суддів:Дунаєвської Н.Г., Кочерової
Н.О., Селіваненка В.П., Черкащенка М.М.,

розглянувши заявуПублічного
акціонерного товариства Комерційного
банку "Приватбанк"про перегляд
Верховним Судом України
постановиВищого господарського суду
України від 09.07.2013у справі№ 17-7/355-10-3625за
заявоюТовариства з обмеженою
відповідальністю
"Винконцерн"доВиробничого закритого
акціонерного товариства
"Великодальницький завод продовольчих
товарів Євдокія"провизнання банкрутом

В С Т А Н О В И В:

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 16.04.2013 у справі
№ 17-7/355-10-3625 ухвалу господарського суду
Одеської області від 24.03.2011 змінено;
виключено з реєстру кредиторських
вимог вимоги Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
"Приватбанк" в особі Філії "Южне головне
регіональне управління" Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку "Приватбанк" в сумі 486 989,38 грн. з
урахуванням виправлення описки
ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 22.04.2013.

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.07.2013 у справі № 17-7/355-10-3625
постанову суду апеляційної інстанції
залишено без змін.

Публічним акціонерним товариством
Комерційним банком "Приватбанк" подано
заяву про перегляд Верховним Судом
України постанови Вищого
господарського суду України від 09.07.2013
у справі № 17-7/355-10-3625, у якій заявник
просить вказану постанову та постанову
суду апеляційної інстанції скасувати
повністю та залишити в силі ухвалу
попереднього засідання господарського
суду Одеської області від 24.03.2011 в
частині включення до реєстру вимог
кредиторів боржника грошових вимог
Публічного акціонерного товариства
Комерційного банку "Приватбанк" в особі
Філії "Южне головне регіональне
управління" в сумі 486 904,38 грн. та
віднесення їх до першої черги
задоволення вимог кредиторів.

Заяву з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 12.10.2011
у справі № 42/6б, від 08.04.2014 у справі №
5006/1/39б/2012, від 20.03.2013 у справі № Б29/122-09 та
від 08.06.2011 у справі № 6/108-09, мотивовано
неоднаковим застосуванням судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, внаслідок
чого ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав
для допуску справи до провадження
Верховного Суду України, враховуючи
таке.

Відповідно до статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана виключно на
таких підставах: 1) неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах; 2)
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

У постанові від 09.07.2013 у справі №
17-7/355-10-3625, про перегляд якої подано
заяву, суд касаційної інстанції
погодився з висновками апеляційного
господарського суду щодо невизнання
вимог банку та невключення їх до
реєстру вимог кредиторів боржника на
відповідну суму. При цьому, суд
касаційної інстанції зазначив, що
боржник у справі про банкрутство є
тільки майновим поручителем згідно з
договором застави, укладеним у
забезпечення зобов'язань третьої особи
за кредитним договором, отже,
кредиторські вимоги банку до боржника
у справі про банкрутство є вимогами
майнового характеру та по суті не мають
статусу грошових, у зв'язку з чим не
підлягають визнанню.

Однак, приймаючи постанови від 12.10.2011 у
справі № 42/6б, від 20.03.2013 у справі №
Б29/122-09 та від 08.06.2011 у справі № 6/108-09, на
які посилається заявник, та вирішуючи
спір у подібних правовідносинах, за
аналогічного матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин, суд
касаційної інстанції дійшов
протилежного правового висновку. Так,
суди попередніх інстанцій встановили,
що боржник у справі про банкрутство
виступав майновим поручителем,
передавши в іпотеку банку майно в
забезпечення виконання зобов'язання
третьої особи за кредитним договором.
Вищий господарський суд України
зазначив, що заявлені у справі вимоги
банку до боржника у справі про
банкрутство є грошовими та такими, що
забезпечені заставою майна боржника та
в силу частини шостої статті 14 та
підпункту "а" пункту 1 частини першої
статті 31 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника та визнання його банкрутом"
підлягають внесенню до реєстру вимог
кредиторів окремо.

З огляду на викладене колегія суддів
визнає, що зі змісту вказаних судових
рішень Вищого господарського суду
України вбачаються ознаки
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції положень Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника та
визнання його банкрутом", внаслідок
чого ухвалені різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах, що
є підставою для допуску даної справи до
провадження Верховного Суду України.

Водночас колегією суддів не
приймається до уваги посилання
заявника на постанову від 08.04.2014 у
справі № 5006/1/39б/2012, зі змісту якої
вбачається, що судом касаційної
інстанції не допущено різного
застосування норм матеріального права,
оскільки рішення у вказаній справі суд
касаційної інстанції прийняв залежно
від встановлених судами попередніх
інстанцій фактичних обставин справи та
підстав позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 86, 11116,11121 ГПК України, Вищий
господарський суд України

УХВАЛИВ:

Допустити справу № 17-7/355-10-3625 до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддяН. Губенко Судді:Н.
Дунаєвська Н. Кочерова В. Селіваненко М.
Черкащенко