ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2014 р. Справа №
5008/1745/2011

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого-судді
Бонк Т. Б.

суддів
Бойко С.М.

Желік М.Б.

при секретарі судового засідання Борщ
І.О.

за участю представників:

від прокуратури - не з'явився

від позивача 1 - Василечко А.В.
(представник за довіреністю)

від позивача 2 - не з'явився

від відповідача 1 - не з'явився

від відповідача 2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4
(представник за довіреністю)

від третьої особи - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
прокуратури Закарпатської області, №
389/366 вих-14 від 15.05.2014 року

на рішення господарського суду
Закарпатської області від 28.04.2014 року
(головуючий суддя Якимчук Л.М.) у справі
№ 5008/1745/2011

за позовом Прокурора міста Ужгорода, в
інтересах держави в особі
Закарпатської обласної ради, м.
Ужгород, та Закарпатського обласного
українського музично-драматичного
театру, м. Ужгород

до відповідача 1 Ужгородської міської
ради, м. Ужгород

до відповідача 2 Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1

за участі третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Головне управління
держкомзему у Закарпатській області, м.
Ужгород

про скасування п. 1 рішення
Ужгородської міської ради від 16.07.2009
№1181 „Про перелік земельних ділянок,
які підлягають продажу шляхом
аукціону", зокрема, у частині
затвердження для продажу у власність
шляхом аукціону земельної ділянки
площею 0,20 га у АДРЕСА_2;

скасування п. 1 рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
23.09.2009 №266 „Про проведення аукціону з
продажу земельних ділянок
несільськогосподарського призначення"
у частині затвердження стартової ціни
земельної ділянки площею 0,20 га у
АДРЕСА_2, яка підлягає продажу у
власність шляхом аукціону;

визнання недійсним аукціону з продажу
земельної ділянки площею 0,20 га в
АДРЕСА_2;

визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,20 га в АДРЕСА_2 від
26.10.2009 року

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Закарпатської області від 28.04.2014 року у
справі № 5008/1745/2011 у задоволенні позову
прокурора міста Ужгорода, в інтересах
держави в особі Закарпатської обласної
ради, м.Ужгород, та Закарпатського
обласного українського
музично-драматичного театру, м.Ужгород,
про скасування п. 1 рішення
Ужгородської міської ради від 16.07.2009
№1181 „Про перелік земельних ділянок,
які підлягають продажу шляхом
аукціону", зокрема, у частині
затвердження для продажу у власність
шляхом аукціону земельної ділянки
площею 0,20 га у АДРЕСА_2;скасування п. 1
рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради від 23.09.2009
№266 „Про проведення аукціону з продажу
земельних ділянок
несільськогосподарського призначення"
у частині затвердження стартової ціни
земельної ділянки площею 0,20 га у
АДРЕСА_2, яка підлягає продажу у
власність шляхом аукціону;визнання
недійсним аукціону з продажу земельної
ділянки площею 0,20 га в
АДРЕСА_2;визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,20 га в АДРЕСА_2 від 26.10.2009 року -
відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що
приймаючи спірне рішення від 16.07.2009
року № 1181 Ужгородська міська рада не
діяла всупереч ч. 2 ст. 134 ЗК України,
оскільки матеріалами справи не
доведено знаходження нерухомого майна
Закарпатського обласного українського
музично-драматичного театру, м.
Ужгород, на спірній земельній ділянці,
яка була продана у повній
відповідності до вимог ст.ст. 135-137 ЗК
України; відсутні підстави для
визнання недійсним аукціону з продажу
вказаної земельної ділянки, який
відбувся на виконання вказаних рішень,
а також у відповідності до вимог
Земельного кодексу України; прокурором
та позивачами не доведено факту
невідповідності оспорюваного договору
чинному законодавству на момент його
вчинення, а також факту порушення прав
позивачів укладенням цього договору.

В апеляційній скарзі скаржник
(прокурор) просить оскаржуване рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову мотивуючи це тим, що
судом при вирішенні даної справи не
дотримано вимог процесуального та
матеріального законодавства, і як
наслідок зроблені безпідставні
висновки при прийнятті рішення у
справі. Зокрема, судом першої інстанції
невірно застосовано норму ст. 134 ЗК
України та невірно розтлумачено норму
ст. 33 Закону України «Про місцеве
самоврядування». Також, не
відповідають обставинам справи
твердження суду першої інстанції про
відсутність на проданій земельній
ділянці майна, належного
Закарпатському обласному українському
музично-драматичного театру, м.
Ужгород.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач - 2 просить рішення суду
першої інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення
мотивуючи це тим, що Театр (позивач-2) не
міг бути належним землекористувачем,
оскільки використання ним даної
ділянки без належного оформлення
відповідних прав суперечило б
імперативним нормам законодавства, яке
було чинним на той час. Належними
доказами будь яких прав Театру як на
будівлі/ споруди, так і на земельну
ділянку мали б бути відповідні акти
власника даного майна, якими чітко
передбачено передання конкретного
майна театру на праві оперативного
управління, а також належні документи,
які підтверджують реєстрацію права
оперативного управління майном, однак
жоден з цих документів не був наданий
апелянтом. Театр свої права на земельну
ділянку чи майно взагалі не посвідчив.
Крім того, рішення, які оспорюються, вже
повністю виконані, за їх наслідками
виникло право власності на земельну
ділянку у ПП ОСОБА_3, яке є непорушним.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі та у відзиві,
заслухавши пояснення присутніх
представників сторін у судових
засіданнях, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що рішення
господарського суду першої інстанції
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що Рішенням V сесії V
скликання Ужгородської міської ради
від 16 липня 2009 року №1181 затверджено
перелік земельних ділянок, які
підлягають продажу у власність шляхом
аукціону, однією з яких є земельна
ділянка площею 0,20 га за адресою:
АДРЕСА_2 (пункт 1 Рішення).

На підставі вказаного Рішення
Ужгородської міської ради та
відповідно до Тимчасового порядку
проведення аукціонів у м. Ужгороді,
затвердженого рішенням IV сесії
Ужгородської міської ради V скликання
від 02.09.2008 №803, виконавчий комітет
Ужгородської міської ради рішенням від
23.09.2009 №266 затвердив стартову ціну
земельної ділянки площею 0,20 га за
адресою: АДРЕСА_2, яка підлягає продажу
у власність шляхом аукціону, у сумі 1131740
грн. у розрахунку 565,87 грн. за квадратний
метр відповідно до нормативної
грошової оцінки від 01.09.2009 №1112 (пункт 1
Рішення).

За результатами проведеного аукціону з
продажу вказаної земельної ділянки
визначено переможця - фізичну
особу-підприємця ОСОБА_3, у зв'язку з чим
між ним та Ужгородською міською радою
укладено договір купівлі-продажу від 26
жовтня 2009 року, посвідчений приватним
нотаріусом Ужгородського міського
нотаріального округу - ОСОБА_6 та
зареєстрований у Реєстрі за №2597,
відповідно до якого відповідач 1
продав, а відповідач 2 купив земельну
ділянку несільськогосподарського
призначення загальною площею 0,2000 га
під комерційну діяльність, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, за
кадастровим №:01:001:0109.

Відповідно до пункту 1.2 договору
категорія земель, до яких належить ця
земельна ділянка - землі громадської та
житлової забудови, цільове призначення
- землі комерційного використання.

На підставі вказаного договору
фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3
видано Державний акт № 82 на право
власності на земельну ділянку площею
0,20 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Частиною предмету спору є, зокрема,
скасування п.1 рішення Ужгородської
міської ради від 16.07.2009 №1181 "Про перелік
земельних ділянок, які підлягають
продажу шляхом аукціону", та скасування
п.1 рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради від 23.09.2009
№266 "Про проведення аукціону з продажу
земельних ділянок
несільськогосподарського призначення"
в частині затвердження стартової ціни
земельної ділянки, розташованої у
АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.5 ст. 16 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
від імені та в інтересах
територіальних громад права суб'єкта
комунальної власності здійснюють
відповідні ради.

За приписами ст.59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" рада
в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.
Рішення ради приймається на її
пленарному засіданні після
обговорення більшістю депутатів від
загального складу ради, крім випадків,
передбачених цим Законом. Рішення ради
приймається відкритим (у тому числі
поіменним) або таємним голосуванням.

Згідно зі ст.19 Конституції України, ч.3
ст.24 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" органи
місцевого самоврядування та їх
посадові особи діють лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами
України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовомупорядку.

Згідно з ч.1 ст.21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до п.2. Роз'яснення Президії
Вищого арбітражного суду України №
02-5/35 від 26.01.2000 "Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів" підставами для
визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та
зокрема, порушення прав позивачів,
прокурор посилається на те, що при
прийнятті оскаржуваного рішення від
16.07.2009 №1181 Ужгородська міська рада
діяла всупереч п.1 ч.2 ст. 134 Земельного
кодексу України та незаконно відчужила
частину земельної ділянки комунальної
власності, яка була виділена
Закарпатському обласному українському
музично-драматичному театру (далі -
Театр), оскільки на земельній ділянці у
АДРЕСА_2 розташована частина споруди
"Бризкальний басейн", що належить
Театру.

Згідно ч.2 ст.134 ЗК України (в редакції,
чинній на момент спірних
правовідносин) не підлягають продажу
на конкурентних засадах (земельних
торгах) земельні ділянки державної чи
комунальної власності або права на них
у разі: перебування в користуванні
земельних ділянок або розташованих на
них будівель підприємств, установ та
організацій, що належать до державної
та комунальної власності, підприємств
і громадських організацій у сферах
культури і мистецтв (у тому числі
національних творчих спілок).

Згідно рішення виконкому Ужгородської
міської ради депутатів трудящих від
06.03.1967 року «Про виділення земельної
ділянки для будівництва театру в м.
Ужгороді» виділено земельну ділянку
пл..1,52 га в кварталі між вул. Толстого і
Київською набережною для будівництва
театру за рахунок земельних ділянок
домоволодіння БУ № 3 та власних
домоволодінь.

Прокурор вважає, що на підставі цього
Рішення Театр став належним
користувачем даної земельної ділянки.
Однак, з вищенаведеного рішення не
вбачається кому конкретно виділено
земельну ділянку пл. 1,52 га.

Згідно ст. 13 Земельного Кодексу
(надалі - ЗК) УРСР від 08.07.1970 року земля в
УРСР надавалася лише в користування.

Згідно ст. 16 ЗК УРСР від 08.07.1970 року
надання земельних ділянок у
користування здійснюється в порядку
відведення. У рішеннях про надання
земельних ділянок вказується мета, для
якої вони надаються, і основні умови
користування землею.

Згідно ст. 20 ЗК УРСР від 08.07.1970 року
відповідно до Основ земельного
законодавства Союзу РСР і союзних
республік право землекористування
колгоспів, радгоспів та інших
землекористувачів засвідчується
державними актами на право
користування землею. Форми актів
встановлюються Радою Міністрів СРСР.
Право довгострокового тимчасового
користування землею засвідчується
актами, форма яких встановлюється
Радою Міністрів Української РСР.
Зазначені документи видаються після
відводу земельних ділянок в натурі.

Згідно ст. 17 ЗК УРСР від 18.12.1990 року
надання земельних ділянок у володіння
або користування здійснюється в
порядку відведення.Відведення
земельних ділянок провадиться на
підставі рішення відповідної Ради
народних депутатів. У рішеннях про
надання земельних ділянок у володіння
і користування вказується мета, для
якої вони відводяться.

Згідно ст. 22 ЗК УРСР від 18.12.1990 року
право володіння або право користування
наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землевпорядними
організаціями меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.
Приступити до використання наданої
земельної ділянки (в тому числі і на
умовах оренди) до встановлення меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
одержання документа, що посвідчує
право володіння або право користування
землею, забороняється.

Згідно ст. 23 ЗК УРСР від 18.12.1990 року
право володіння або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
районними, міськими Радами народних
депутатів.

Згідно ст. 125 чинного ЗК України право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно Постанови Верховного суду
України від 22 листопада 2010 року
обов'язковою умовою фактичного
використання земельної ділянки є
наявність у особи, що її використовує,
правовстановлюючих документів на цю
земельну ділянку.

Згідно Рішення Ужгородської
міської ради XLIX сесії IV скликання від
27.01.2006 р. № 803 вирішено дати дозвіл
Закарпатському обласному українському
музично-драматичному театру на
підготовку матеріалів інвентаризації
земельної ділянки площею 1,52 га по вул.
Л.Толстого 12, для обслуговування
будівлі Театру.

Згідно Рішення Ужгородської міської
ради V сесії V скликання від 04.09.2009 р. №
1225 вирішено надати Закарпатському
обласному українському
музично-драматичному театру дозвіл на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки по вул. Л.Толстого, 12,
в межах існуючої будівлі.

Відтак, у матеріалах справи відсутні
належні докази, які б підтверджували
право власності чи право постійного
користування Закарпатського обласного
українського музично-драматичного
театру на земельну ділянку площею 1,52
га, яка згідно рішення виконкому
Ужгородської міської ради депутатів
трудящих від 06.03.1967 року була виділена
для будівництва Театру. Також відсутні
будь які належні докази затвердження
меж земельної ділянки Закарпатського
обласного українського
музично-драматичного театру в натурі
(на місцевості).

Слід зазначити, що Свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 08.04.2004
серії САА №910058, а також Витягом
Комунального підприємства
"Ужгородське міжрегіональне бюро
технічної інвентаризації" від 08.04.2004
№3300583 підтверджено, що Закарпатський
обласний український
музично-драматичний театр перебуває у
комунальній власності Закарпатської
обласної ради на підставі рішення XI
сесії XXI скликання Закарпатської
обласної ради народних депутатів від
23.12.1992 №448.

Згідно Статуту Закарпатського
обласного українського
музично-драматичного театру,
зареєстрованого 14.03.2008 року, майно
театру належить до комунальної
власності Закарпатської області і
закріплюється за театром на праві
оперативного управління. Майно театру
включає земельні ділянки, будівлі
(споруди, приміщення), комунікації,
театральне обладнання, реквізит,
транспортні засоби та інші цінності.

Правом оперативного управління у цьому
Кодексі визнається речове право
суб'єкта господарювання, який володіє,
користується і розпоряджається майном,
закріпленим за ним власником
(уповноваженим ним органом) для
здійснення некомерційної
господарської діяльності, у межах,
встановлених цим Кодексом та іншими
законами, а також власником майна
(уповноваженим ним органом) (ст. 137 ГК
України).

Прокурор вважає, що відповідачем - 1
незаконно прийнято рішення щодо
продажу з аукціону частини землі з
розміщеною на ній спорудою -
декоративно - бризкальним басейном, яка
належить позивачу - 2 (Театру).

Відповідно до ч.4 ст.334 Цивільного
кодексу України права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації, виникають з дня такої
реєстрації відповідно до закону.
Статтею 181 цього кодексу, у свою чергу,
встановлено, що право власності на
об'єкти нерухомого майна підлягає
державній реєстрації.

З 1966 року на території України діяла
Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу УРСР,
завтверджена Міністерством
комунального господарства УРСР від 31
січня 1966 року. Надалі діяли Правила
державної реєстрації об'єктів
нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб,
затверджені наказом Державного
комітету України по житловому
комунальному господарству від 13.12.1995
року № 56; Інструкція про порядок
державної реєстрації права власності
на об'єкти на об'єкти нерухомого майна,
що перебувають у власності юридичних
та фізичних осіб, затверджена наказом
Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики
України від 09.06.1998 року № 121; Тимчасове
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затверджене наказом № 7/5 від 07.02.2002
року. Дані нормативні акти
врегульовували відносини реєстрації
прав на нерухоме майно.

За приписами ч.4 ст.3 чинного Закону
України "Про державну реєстрацію прав
на нерухоме майно та їх обтяжень" права
на нерухоме майно та їх обтяження, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав та їх
обтяжень була проведена відповідно до
законодавства, що діяло на момент їх
виникнення, або якщо на момент
виникнення прав та їх обтяжень діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав та
їх обтяжень.

Згідно ст.4 Закону України "Про державну
реєстрацію прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі
в особі органів, уповноважених
управляти державним майном, іноземцям
та особам без громадянства, іноземним
юридичним особам, міжнародним
організаціям, іноземним державам, а
також територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування(сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; 3) інші речові права
відповідно до закону; 4) податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження. Речові права
на нерухоме майно, зазначені в пунктах
2 і 3 частини першої цієї статті, є
похідними і реєструються після
державної реєстрації права власності
на таке майно, крім випадків,
передбачених статтею 4-1 цього Закону.

З копії Акту перевірки дотримання
вимог земельного законодавства
Ужгородською міською радою щодо
продажу земельних ділянок по АДРЕСА_2
від 02.03.2011 року вбачається, що за
інформацією КП «БТІ м.Ужгорода»
Ужгородської міської ради від 27.01.2011
року за № 184 бризкальний басейн за
результатами проведеної 05.12.2008 року
поточної інвентаризації нерухомого
майна за адресою м. Ужгород, вул.
Л.Толстого, 12, був включений до
ситуаційного плану об'єкту нерухомого
майна за вищезазначеною адресою.
Реєстрація права власності на вказані
споруди не проводилася. (Т.1 а.с.42).

Згідно ч.2 ст.144 ГК України право на
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає з дня реєстрації
цього майна або відповідних прав на
нього, якщо інше не встановлено
законом.

З копії листа КП «Бюро технічної
інвентаризації м.Ужгорода» від 22.10.2009
року № 1029 вбачається, що право
власності на об'єкт нерухомого майна за
адресою АДРЕСА_2, в КП «БТІ м. Ужгорода»
не зареєстровано, інвентаризаційна
справа не виготовлялась (Т.1 а.с.58).

У матеріалах справи відсутні належні
докази на підтвердження реєстрації
будь - якого речового права за Театром
на спірну споруду, а саме, декоративно -
бризкальний басейн та, зокрема,
закріплення за Театром права
оперативного управління на майно -
декоративно-бризкальний басейн.

Крім цього, відповідно до Державних
будівельних норм в.2.2-23:2009, затверджених
наказом Міністерства регіонального
розвитку та будівництва України від
19.01.2009 №4, басейни відносяться до малих
архітектурних форм, відтак не можуть
вважатися нерухомим майном.

Слід зазначити, що в господарському
суді Закарпатської області
розглядалася справа № 5008/1417/2011 за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_7 до Ужгородської міської ради
про визнання нечинним рішення
Ужгородської міської ради від 27.01.2006
№803 та визнання незаконним та
скасування рішення Ужгородської
міської ради за №136 від 08.04.2011, по якій
прийнято рішення від 11.10.2013 року про
часткове задоволення позову, яке було
залишено без змін Постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 16.01.2014 року.

Суд першої інстанції, покликаючись на
ст. 35 ГПК України, вважав, що ряд фактів,
встановлених у вищезазначеній справі,
мають преюдиційне значення при
вирішенні даного спору, однак
апеляційний господарський суд не може
погодитися з таким твердженням суду
першої інстанції, зважаючи на різний
суб'єктний склад сторін у справі №
5008/1417/2011 та у даній справі.

Проте, в межах вищезазначеної справи №
5008/1417/2011 судами було встановлено ряд
фактів, що стосувалися статусу
позивача - 2 у даній справі -
Закарпатського обласного українського
музично-драматичного театру, м.
Ужгород, та було призначено та
проведено судову будівельно-технічну
експертизу щодо з'ясування питань, що
стосуються декоративно - бризкального
басейну Театру, встановлення фактів
щодо якого має місце і у даній справі.

Відповідно до п. 21 Постанови пленуму
Вищого господарського суду України №4
від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи",
висновок судової експертизи, яку було
проведено в межах провадження з іншої
справи, в тому числі цивільної,
кримінальної, адміністративної,
оцінюється господарським судом у
вирішенні господарського спору на
загальних підставах як доказ зі справи,
за умови, що цей висновок містить
відповіді на питання, які виникають у
такому спорі, і поданий до
господарського суду в належним чином
засвідченій копії.

Відтак, апеляційний господарський суд
приймає до уваги висновок експертизи у
справі № 5008/1417/2011 та досліджує його у
сукупності з іншими доказами у даній
справі.

У висновку вищезазначеної експертизи
№5028 від 27.06.2013 (належна копія міститься
у матеріалах справи а.с. 168-176 Т.1)
зазначено, зокрема, що: «технічний стан
споруди "бризкальний басейн" можна
класифікувати як аварійний - порушені
вимоги проекту, діючих норм і державних
стандартів; на момент проведення
огляду споруда "бризкальний басейн" не
виконує функцію охолодження
кондиціонерів Закарпатського
Облмуздрамтеатру; Споруда "бризкальний
басейн" розташована окремо від будівлі
театру, і тому демонтаж споруди
"бризкальний басейн" не призведе до
пошкоджень конструкцій театру;
виконання "бризкальним басейном"
функції - охолодження води
кондиціонерів театру вже досить
тривалий час (судячи по технічному
стану конструкцій) не
використовується, отже функціонування
театру без функціонування
"бризкального басейну" можливе.
Демонтаж бризкального басейну і
резервуарів без порушення належного
функціонування театру з дотриманням
правил пожежної безпеки і вимог
законодавства щодо безпеки глядачів є
технічно можливим».

З огляду на наведені положення
законодавства, враховуючи те, що ні
прокурором, ані позивачами не подано
жодних доказів на підтвердження
проведення державної реєстрації
речових прав Театру на декоративно -
бризкальний басейн, тому факт
належності вказаної споруди Театру - не
може вважатися доведеним.

Крім того, жодними належними доказами
не підтверджується належність Театру
ні на праві постійного користування, ні
на праві власності спірної частини
земельної ділянки, яка продана за
Договором купівля - продажу № 850 від
26.10.2009 року, а відтак, не доведено
порушення законних прав та інтересів
позивачів.

Приймаючи рішення від 16.07.2009 №1181 "Про
перелік земельних ділянок, які
підлягають продажу шляхом аукціону"
(зокрема п.1, яким затверджено для
продажу у власність шляхом аукціону
земельну ділянку площею 0,20 га за
адресою: АДРЕСА_2), Ужгородська міська
рада не порушила вимог ч.2 ст.134
Земельного кодексу України, в даному
випадку були відсутні обмеження для
продажу земельної ділянки за Договором
купівля - продажу № 850 від 26.10.2009 року,
які встановлені ст.134 ЗК України (в
редакції станом на момент спірних
правовідносин).

Відповідно до рішення Конституційного
суду України № 7-рп/2009 (справа № 1-9/2009
від 16.04.09) органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є "гарантією
стабільності суспільних відносин" між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Таким чином, стосовно скасування актів
органів місцевого самоврядування
Конституційним судом України
закріплено кілька правових позицій,
застосування яких, як випливає зі
змісту рішення КСУ, пов'язується з
юридичними ознаками акта органу
місцевого самоврядування та
підставами його скасування.

Щодо твердження прокурора про
перевищення виконавчим комітетом
Ужгородської міської ради своїх
повноважень при прийнятті рішення від
23.09.2009 №266 "Про проведення аукціону з
продажу земельних ділянок
несільськогосподарського призначення"
в частині затвердження стартової ціни
продажу земельної ділянки,
розташованої у АДРЕСА_2, та відповідної
позовної вимоги про скасування п.1
такого рішення, то слід зазначити
наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 33 Закону
України "Про місцеве самоврядування" до
відання виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належать власні
(самоврядні) повноваження щодо
підготовки і внесення на розгляд ради
пропозицій щодо встановлення ставки
земельного податку, розмірів плати за
користування природними ресурсами,
вилучення (викупу), а також надання під
забудову та для інших потреб земель, що
перебувають у власності
територіальних громад; визначення в
установленому порядку розмірів
відшкодувань підприємствами,
установами та організаціями незалежно
від форм власності за забруднення
довкілля та інші екологічні збитки;
встановлення платежів за користування
комунальними та санітарними мережами
відповідних населених пунктів.

Виконавчий комітет Ужгородської
міської ради, затверджуючи в пункті 1
оспорюваного рішення стартову ціну
продажу земельної ділянки,
розташованої у АДРЕСА_2, діяв у
відповідності до наданих йому п. 1 ч. 1
ст. 33 Закону України "Про місцеве
самоврядування" повноважень та на
підставі Тимчасового порядку
проведення аукціонів у м. Ужгороді,
затвердженого рішенням Ужгородської
міської ради № 803 від 02.09.2008 року, а
також на виконання рішення
Ужгородської міської ради (від 16 липня
2009 року №1181), не вирішуючи при цьому
питання про передачу у власність
земельної ділянки, а лише затвердивши
стартову ціну продажу майна.

З огляду на підтвердження матеріалами
справи законності п. 1 рішення
Ужгородської міської ради від 16.07.2009
№1181 "Про перелік земельних ділянок, які
підлягають продажу шляхом аукціону" та
п.1 рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради від 23.09.2009
№266 "Про проведення аукціону з продажу
земельних ділянок
несільськогосподарського призначення"
в частині затвердження стартової ціни
земельної ділянки, розташованої у
АДРЕСА_2, то відсутні підстави для
визнання недійсним аукціону з продажу
вказаної земельної ділянки, який
відбувся на виконання вказаних рішень,
а також у відповідності до вимог
Земельного кодексу України.

Щодо позовної вимоги про визнання
недійсним Договору купівлі-продажу від
26 жовтня 2009 року, то слід зазначити
наступне.

Відповідно до ч.1. ст.215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами ч.1 ст.203 цього кодексу
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, прокурором та позивачами не
доведено факту невідповідності
оспорюваного договору чинному
законодавству на момент його вчинення,
а також факту порушення прав позивачів
укладенням цього договору, у зв'язку з
чим апеляційний господарський суд
погоджується із висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
визнання недійсним спірного договору.

Слід зазначити, що визнання
відповідачем - 1 заявленого позову не є
безумовною підставою для задоволення
позову, а досліджується судом у
сукупності з іншими доказами у справі.

Підсумовуючи вищенаведене,
апеляційний господарський суд вважає,
що висновок суду першої інстанції про
відмову в задоволенні даного позову є
обґрунтований, зроблений на підставі
наявних у матеріалах справи доказів, а
тому відсутні підстави для скасування
оскаржуваного рішення.

Доводи позивача - 1 про непідвідомчість
господарським судам даного спору
спростовуються п.1.2.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 17.05.2011 (зі змінами та доповненнями),
відповідно до якого органи виконавчої
влади або органи місцевого
самоврядування у правовідносинах щодо
розпорядження земельними ділянками
державної та комунальної власності
(наданні земельних ділянок громадянам
та юридичним особам у власність або в
користування, відчуженні земельних
ділянок державної або комунальної
власності, укладенні, зміні, розірванні
договорів купівлі продажу, ренти,
оренди земельної ділянки та інших
договорів щодо земельних ділянок,
встановленні сервітуту, суперфіцію,
емфітевзису, в тому числі прийнятті
державними органами та органами
місцевого самоврядування відповідних
рішень) діють як органи, через які
держава або територіальна громада
реалізують повноваження власника
земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження,
державні органи або органи місцевого
самоврядування вступають з юридичними
та фізичними особами у цивільні та
господарські правовідносини. Отже, у
таких відносинах держава або
територіальні громади є рівними
учасниками земельних відносин з іншими
юридичними та фізичними особами, у тому
числі з суб'єктами підприємницької
діяльності.

Таким чином, справи у спорах за участю
державних органів та органів місцевого
самоврядування, що виникають з
правовідносин, у яких державні органи
та органи місцевого самоврядування
реалізують повноваження власника
землі, а також в інших спорах, які
виникають із земельних відносин
приватноправового характеру, за
відповідності складу сторін спору
статті 1 ГПК України підвідомчі
господарським судам.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на все викладене вище, колегія
суддів Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що
оскаржуване рішення у даній справі
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства і підстав для його
скасування немає, а зазначені в
апеляційній скарзі доводи скаржника не
визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст. 104 ГПК України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу
залишено без задоволення, витрати по
сплаті судового збору в порядку ст.49
ГПК України покладаються на скаржника.
Однак, враховуючи те, що апеляційну
скаргу в даній справі подано
прокурором, то судовий збір за
апеляційне провадження в розмірі 2436,0
грн. слід стягнути з визначених
прокурором позивачів в дохід
Державного бюджету України, з
врахуванням сукупної кількості
заявлених позовних вимог немайнового
характеру.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Закарпатської області від 28.04.2014 року у
справі № 5008/1745/2011 - залишити без змін,
апеляційну скаргу прокуратури
Закарпатської області, № 389/366 вих-14 від
15.05.2014 року - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

3. Стягнути з Закарпатської
обласної ради (88000, м. Ужгород
Закарпатської області, пл. Народна, буд.
41, код 25435963) судовий збір в розмірі 1218,0
грн. (тисяча двісті вісімнадцять
гривень). в доход Державного бюджету
України за апеляційне провадження..

4. Стягнути з Закарпатського
обласного українського
музично-драматичного театру (88000, м.
Ужгород Закарпатської області, вул.
Толстого, буд. 12, код 02225364) в доход
Державного бюджету України судовий
збір в розмірі 1218,0 грн. (тисяча двісті
вісімнадцять гривень). в доход
Державного бюджету України за
апеляційне провадження.

5. Місцевому господарському
суду видати відповідні накази.

6. Справу скерувати на адресу
місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
10.07.2014 р.

Головуючий суддя
Т.Б. Бонк

Суддя
С.М. Бойко

Суддя
М.Б. Желік