м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/6732/14 03.07.14Господарський суд
міста Києва у складі судді Чебикіної
С.О., розглянувши справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Київська Русь» до Публічного
акціонерного товариства
«Автотранспортне підприємство - 2240»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Про Девелопмент
Тім» про визнання недійсною нікчемної
угоди від 12.10.2012 року про припинення
зобов'язання переданням відступного,
за участю представників позивача -
Голиці В.В., довіреність №170 від 09.04.2014р.,
відповідача 1 - не з'явився, відповідача
У квітні 2014 року позивач звернувся до
господарського суду м. Києва з позовом
про визнання недійсною нікчемної угоди
від 12.10.2012 року про припинення
зобов'язання переданням відступного
укладеної між Публічним акціонерним
товариством «Автотранспортне
підприємство - 2240» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Про
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 14.04.2014 року порушено провадження у
справі та призначено справу до
розгляду на 14.05.2014р.
06.05.2014 року через канцелярію
господарського суду м. Києва
відповідачем 2 надано відзив на
позовну заяву в якому він просив
відмовити в позові в повному обсязі.
Представники відповідачів в судове
засідання 03.07.2014 року не з'явилися, про
час і місце проведення судового
засідання були повідомлені належним
чином відповідно до вимог ст. 64 ГПК
України. Відповідач 1 відзив на позов не
Враховуючи те, що нез'явлення
представників відповідачів не
перешкоджає розгляду справи по суті, а
матеріали справи є достатніми для
вирішення спору в даному судовому
засіданні, суд вважає за можливе
розглянути позов у відсутності
представників відповідачів.
Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні дані, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
Судом встановлено, що 12 жовтня
2012 року між Публічним акціонерним
товариством «Автотранспортне
підприємство - 2240» (боржник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Про Девелопмент
Тім» (кредитор) була укладена угода про
припинення зобов'язання переданням
відступного, за умовами якої сторони
дійшли згоди про припинення
зобов'язання боржника, що випливає з
договору поставки від 01.10.2012 року
укладеного між кредитором і боржником
(надалі договір поставки), визначеного
у п. 1.2. цієї угоди, внаслідок передачі
боржником кредитору відступного в
порядку і на умовах, передбачених в цій
угоді (п.1.1. угоди).
Відповідно до пункту 1.3. угоди,
боржник передав кредитору відступне -
майновий комплекс, що розташований за
Усенка, 8, склад якого відображений у
свідоцтві про право власності,
виданому 01 червня 2004 року Головним
управлінням комунальної власності м.
Києва, серія САА № 181591.
Згідно з п. 3.1. угоди було визначено, що
боржник передає, а кредитор приймає
відступне, а саме майновий комплекс, за
актом передачі-приймання відступного
(майнового комплексу) в день підписання
угоди. Майновий комплекс передається з
технічними та інженерними
комунікаціями, у стані, придатному для
подальшої нормальної експлуатації.
Відповідно до пункту 3.2. Угоди, право
власності на відступне (майновий
комплекс) переходить від боржника до
кредитора з моменту передачі за актом
передачі-приймання відступного
(майнового комплексу).
12.10.2012 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Про Девелопмент
тім» («кредитор») та Публічним
акціонерним товариством
«Автотранспортне підприємство-2240»
(«боржник») було укладено акт
передачі-приймання відступного
(майнового комплексу).
Пунктом 1 акту передачі-приймання
відступного (майнового комплексу) було
визначено, що у відповідності із угодою
про припинення зобов'язання переданням
відступного боржник передав, а
кредитор прийняв відступне, а саме:
майновий комплекс загальною площею 22
949,50 кв.м., що розташований за адресою:
якого відображений у свідоцтві про
право власності, виданому 01 червня 2004
року Головним управлінням комунальної
власності м. Києва, серія САА № 181591.
Предметом даного спору є вимоги
позовом Публічного акціонерного
товариства «Банк «Київська Русь» про
визнання недійсною вищевказаної угоди
від 12.10.2012 року про припинення
зобов'язання переданням відступного,
яка укладена між Публічним акціонерним
товариством «Автотранспортне
підприємство - 2240» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Про
Девелопмент Тім» з підстав
суперечності законодавству. При цьому
позивач посилається на те, що зазначена
угода є нікчемною в силу вимог положень
ч. 4 ст. 203, ст. 220 ЦК України, оскільки
укладена в простій письмовій формі за
наявності прямої вказівки законодавця
щодо необхідності нотаріальної форми.
Укладання даної угоди призвело до
настання негативних наслідків для
позивача, оскільки відповідач 1
фактично намагається ухилитись від
погашення заборгованості, яка у нього є
перед позивачем, не виконує умови
18.09.2007 року та виводить з своєї
власності майно (майновий комплекс
вулиця Павла Усенка, 8), що перебуває у
іпотеці у позивача за договором
іпотеки від 28.09.2007 року.
Під час судового розгляду
встановлено, що рішенням
господарського суду міста Києва від
10.04.2013 р., залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 20.08.2013 р.,
залишеними без змін постановою Вищого
господарського суду України від 29.10.2013
р. у справі № 910/612/13 визнано відсутнім у
ПАТ «Банк «Київська Русь» право
іпотеки майнового комплексу,
вул. П. Усенка, 8 за Договором іпотеки
від 28.09.2007 р., посвідченим приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_2 за реєстровим №
9337, починаючи з 21.10.2011 р., а також визнано
відсутнім у ПАТ «Банк «Київська Русь»
право утримання під іпотечним
обтяженням, зареєстрованим в Єдиному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна та в Державному
реєстрі іпотек майнового комплексу,
вул. П. Усенка, 8 починаючи з 21.10.2011 р.
Рішення суду з будь-якої справи, яке
набрало законної сили, не може бути
поставлено під сумнів (п. 4
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-8/1427
від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року та юрисдикцію
Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов'язаний з
приписами ч. 2 ст. 35 ГПК України,
відповідно до якої, факти встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори) під час розгляду однієї справи,
не доводяться знову при вирішенні
інших спорів, в яких беруть участь ті
самі сторони.

Вищевказані рішення судів набрали
законної сили і відповідно до ст. 115 ГПК
України є обов'язковими на всій
території України, і у суду немає права
та підстав ставити їх під сумнів.

Статтею 16 цього Кодексу передбачені
способи захисту цивільних прав та
інтересів. Дана норма кореспондується
з положеннями статті 20 Господарського
кодексу України, якими визначено, що
держава забезпечує захист прав та
законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів у спосіб
та порядок, що визначається цим
Кодексом та іншими законами України.
Права та законні інтереси зазначених
суб'єктів захищаються шляхом: визнання
наявності або відсутності прав;
визнання повністю або частково
недійсними актів органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемляють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання; припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Особа, права якої порушені, може
скористатися способом захисту свого
порушеного права та подати позов до
суду.

Проте, доказів порушення прав або
законних інтересів позивача
укладенням угоди від 12.10.2012 року про
припинення зобов'язання переданням
відступного, яка укладена між
Публічним акціонерним товариством
«Автотранспортне підприємство - 2240» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Про Девелопмент
Тім» матеріали справи не містять,
оскільки позивач не є стороною спірної
угоди та право іпотеки і право
утримання під іпотечним обтяженням
майнового комплексу, розташованого за
адресою: 02105, м. Київ, вул. П. Усенка, 8
починаючи з 21.10.2011 р. у нього відсутнє.

Тобто, посилання позивача на те, що
укладання угоди між Публічним
акціонерним товариством
«Автотранспортне підприємство - 2240» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Про Девелопмент
Тім» про припинення зобов'язання
переданням відступного призвело до
настання негативних наслідків для
позивача є безпідставним, недоведеним
та повністю спростовується
матеріалами справи.

Окрім того, у відповідності до
вимог ст. 215 Цивільного кодексу України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України закріплено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину

1. Зміст правочину не може
суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у
формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

При цьому, позивач, висуваючи
вимоги про визнання недійсною
нікчемної угоди, посилається на п. 4 ст.
203 та ст. 220 ЦК України.

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», визначено, що: нотаріальне
посвідчення правочинів (договорів) є
обов'язковим лише у передбачених
законом випадках або коли сторони
домовилися про нотаріальне
посвідчення договору (ч. 4 ст. 639 ЦК
України). Зокрема, вимоги щодо
обов'язкового нотаріального
посвідчення правочину встановлено для
довіреності, що видається у порядку
передоручення, договору іпотеки,
договору купівлі-продажу об'єкта
приватизації державного майна,
договору найму транспортного засобу за
участю фізичної особи тощо, однак, слід
мати на увазі, що такого посвідчення не
потребує договір, укладений за участю
громадянина, який набув статусу
суб'єкта підприємницької діяльності.

У зв'язку з недодержанням вимоги щодо
нотаріального посвідчення правочинів
нікчемними є лише такі правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню чи такі,
умовами яких передбачено обов'язкове
нотаріальне посвідчення.

Тобто, обов'язковому нотаріальному
посвідченню підлягають правочини для
яких така форма встановлена законом, та
правочини про нотаріальне посвідчення
яких домовилися сторони і така
домовленість відображена в умовах
правочину.

Статтею 600 ЦК України визначено, що
зобов'язання припиняється за згодою
сторін внаслідок передання боржником
кредиторові відступного (грошей,
іншого майна тощо). Розмір, строки й
порядок передання відступного
встановлюються сторонами.

Переданням відступного
припиняються договірні зобов'язання.

Відповідно до приписів ст. 654 ЦК
України зміна або розірвання договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Чинним законодавством України не
передбачено вимоги про обов'язкове
нотаріальне посвідчення угоди про
передачу відступного, а також угода про
припинення зобов'язання переданням
відступного від 12.10.2012 року не містить
положень (умов), відповідно до яких вона
мала б бути посвідчена нотаріально.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

В розумінні зазначених правових норм
позивачем не доведено суду
обґрунтованість позовних вимог та не
надано належних доказів, що
підтверджують порушення законних прав
позивача укладанням спірної угоди.

За таких, обставин відсутні правові
підстави для задоволення позовних
вимог, і тому в позові слід відмовити.

Судовий збір відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 33, 49, 75, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 17.07.2014р.

Суддя
С.О.Чебикіна