ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2014 р.
Справа № 914/408/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді
Галушко Н.А.

суддів
Гриців В.М.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу
Львівського міського комунального
підприємства "Львівтеплоенерго", № 39-1222
від 16.04.2014 року

на рішення Господарського суду
Львівської області від 02.04.2014 року

у справі № 914/408/14

за позовом: Львівського міського
комунального підприємства
"Львівтеплоенерго", м. Львів.

до відповідача: Львівського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
(надалі-Антимонопольний комітет), м.
Львів,

про: скасування пунктів 2, 3, 4 рішення
адміністративної колегії Львівського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
17.12.2013 року №331

За участю представників:

від позивача: Бекерська О.І.-
представник;

від відповідача: Оленюк С.- представник

Представникам сторін роз'яснено
права та обов'язки, передбачені ст. ст.
20, 22 ГПК України.

Клопотань про здійснення
фіксації судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, в порядку ст. 811 ГПК України,
учасниками судового процесу не
заявлено.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 02.04.2014р. у справі
№914/408/14 (суддя Рим Т.) відмовлено у
задоволенні позовних вимог ЛМКП
"Львівтеплоенерго" до Львівського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України про
скасування пунктів 2, 3, 4 рішення
адміністративної колегії Львівського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
17.12.2013 року №331

ЛМКП "Львівтеплоенерго" подано
апеляційну скаргу № 39-1222 від 16.04.2014 р., в
якій просить рішення суду скасувати,
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задоволити у повному обсязі, ,
посилаючись на те, що рішення суду
прийнято з порушення норм
матеріального права, судом неповно
з»ясовано обставини, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи. Зокрема скаржник вважає, що
ЛМКП «Львівтеплоенерго» не визначено
як виконавця послуг з централізованого
опалення і гарячого водопостачання, а
також підприємство не укладає
договорів на надання
житлово-комунальних послуг. В
аналізованих адміністративною
колегією договорах предметом договору
є постачання теплової енергії в
гарячій воді, тобто, на думку скаржника
в даному випадку укладається договір
купівлі-продажу теплової енергії, а не
житлово-комунальної послуги. Між
скаржником та споживачами
(балансоутримувачами будівель)
теплової енергії укладено договори про
постачання теплової енергії в гарячій
воді. В своїй роботі ЛМКП
«Львівтеплоенерго» керується Законом
України «Про теплопостачання», а
виконавці послуг з централізованого
опалення та гарячого водопостачання
(ЛКП, ЖБК, ЖКК та інші) Законом України
«Про житлово-комунальні послуги».
Законом України «Про теплопостачання»
істотних умов договору не передбачено.
Договору на надання
житлово-комунальних послуг ЛМКП
«Львівтеплоенерго» із жодним зі
споживачів із категорії «Інші
споживачі» не укладало, оскільки таких
послуг їм не надає.

Окрім того, скаржник зазначає, що він не
має можливості контролювати якість
теплоносія, який знаходиться за межею
балансової належності підприємства.
Вказані дії повинні проводити
установи, на балансі/власності яких
знаходиться внутрішньобудинкова
система опалення, чи з якими кінцевий
споживач уклав угоду про надання
житлово-комунальних послуг, і які
здійснюють обслуговування
внутрішньобудинкової системи.
Теплоносій, який подає скаржник до межі
балансової належності є належної
якості, однак те, як вказаний
теплоносій буде розподілятися по
внутрішньобудинковій системі і які
наслідки матиме неналежний розподіл
теплоносія по внутрішньо-будинковій
системі не відноситься до обов»язків
ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Наводить скаржник і інші підстави для
скасування рішення суду.

Львівське обласне територіальне
відділення Антимонопольного комітету
України у відзиві на апеляційну скаргу
рішення суду просить залишити без змін,
а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
апеляційну скаргу, заслухавши
пояснення та заперечення
представників сторін у судових
засіданнях, суд встановив наступне.

як вбачається із матеріалів справи,
Адміністративною колегією Львівського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України
прийнято рішення №331 від 17.12.2013р. "Про
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції" (справа
№1-02-235/2013), яким вирішено, що:

- підприємство займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку послуг з
постачання теплової енергії та гарячої
води в межах території, на якій
розташовані власні діючі мережі із
часткою 100%.;

- підприємство вчинило порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції, передбачене пунктом 2
статті 50 Закону України "Про захист
економічної конкуренції", а саме
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем на ринку послуг з
постачання теплової енергії (не
включивши істотної умови до договорів
з категорією споживачів "інші
споживачі"), що можуть призвести до
ущемлення інтересів споживачів, які
були б неможливими за умов існування
значної конкуренції на ринку (частина
перша статті 13 названого Закону);

-за вчинення такого правопорушення на
підприємство накладено штраф у розмірі
10.000,00 грн.

У вищенаведеному рішенні встановлено,
що :

укладені між ЛМКП "Львівтеплоенерго" та
юридичними особами, фізичними особами -
підприємцями договори на постачання
теплової енергії у гарячій воді за
своєю правовою природою є договори про
надання житлово-комунальних послуг, на
які розповсюджується дія Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги";

статтею 26 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
передбачені істотні умови договору на
надання житлово-комунальних послуг,
зокрема: порядок перерахунків розміру
плати за житлово-комунальні послуги в
разі їх ненадання або надання не в
повному обсязі, зниження їх якості;

незазначення в договорах істотної
умови про порядок перерахунків розміру
плати за житлово-комунальні послуги у
разі їх ненадання або надання не в
повному обсязі, зниження їх якості є
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку послуг з
постачання теплової енергії, що можуть
призвести до ущемлення інтересів
споживачів, які були б неможливими за
умов існування значної конкуренції на
ринку.

На підставі наведеного вище,
Антимонопольним комітетом зроблено
висновок, що незазначення в договорах
істотної умови про порядок
перерахунків розміру плати за
житлово-комунальні послуги у разі їх не
надання або надання не в повному
обсязі, зниження їх якості суперечить
вимогам статті 26 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги". Зазначені
обставини можуть, на думку
Антимонопольного комітету, призвести
до ущемлення інтересів споживачів, які
користуються послугами з постачання
теплової енергії у гарячій воді.

Рішення отримано позивачем 27.12.2013 р.
разом із повідомленням від 20.12.2013 р.
№13/03-3505, про що свідчить відмітка на
примірнику повідомлення, долученому до
матеріалів справи.

Вищенаведене стало підставою для
звернення позивача до суду із позовною
заявою про визнання недійсним та
скасування рішення Львівського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України №331
від 17.12.2013р.

В ході розгляду справи в суді першої
інстанції встановлено, що відповідно
до рішення Львівської міської ради №365
від 08.06.2007 р. виробником послуг з
теплопостачання є ЛМКП
Львівтеплоенерго", ЛКП
"Залізничнетеплоенерго".

За договорами про постачання теплової
енергії в гарячій воді №553/А від 01.10.2011
р., №4688/А від 01.10.2010 р., №49/Л від 19.05.2011 р.,
№1432/А від 01.11.2012 р., №1538/А від 01.04.2013 р.
сторонами є теплопостачальна
організація та споживач. Предметом
зазначених договорів є постачання
теплової енергії для опалення та
гаряче водопостачання.

Матеріалами справи підтверджується, що
основними напрямками діяльності ЛМКП
"Львівтеплоенерго" є виробництво
теплової енергії (ліцензія НКРЕ серія
АД №041756 від 03.08.2012 р. №259, діє до 22.08.2017),
транспортування теплової енергії
магістральними та місцевими тепловими
мережами (ліцензія НКРЕ серія АД №041757
від 03.08.2012 р. №259, діє до 22.08.2017),
постачання теплової енергії (ліцензія
НКРЕ серія АД №041758 від 03.08.2012 р. №259, діє
до 22.08.2017), виробництво теплової енергії
на теплоелектроцентралях та
установках з використанням
нетрадиційних та поновлювальних
джерел енергії (ліцензія НКРЕ серія АГ
№500441 від 29.09.2011 р. №1787, діє до 04.10.2021).

Відповідно до приписів ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти на підставі і в межах
повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України.

Згідно із п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про
Антимонопольний комітет України»
основним завданням Антимонопольного
комітету України є участь у формуванні
та реалізації конкурентної політики в
частині, зокрема, здійснення
державного контролю за дотриманням
законодавства про захист економічної
конкуренції на засадах рівності
суб'єктів господарювання перед законом
та пріоритету прав споживачів,
запобігання, виявлення і припинення
порушень законодавства про захист
економічної конкуренції;

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України
«Про Антимонопольний комітет України»
у сфері здійснення контролю за
дотриманням законодавства про захист
економічної конкуренції
Антимонопольний комітет України має
такі повноваження:

1) розглядати заяви і справи про
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції та проводити
розслідування за цими заявами і
справами;

2) приймати передбачені законодавством
про захист економічної конкуренції
розпорядження та рішення за заявами і
справами, перевіряти та переглядати
рішення у справах, надавати висновки
щодо кваліфікації дій відповідно до
законодавства про захист економічної
конкуренції.

Згідно із ч.4 ст.4 Закону України «Про
захист економічної конкуренції»
державний контроль за додержанням
законодавства про захист економічної
конкуренції, захист інтересів
суб'єктів господарювання та споживачів
від його порушень здійснюються
органами Антимонопольного комітету
України.

Відповідно до ч.1 ст.12 вищенаведеного
Закону суб'єкт господарювання займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку товару, якщо:

на цьому ринку у нього немає жодного
конкурента;

не зазнає значної конкуренції
внаслідок обмеженості можливостей
доступу інших суб'єктів господарювання
щодо закупівлі сировини, матеріалів та
збуту товарів, наявності бар'єрів для
доступу на ринок інших суб'єктів
господарювання, наявності пільг чи
інших обставин.

Пунктом 11 частини 1 і частини 4 статті 7
Закону України «Про Антимонопольний
комітет України» визначено, що
проведення дослідження ринку,
визначення межі товарного ринку, а
також становище, в тому числі
монопольне (домінуюче), суб'єктів
господарювання на цьому ринку та
прийняття відповідних рішень
(розпоряджень) належить до виключної
компетенції органів Антимонопольного
комітету України.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України
"Про захист економічної конкуренції"
підставами для зміни, скасування чи
визнання недійсними рішень органів
Антимонопольного комітету України є:
неповне з'ясування обставин, які мають
значення для справи; не доведення
обставин, які мають значення для справи
і які визнано встановленими;
невідповідність висновків, викладених
у рішенні, обставинам справи; порушення
або неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України
"Про захист економічної конкуренції"
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку є дії чи
бездіяльність суб'єкта господарювання,
який займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку, що призвели або
можуть призвести до недопущення,
усунення чи обмеження конкуренції, або
ущемлення інтересів інших суб'єктів
господарювання чи споживачів, які були
б неможливими за умов існування
значної конкуренції на ринку.

Згідно із п.2 ст.50 цього Закону
порушеннями законодавства про захист
економічної конкуренції є зловживання
монопольним (домінуючим) становищем.

Матеріалами справи підтверджується та
скаржником не заперечується, що
підприємство є суб'єктом
господарювання, який здійснює
господарську діяльність на ринку
послуг з постачання теплової енергії
та гарячої води у місті Львові протягом
2011-2012 років та поточного 2013 року та
займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку послуг з постачання
теплової енергії та гарячої води, із
часткою 100 відсотків.

Як убачається з пункту 14 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року №15 "Про
деякі питання практики застосування
конкурентного законодавства" для
кваліфікації дій суб'єктів
господарювання як зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку не є обов'язковим з'ясування
настання наслідків у формі відповідно
недопущення, усунення чи обмеження
конкуренції, ущемлення інтересів інших
суб'єктів господарювання (конкурентів,
покупців) чи споживачів, зокрема через
заподіяння їм шкоди (збитків) або
іншого реального порушення їх прав чи
інтересів, чи настання інших
відповідних наслідків. Достатнім є
встановлення самого факту вчинення
дій, визначених законом як зловживання
монопольним (домінуючим) становищем
(частина друга статті 13 Закону України
"Про захист економічної конкуренції").

Згідно із ст.1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
житлово-комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на забезпечення умов проживання та
перебування осіб у жилих і нежилих
приміщеннях, будинках і спорудах,
комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" залежно
від функціонального призначення
житлово-комунальні послуги
поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване
постачання холодної та гарячої води,
водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій (прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо);

3) послуги з управління будинком,
спорудою або групою будинків
(балансоутримання, укладання договорів
на виконання послуг, контроль
виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень,
будинків, споруд (заміна та підсилення
елементів конструкцій та мереж, їх
реконструкція, відновлення несучої
спроможності несучих елементів
конструкцій тощо).

З наведеного вбачається, що
господарська діяльність, пов'язана із
централізованим постачання холодної
та гарячої води, централізованим
опаленням, визнається комунальними
послугами.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" комунальні
послуги - результат господарської
діяльності, спрямованої на задоволення
потреби фізичної чи юридичної особи у
забезпеченні холодною та гарячою
водою, водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до положень ст. 19 Закон
України "Про житлово-комунальні
послуги" учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник.
Виробник послуг може бути їх
виконавцем. Особливими учасниками
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг є балансоутримувач та
управитель, які залежно від
цивільно-правових угод можуть бути
споживачем, виконавцем або виробником.

Статтею 1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" визначено,
що виконавець - суб'єкт господарювання,
предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги споживачу
відповідно до умов договору; виробник -
суб'єкт господарювання, який виробляє
або створює житлово-комунальні
послуги.

З матеріалів справи вбачається, що
основними видами діяльності ЛМКП
"Львівтеплоенерго" є виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії.

За договорами про постачання теплової
енергії в гарячій воді сторонами є
теплопостачальна організація та
споживач. Предметом зазначених
договорів є постачання теплової
енергії для опалення та гаряче
водопостачання. Відповідно до пункту 3
Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, затв. постановою
Кабінету Міністрів України №630 від
21.07.2005 р. ці Правила регулюють відносини
між суб'єктом господарювання,
предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальних послуг (далі -
виконавець), і фізичною та юридичною
особою (далі - споживач), яка отримує або
має намір отримувати послуги з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення (далі - послуги).

Пунктом 8 Правил передбачено, що
послуги надаються споживачеві згідно з
договором, що оформляється на основі
типового договору про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення (далі - договір).

Договір про надання послуг укладається
відповідно до типового договору про
надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення,
наведеного у Правилах надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення. Згідно з положеннями
Типового договору споживач має право у
разі ненадання послуг, надання їх не в
повному обсязі, зниження якості,
зокрема відхилення їх кількісних
та/або якісних показників від
затверджених нормативів (норм)
споживання на перерахування
перерахунку розміру плати.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги"
залежно від функціонального
призначення житлово-комунальні
послуги поділяються на, зокрема,
комунальні послуги (централізоване
постачання холодної води,
централізоване постачання гарячої
води, водовідведення (з використанням
внутрішньобудинкових систем), газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо).

З наведеного вбачається, що споживач
має право на перерахунок розміру плати
за житлово-комунальні послуги у разі їх
ненадання або надання не в повному
обсязі, зниження їх якості. Аналогічне
положення передбачено у статті 26 Закон
України "Про житлово-комунальні
послуги", якою визначено істотні умови
договору між виконавцем/виробником та
споживачем житлово-комунальних послуг.
У пункті 5 цієї статті передбачено, що
істотною умовою договору на надання
житлово-комунальних послуг визначено
порядок перерахунків розміру плати за
житлово-комунальні послуги в разі їх
ненадання або надання не в повному
обсязі, зниження їх якості. Крім того,
відповідно до положень частини
четвертої статті 26 Закон України "Про
житлово-комунальні послуги" у разі якщо
виконавець не є виробником, відносини
між ним та виробником регулюються
окремим договором, який укладається
відповідно до вимог цієї статті.

З огляду на викладене, судова колегія
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що ЛМКП "Львівтеплоенерго" є
учасником відносин у сфері
житлово-комунальних послуг.

Отже, споживач повинен здійснювати
оплату за фактично отримані комунальні
послуги із постачання гарячої води та
теплову енергію.

Відповідно до статті 5 Закону України
"Про захист прав споживачів" держава
забезпечує споживачам захист їх прав,
надає можливість вільного вибору
продукції, здобуття знань і
кваліфікації, необхідних для прийняття
самостійних рішень під час придбання
та використання продукції відповідно
до їх потреб, і гарантує придбання або
одержання продукції іншими законними
способами в обсязі, що забезпечує
рівень споживання, достатній для
підтримання здоров'я і
життєдіяльності.

Як убачається із договорів на
постачання теплової енергії в гарчій
воді,, долучених до матеріалів справи,
скаржник, укладаючи договори зі
споживачами, не визначив у цих
договорах порядку перерахунку розміру
плати за житлово-комунальні послуги у
разі їх ненадання або надання не в
повному обсязі, зниження їх якості..
Таким чином, виконавець/виробник
послуг, укладаючи у зазначеній
редакції договори, створює перешкоди
споживачу при реалізації всіх наданих
прав на отримання зазначених
комунальних послуг..

Посилання скаржника на те, що
Національна комісія, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг відмежовує
діяльність підприємств, що здійснюють
постачання теплової енергії в гарячій
воді (ЛМКП «Львівтеплоенерго») від
підприємств, що діють у сфері надання
житлово-комунальних послуг, отже
скаржник не є виконавцем таких послуг,
не береться судовою колегією до уваги з
огляду на наступне.

Відповідно до Преамбули Закону України
"Про житлово-комунальні послуги", цей
Закон визначає основні засади
організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки.

Згідно із ч.1 ст.1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", у цьому
Законі наведені нижче терміни
вживаються в такому значенні:
виконавець - суб'єкт господарювання,
предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги споживачу
відповідно до умов договору; виробник -
суб'єкт господарювання, який виробляє
або створює житлово-комунальні
послуги; комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи у забезпеченні
холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", предметом
регулювання цього Закону є
правовідносини, що виникають між
виробниками, виконавцями, споживачами
у процесі створення, надання та
споживання житлово-комунальних послуг;
суб'єктами цього Закону є органи
виконавчої влади, органи місцевого
самоврядування, власники, виробники,
виконавці та споживачі
житлово-комунальних послуг.

Окрім того, у постанові Національної
комісії регулювання ринку комунальних
послуг України від 30.09.2011р. №155 "Про
встановлення тарифів на теплову
енергію ЛМКП "Львівтеплоенерго""
зазначено, що така прийнята відповідно
до Закону України "Про державне
регулювання у сфері комунальних
послуг", постанови Кабінету Міністрів
України від 01.06.2011р. N869 "Про
забезпечення єдиного підходу до
формування тарифів на
житлово-комунальні послуги" та Порядку
формування тарифів на теплову енергію,
її виробництво, транспортування та
постачання, затвердженого постановою
Національної комісії регулювання
електроенергетики України від 17.02.2011р. N
242.

При цьому, у п.1.1 Порядку формування
тарифів на теплову енергію, її
виробництво, транспортування та
постачання, затвердженого постановою
Національної комісії регулювання
електроенергетики України від 17.02.2011р. N
242, зазначено, що цей Порядок
розроблений відповідно до Законів
України "Про Національну комісію
регулювання ринку комунальних послуг
України", "Про теплопостачання", "Про
житлово-комунальні послуги".

У постанові Національної комісії
регулювання ринку комунальних послуг
України від 27.12.2011р. №238 "Про
встановлення тарифів на теплову
енергію ЛМКП "Львівтеплоенерго""
зазначено, що така прийнята відповідно
до Закону України "Про державне
регулювання у сфері комунальних
послуг", Указу Президента України від
23.11.2011 N 1073 "Про Національну комісію, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг".

Отже, позивач є виробником комунальних
послуг - теплової енергії.

Також, Наказами Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 30.12.2009р. N422 та від 27.12.2010р. N477
скаржника віднесено до переліку
базових підприємств галузі
житлово-комунального господарства.

Враховуючи вищенаведене суд
погоджується із висновком суду першої
інстанції та доводами викладеними у
рішенні №331 відповідача про те, що
позивач займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку послуг з постачання
теплової енергії та гарячої води у
часових межах 2011, 2012 та поточному 2013р. в
межах території, на якій розташовані
власні діючі мережі із часткою 100%; та
при цьому зазначає, що позивач є єдиним
виробником послуг з централізованого
опалення та централізованого гарячого
водопостачання у зазначених критеріях.
Скаржник є суб'єктом Закону України
"Про житлово-комунальні послуги", в тому
числі виробником, та на нього
поширюється дія ч.5 ст.32 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги».

Враховуючи наведене, судова колегія
прийшла до висновку, що при прийнятті
оскаржуваного судового рішення суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що незазначення ЛМКП
«Львівтеплоенерго» в договорах
істотної умови про порядок
перерахунків розміру плати за
житлово-комунальні послуги у разі їх не
надання або надання не в повному
обсязі, зниження їх якості суперечить
вимогам статті 26 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", у рішенні
відповідача №331 від 17.12.2013р. вірно
кваліфіковано як зловживання даного
суб'єкта монопольним (домінуючим
становищем на ринку шляхом дії, що може
ущемити інтереси споживачів, яка була б
неможливою за умови існування значної
конкуренції на ринку.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржниками не подано суду достатніх
та допустимих доказів, які б
підтверджували вимоги, заявлені в
апеляційній скарзі, оскільки доводи
скаржника викладені в апеляційній
скарзі не спростовують встановлених
фактів викладених у оскаржуваному
рішенні відповідача та не спростовують
висновок суду, що суб»єкт
господарювання займає монопольне
(домінуюче) становище на
досліджуваному ринку.

З врахуванням вищенаведеного, колегія
суддів Львівського апеляційного
господарського суду вважає рішення
місцевого господарського суду таким,
що прийняте з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстав для задоволення вимог
апеляційних скарг та скасування
оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові
витрати слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, -

Львівський апеляційний господарський
суди ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду
Львівської області від 02.04.2014р. у справі
№914/408/14 залишити без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути до
господарського суду Львівської
області.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 08.07.2014р.

Головуючий суддя
Галушко Н.А.

Суддя
Гриців В.М.

Cуддя
Орищин Г.В.