ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.07.2014 Справа № 920/859/14Господарський суд
Сумської області у складі судді
Левченка П.І. при секретарі судового
засідання Чепульській Ю.В. розглянув
матеріали справи № 920/859/14

за позовом - Товариства з обмеженою
відповідальністю «Теплолюкс Україна»,
м. Київ,

до відповідача - Публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе», м. Суми,

про стягнення 85296,48 грн.,

за участю представників сторін:

позивача - Мирославського С.В., договір
№ 14/01-20 від 17.06.2014 року,

відповідача - Тищенка А.В., довіреність
№ 18-49/1209 від 26.12.2013 року.

В судовому засіданні, розпочатому
23.06.2014 року о 10 год. 00 хв., відповідно до
приписів статті 77 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошувались перерви до 10 год. 00 хв.
02.07.2014 року та до 09 год. 50 хв. 07.07.2014 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній
заяві просив суд стягнути з
відповідача на свою користь
заборгованість в сумі 76776,05 грн. з них:
заборгованість за поставлений товар в
сумі 75600,00 грн., яка виникла станом на
07.04.2014 року, у зв'язку з невиконанням
відповідачем умов договору № 72 від
15.05.2013 року, укладеного між сторонами,
пеня в сумі 42,05 грн. та інфляційні
втрати в сумі 1134,00 грн., а також витрати
по сплаті судового збору в розмірі 1827,00
грн.

Відповідач подав відзив № 18-7/1263 від
23.06.2014 року на позов, в якому просить суд
відмовити в задоволенні позовних
вимог, оскільки вважає, що позивач не
довів належними та допустимими
доказами факту та часу здійснення
поставки за договором № 72 від 15.05.2013
року.

Представник позивача надав клопотання
б/н від 23.06.2014 року (вх. № 8036 від 23.06.2014)
про долучення до матеріалів справи
довідки з ЄДР від 19.06.2014 року, яку судом
долучено до матеріалів даної справи на
підставі вимог статті 22 Господарського
процесуального кодексу України.

01.07.2014 року позивач надав письмові
пояснення № 161 від 27.06.2014 року до
відзиву на позов, відповідно до яких
просить суд задовольнити його позовні
вимоги в повному обсязі та зазначає, що
факт та здійснення господарської
операції підтверджується видатковими
накладними №№ 2504, 2651 від 17.07.2013 року,
які підписані відповідачем та
довіреністю на отримання
товарно-матеріальних цінностей № 31754
від 15.07.2013 року, що свідчить про згоду
відповідача на зміну умов поставки,
шляхом передачі товару покупцю
(відповідачу) в м. Києві на інших умовах,
ніж умови FCA, згідно Інкотермс 2010.

Позивач подав суду заяву про
збільшення позовних вимог № 162 від
27.06.2014 року, в якій просить суд стягнути
з відповідача на користь позивача суму
в розмірі 85296,48 грн., з них: основна
заборгованість в розмірі 75600,00 грн. за
договором № 72 від 15.05.2013 року,
інфляційні втрати в розмірі 7938,00 грн. та
3% річних в розмірі 1758,48 грн.

Передбачені частиною четвертою статті
22 Господарського процесуального
кодексу України, права позивача
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову можуть
бути реалізовані до прийняття рішення
судом першої інстанції.

Враховуючи, що подана позивачем заява
відповідає приписам частини четвертої
статті 22 Господарського
процесуального кодексу України, суд
розглядає справу з урахуванням заяви
про збільшення розміру позовних вимог.

Представник позивача у даному судовому
засіданні наполягає на задоволенні
позовних вимог, з урахуванням вказаної
заяви про збільшення розміру позовних
вимог.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

15.05.2013 року між позивачем та
відповідачем укладено договір № 72,
відповідно до пункту 1.1 якого позивач
зобов'язується передати у власність
відповідача, а останній прийняти та
оплатити товар, ціна, найменування та
кількість якого зазначені в
специфікаціях, що є невід'ємними
частинами договору.

Відповідно до пункту 3.1 даного
договору, загальна вартість договору
складає 400000,00 грн.

За умовами пункту 2 договору № 72 від
15.05.2013 року, поставка товару частинами
допускається. Постачальник (позивач)
здійснює поставку товару на умовах FCA -
м. Київ. При тлумаченні умов поставки
мають силу Міжнародні правила
Інкотермс 2010.

Пунктом 2.3 договору, укладеного між
сторонами, визначено строк поставки
товару - 45 робочих днів з дати оплати
відповідачем грошових коштів в розмірі
20 % від загальної вартості
специфікації, а пунктом 2.4 договору
визначено, що датою поставки
вважається дата передачі товару
(партії товару) покупцю (відповідачу),
яку зазначено у товарно-транспортній
накладній.

Згідно з пунктом 3.2 договору № 72 від
15.05.2013 року, відповідач здійснює
розрахунок за товар (партію товару)
зазначений у специфікації шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок позивача наступним
чином:

- 20 % від загальної вартості товару
(партії товару) протягом 10 (десяти)
календарних днів з моменту отримання
відповідачем рахунку, якщо інше не
передбачено в специфікації;

- 80 % від загальної вартості товару
(партії товару) зазначеної у
специфікації до даного договору
протягом 30 календарних днів після
отримання товару, якщо інше не
передбачено в специфікації.

Станом на 15.05.2013 року відповідач
замовив, а позивач погодив до поставки
обладнання на загальну суму 94500,00 грн.,
про що сторонами підписано
специфікацію від 15.05.2013 року (додаток до
договору № 1), яка є невід'ємною
частиною вищевказаного договору.

Позивач в обґрунтування позовних вимог
зазначає, що ним на виконання умов
договору № 72 від 15.05.2013 року, відповідно
до видаткових накладних №№ 2504, 2651 від
17.07.2013 року та довіреності № 31754 від
15.07.2013 року поставлено відповідачеві
товар на загальну суму в розмірі 94724,21
грн., проте відповідач не виконав умов
укладеного між сторонами договору, не
оплатив в повному обсязі та в
установлений договором термін
отриманий товар, у зв'язку з чим станом
на 07.04.2014 року заборгованість
відповідача перед позивачем за
отриманий товар складає 75600,00 грн.

Частина перша статті 712 Цивільного
кодексу України визначає, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до приписів статті 11
Цивільного кодексу України, цивільні
права та обов'язки виникають з дій осіб,
що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені актами цивільного
законодавства, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
а як визначено приписами статті 509
цього ж Кодексу, зобов'язання виникають
із підстав встановлених вищевказаною
правовою нормою.

Згідно зі статтею 173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
частині першій статті 193
Господарського Кодексу України, яка
також передбачає, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного
кодексу України та частини сьомої
статті 193 Господарського Кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання не допускається.

Відповідно до частини першої статті 530
Цивільного кодексу України, якщо в
зобов'язанні встановлено строк (термін)
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк.

Згідно з положеннями статті 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого
Кодексу визначає, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач надав відповідачу всі
необхідні первинні документи,
передбачені пунктом 2.5 договору № 72 від
15.05.2013 року, а саме: рахунок-фактуру;
паспорт, сертифікат якості; інструкції
по експлуатації; видаткові накладні.

В період з 17 липня 2013 року по 26 червня 2014
року позивач не отримував від
відповідача вимог про усунення
порушень умов даного договору з
підстав ненадання повного пакету
документів, передбачених договором.

Факт поставки та отримання
відповідачем товару підтверджується
видатковими накладними №№ 2504, 2651 від
17.07.2013 року, довіреністю № 31754 від 15.07.2013
року, копії яких долучено судом до
матеріалів справи, зазначені первинні
документи містять відомості щодо
найменування відпущеного товару, його
кількість, ціну та підписані
представниками сторін і скріплені їх
печатками.

Проте, в порушення умов укладеного
договору та вимог статей 526, 629
Цивільного кодексу України, статті 193
Господарського кодексу України,
відповідач за отриманий товар не
розрахувався в повному обсязі, чим
порушив права та охоронювані законом
інтереси позивача.

Відповідно до вимог статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність», підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити, передбачені
Законом. До таких реквізитів, зокрема,
належать дата та час складання.

Одним з таких первинних документів, що
підтверджує факт здійснення позивачем
господарської операції з поставки є
підписана уповноваженою особою
відповідача видаткова накладна.

Відповідач у відзиві на позов
заперечує як достатній доказ отримання
товару за вищезгаданими видатковими
накладними та зазначає, що позивачем не
доведено факту та часу здійснення
поставки товару за договором № 72 від
15.05.2013 року, оскільки позивачем не
надано товарно-транспортні накладні,
як на доказ здійснення факту поставки.

Проте, як встановлено під час слухання
справи, дана господарська операція не
заперечувалась відповідачем, та в
бухгалтерському обліку була
відображена датою 17 липня 2013 року, що
вказана у видаткових накладних,
наданих суду, враховуючи вимоги про
дату та час складання первинного
документу, згідно з частиною другою
статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність».

Повернення товарно-транспортних
накладних, підписаних відповідачем, не
передбачено умовами договору № 72 від
15.05.2013 року, укладеного між сторонами.

Пункт 2.5 даного договору передбачає
обов'язкове надання відповідачу
(покупцю) товарно-транспортної
накладної. Проте інші умови договору не
містять зобов'язань відповідача щодо
повернення позивачу підписаного
примірника даної накладної.

Уповноважений представник позивача,
згідно довіреності № 31754 від 15.07.2013 року
мав право на отримання
товарно-матеріальних цінностей від ТОВ
«Теплолюкс Україна» (позивача) за
видатковими накладними, при цьому не
був уповноважений підписувати
товарно-транспортні накладні, оскільки
не надав підтвердження, що дана особа є
водієм-експедитором.

Представник позивача повідомив суду,
що враховуючи дану обставину, позивач
надав товарно-транспортні накладні
представнику відповідача разом з
іншими документами для підписання
уповноваженою особою, але не міг
зобов'язати останнього повернути такі
товарно-транспортні накладні.

Крім того у відзиві на позовну заяву
відповідач посилається на порушення
позивачем умов поставки, в частині
недотримання правил FСА Інкотермс 2010.

Зазначене твердження відповідача
спростовується, зокрема, наступним:
зміна умов поставки, в частині
незастосування даної умови FСА була
письмово погоджена сторонами шляхом
підписання видаткових накладних,
уповноваженими особами.

Згідно пункту 9.1 договору, всі зміни та
доповнення до договору дійсні за умови,
якщо вони здійснені в письмовій формі
та підписані сторонами договору, при
цьому договір не містить вимоги
складання додаткової угоди.

Особа, що діяла від імені відповідача в
місці отримання товару та під час
отримання товару, була належно
уповноважена довіреністю № 31754 від 15
липня 2013 року, виданою ПАТ «Сумське НВО
ім. М.В. Фрунзе», що свідчить про згоду
відповідача на зміну умов поставки,
шляхом передачі товару покупцю
(відповідачу) в м. Київ на умовах інших,
ніж умови FСА, згідно Інкотермс 2010.

Позивачем, в порядку положень статті 6
Господарського процесуального кодексу
України, направлено відповідачеві
претензії № 416/1 від 07.11.2013 року та № 67
від 03.03.2014 року з вимогою добровільно
погасити заборгованість за
поставлений товар, але дані претензії
позивача залишені відповідачем без
відповіді та задоволення.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого
Кодексу, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються
учасниками судового процесу.
Обставини, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Стаття 43 Господарського
процесуального кодексу України
визначає, що господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини, зокрема
те, що факт передачі позивачем та
прийняття відповідачем товару
повністю підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами, а
відповідач, в свою чергу, доказів
оплати отриманого товару не подав, тому
позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача на користь позивача
заборгованості за поставлений товар в
розмірі 75600,00 грн. визнаються судом
обґрунтованими, і такими, що підлягають
задоволенню на підставі статей 525, 526, 629
Цивільного кодексу України.

Крім цього, за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань позивач просить
стягнути з відповідача 3 % річних від
суми заборгованості в розмірі 1758,48 грн.
та інфляційні втрати в розмірі 7938,00 грн.
за період з 17.08.2013 року по 31.05.2014 року. В
обґрунтування зазначених вимог
позивачем наведено обґрунтований
розрахунок річних та інфляційних.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимоги кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлено договором, або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги, стосовно
стягнення з відповідача на користь
позивача 3 % річних в розмірі 1758,48 грн. та
інфляційних втрат в розмірі 7938,00 грн. за
період з 17.08.2013 року по 31.05.2014 року є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню на підставі положень
статті 625 наведеного вище Кодексу.

Виходячи з фактичних обставин даної
справи, враховуючи, що спір між
сторонами виник в результаті
неправомірних дій відповідача, а саме,
несплати вартості поставленого товару,
суд дійшов висновку про відшкодування
позивачеві суми сплаченого судового
збору в розмірі 1827,00 грн. за рахунок
відповідача, у відповідності до вимог
статі 49 Господарського процесуального
кодексу України.

На підставі вищевикладеного, керуючись
статтями 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе» (40004, м. Суми, вул. Горького, буд.
58, Ідентифікаційний номер 05747991) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Теплолюкс Україна»
(04080, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд.
15/15, Ідентифікаційний код 33635413)
заборгованість за поставлений товар в
розмірі 75600,00 грн., інфляційні втрати в
розмірі 7938,00 грн., 3 % річних в розмірі
1758,48 грн. та витрати по сплаті судового
збору в розмірі 1827,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 10.07.2014 року

Суддя П.І. Левченко