ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року Справа № 921/1253/13-г/17

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді
Прокопанич Г.К.

суддів
Алєєвої І.В.

Мирошниченка С.В.

за участю представників:

Позивача: Графського Д.І., дов. № б/н від
14.03.2014 року;

Відповідача: не з'явився;

розглянувши касаційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія" на постанову Львівського
апеляційного господарського суду від
24.04.2014 року

у справі № 921/1253/13-г/17 господарського
суду Тернопільської області

за позовом дочірнього підприємства
"Фуршет Центр"

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія"

про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И
В:

У грудні 2013 року дочірнє підприємство
"Фуршет Центр" звернулось до
господарського суду Тернопільської
області з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Національна торгова компанія", просило
стягнути з відповідача 45 546,74 грн. та
судові витрати, посилаючись на договір
про відступлення права вимоги № СА/2
від 24.04.2013 року (а.с. 4-5).

У відзиві на позов від 11.02.2014 року та
додаткових поясненнях від 12.02.2014 року
товариство з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія" просило відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
відсутність заборгованості
відповідача з огляду на заяву про
зарахування зустрічних однорідних
вимог № 09 від 09.09.2013 року (а.с. 48-49, 56).

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 03.03.2014 року
(суддя Андрусик Н.О.), залишеним без змін
постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 24.04.2014 року
(головуючий Орищин Г.В., судді Галушко
Н.А., Костів Т.С.) (а.с. 158-163) позов
задоволено частково. Стягнуто з
товариства з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія" 38 307,51 грн. основного боргу.
Вирішено питання розподілу судових
витрат. В іншій частині позову
відмовлено (а.с. 119-125).

Оскаржені судові акти мотивовано
наявністю підстав для задоволення
позову частково.

Не погодившись з прийнятими судовими
рішеннями, товариство з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, просило оскаржені
судові акти скасувати та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити (а.с. 175).

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 01.07.2014 року касаційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія" прийнято до провадження та
призначено до розгляду на 09.07.2014 року
(а.с. 173-174).

У судове засідання 09.07.2014 року
представник відповідача - товариства з
обмеженою відповідальністю
"Національна торгова компанія" не
з'явився, причин неявки суду не
повідомив.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова
колегія визнала за можливе розглянути
справу у відсутність представника
відповідача - товариства з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія".

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, вислухавши представника
позивача - дочірнього підприємства
"Фуршет Центр", обговоривши доводи
касаційної скарги, дослідивши
правильність застосування
господарськими судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України
встановлено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України визначено, що, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 01.01.2011 року між дочірнім
підприємством "Продмережа" та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія" було укладено договір про
надання рекламних послуг № РПМ 006503,
відповідно до умов якого, виконавець
зобов'язався надати замовнику рекламні
послуги, а замовник прийняти такі
послуги та оплатити їх в порядку та на
умовах, передбачених договором (а.с. 9-13).

Відповідно до п. 1.2 договору сума
договору (вартість рекламної кампанії)
становила 130 000,00 грн. з ПДВ.

Пунктом 3.2 договору передбачено
обов'язок замовника сплатити вказану
суму на поточний рахунок виконавця не
пізніше 31.10.2011 року.

Судами встановлено, що дочірнім
підприємством "Продмережа"
зобов'язання за вказаним договором
було виконано у повному обсязі, що
підтверджується актом
прийому-передачі виконаних робіт
(наданих послуг) № від 15.10.2011 року
(а.с. 14).

Місцевим та апеляційним
господарськими судами також
встановлено, що згідно актів від 31.12.2011
року та від 31.08.2012 року (а.с. 15, 16) між
дочірнім підприємством "Продмережа" та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія" було проведено часткове
зарахування зустрічних грошових вимог
на суму 57 000,00 грн. та 27 453,26 грн., у зв'язку
з чим заборгованість відповідача перед
дочірнім підприємством "Продмережа"
зменшилась до 45 546,74 грн. (а.с. 15, 16).

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 24.04.2013 року між дочірнім
підприємством "Продмережа" та дочірнім
підприємством "Фуршет Центр" було
укладено договір про відступлення
права вимоги № СА/2, відповідно до умов
якого дочірнє підприємство
"Продмережа" відступило, а дочірнє
підприємство "Фуршет Центр" набуло
право вимоги до товариства з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія", зокрема, за договором про
надання рекламних послуг № РПМ006503 від
01.01.2011 року у розмірі 45 553,22 грн. і стало
кредитором за вказаним договором (а.с.
17-19).

24.04.2013 року листом № 54 відповідача було
повідомлено про відступлення права
вимоги (а.с. 20).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу
України передбачено, що кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу
України до нового кредитора переходять
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Враховуючи викладене, суди дійшли
висновку, що дочірнє підприємство
"Фуршет Центр" набуло право вимоги до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Національна торгова
компанія" за договором про надання
рекламних послуг № РПМ006503 від 01.01.2011
року у розмірі 45 553,22 грн.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що заявою № 09 від 09.09.2013
року, надісланою дочірньому
підприємству "Фуршет Центр", товариство
з обмеженою відповідальністю
"Національна торгова компанія" просило
зарахувати однорідні зустрічні вимоги
на суму 45 533,22 грн., з яких 7 239,23 грн.
основного боргу, 3 655,87 грн. 3% річних, 17
060,72 грн. пені та 17 598,12 грн. інфляційних
втрат (а.с. 49).

Підставою подання заяви стала
заборгованість позивача перед
відповідачем за договором поставки №
ФЦ008367/151 від 16.02.2012 року, розмір якої
відповідач обґрунтовував видатковими
накладними, рішенням господарського
суду Київської області від 19.06.2013 року у
справі № 911/1775/13 та розрахунком сум
грошових вимог (57-60, 61-74, 75-81).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічної однорідної
вимоги, строк якої настав або строк
якої не зазначений чи визначений
моментом витребування. Для зарахування
достатньо заяви однієї сторони.

Згідно ст. 601 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може
здійснюватися за заявою однієї із
сторін.

Зі змісту вказаної статті вбачається,
що зарахування зобов'язань можливе за
наявності всіх умов для зарахування, а
саме: 1) зустрічності вимог; 2)
однорідності вимог; 3) настання строку
виконання вимог, невстановленість
строку виконання вимог, або
визначеність такого строку моментом
пред'явлення вимоги; 4) подання однією
із сторін відповідної заяви.

При цьому, взаємозалік зустрічних
однорідних вимог передбачає наявність
документально підтвердженого боргу
однієї сторони перед іншою. Якщо
наявність боргу не буде підтверджена
належними доказами (тобто такі вимоги
не є безспірними), то це свідчитиме про
відсутність підстав для проведення
взаємозаліку. У такому випадку,
відповідний спір має бути вирішений у
судовому порядку з дотриманням вимог
процесуального закону.

Місцевий господарський суд, з яким
погодилась і апеляційна інстанція,
дійшов висновку, що вимоги щодо
зарахування 7 239,23 грн. основної
заборгованості є безспірними
(визнаються обома сторонами),
однорідними та такими, строк виконання
яких настав.

Також, враховуючи відсутність доказів
безспірності та однорідності
зустрічних зобов'язань, визначених у
заяві № 09 від 09.09.2013 року в частині
зарахування 17 060,72 грн. пені, 3 655,87 грн. 3%
річних та 17 598,12 грн. інфляційних
нарахувань, суди дійшли висновку, що за
відсутності розгляду в окремому
позовному провадженні спору про
стягнення нарахованих відповідачем
відсотків річних, пені та інфляційних
нарахувань або наявності погодження
обома сторонами сум вказаних
нарахувань, за відсутності доказів
щодо наявності (дійсності)
зобов'язання, його змісту та умов
виконання, заява відповідача про
зарахування зустрічних однорідних
вимог № 09 від 09.09.2013 року у вказаній
частині є спірною та такою, що
унеможливлює проведення зарахування
зустрічних однорідних вимог на
підставі ст. 601 Цивільного кодексу
України.

Вищевикладене стало підставою для
часткового задоволення позовних вимог.

Частиною 2 ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що касаційна інстанція не
має права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1119 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
залишити рішення першої інстанції або
постанову апеляційної інстанції без
змін, а скаргу без задоволення.

З врахуванням вищенаведеного підстави
для скасування постанови суду
апеляційної інстанції, якою було
правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
відсутні.

Доводи заявника касаційної скарги
спростовуються висновками судів
попередніх інстанцій та фактично
стосуються переоцінки доказів у
справі, що виходить за межі повноважень
суду касаційної інстанції, визначені
статтею 1117 Господарського
процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Національна торгова компанія"
залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 24.04.2014 року у
справі № 921/1253/13-г/17 залишити без змін.

Головуючий суддя
Г.К. Прокопанич

Судді:
І.В. Алєєва

С.В. Мирошниченко