ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78, 42-06-22, 32-11-36
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2014 р.
Справа № 923/739/14

Господарський суд Херсонської області
у складі судді Нікітенка С.В. при
секретарі Дудар І.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська боргова
компанія", м. Київ

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Спеціалізоване
будівельне управління "Херсонспецбуд",
м. Херсон

про стягнення 53280,11 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Трофименко О.В. -
представник, довіреність б/н від
08.04.2014р.;

від відповідача: Авер'янова В.О. -
представник, довіреність № 27 від
03.06.2014р.

Суть спору: Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Українська боргова компанія" (позивач)
звернулось до суду з позовом, в якому
просить стягнути з товариства з
обмеженою відповідальністю
"Спеціалізоване будівельне управління
"Херсонспецбуд" (відповідач) суму
заборгованості у розмірі 53208,11 грн.
Судові витрати по справі позивач
просить суд покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує посиланнями на умови
договору фінансового лізингу
№01-64/07-обл від 19.06.2007р., умови договору
факторингу №29-13 від 29.03.2013р., умови
договору відступлення права вимоги
№04/2013-1 від 01.04.2013р., положення ст.ст. 1, 10,
11 Закону України "Про фінансовий
лізинг", положення ст.ст. 512, 514, 516, 526, 610,
625, 629, 806, 1166 ЦК України та положення
ст.ст. 174, 193, 292 ГК України.

05.06.2014р. відповідач подав через
канцелярію суду заперечення на позовну
заяву, в якому просить суд застосувати
до позовних вимог строк позовної
давності і відмовити позивачу у
задоволенні позову. Дане заперечення з
додатком суд прийняв до розгляду та
долучив до матеріалів справи (а.с. 52-63).

10.06.2014р. суд отримав від позивача
заяву про уточнення позовних вимог (а.с.
66). В даній заяві позивач зазначає, що у
своєму позові ТОВ "Українська боргова
компанія" просить стягнути з ТОВ
"Спеціалізоване будівельне управління
"Херсонспецбуд" заборгованість у
розмірі 53280,11 грн. Однак в описовій та
прохальній частині позову ТОВ
"Українська боргова компанія"
помилково зазначено суму в розмірі
53208,11 грн. замість вірної 53280,11 грн. Таким
чином, позивач просить суд стягнути з
відповідача суму боргу у розмірі 53280,11
грн.

Оскільки заява позивача про
уточнення позовних вимог не суперечить
законодавству, не зачіпає інтересів
інших осіб і не порушує охоронювані
законом їх права, суд приймає до
розгляду та задовольняє заяву позивача
про уточнення позовних вимог.

Таким чином, суд визначає ціну
позову у розмірі 53280,11 грн.

Представник позивача у судовому
засіданні 08.07.2014р. надав суду для
залучення до матеріалів справи
письмові пояснення по справі, в яких
просить суд не застосовувати строк
позовної давності та задовольнити
позов. Дане пояснення суд прийняв до
розгляду та долучив до матеріалів
справи

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі.

Представник відповідача у
судовому засіданні 08.07.2014р. позовні
вимоги не визнав, надавши аналогічні
пояснення, які містяться у запереченні
на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд

в с т а н о в и в:

Матеріали справи свідчать, що
19.06.2007р. між товариством з обмежено
відповідальністю "Українська
лізингова компанія" (лізингодавець) та
закритим акціонерним товариством
спеціалізоване будівельне управління
"Херсонспецбуд" правонаступником якого
є відповідач - товариства з обмеженою
відповідальністю "Спеціалізоване
будівельне управління "Херсонспецбуд"
було укладено договір фінансового
лізингу № 01-64/07- обл (надалі - договір).

Відповідно до умов п.1.1. договору,
предметом договору є надання
лізингодавцем в платне володіння та
користування на умовах фінансового
лізингу лізингоодержувачу предмету
лізингу, найменування, модель, ціна
одиниці, кількість і загальна вартість
якого наведена в специфікації (додаток
№ 2 до договору), для підприємницьких
цілей лізингоодержувача на визначений
строк, за умови сплати останнім
періодичних лізингових платежів.

Згідно додатку № 2 до договору,
загальна вартість предмета лізингу
становить 187200,00грн.

Звертаючись з позовом до суду про
стягнення з відповідача 53280,11 грн.
заборгованості, позивач посилається на
наступні обставини.

Так, 29.03.2013р. між ТОВ "Українська
лізингова компанія" та ТОВ "АНСУ" було
укладено договір факторингу № 29-13,
відповідно до якого відбулося
відступлення права вимоги до
боржників, в тому числі і до
відповідача.

Надалі 01.04.2013р. між ТОВ "АНСУ" та
ТОВ "Українська боргова компанія" було
укладено договір відступлення права
вимоги № 04/2013-1, відповідно до якого
відбулося відступлення права грошової
за договором фінансового лізингу, в
тому числі і право грошової вимоги до
відповідача.

Позивач зазначає, що відповідач
не виконує взяті на себе договірні
зобов'язання - систематично не сплачує
лізингові платежі. Станом на 10.07.2010р.
загальна сума заборгованості за
договором фінансового лізингу
становила 138808,69грн.

Відповідно положень ст. 10
договору фінансового лізингу,
лізингодавець має право вилучити
предмет лізингу, зокрема у випадку
несплати (частково або в повному
обсязі) лізингоодержувачем
лізингового платежу, визначеного в
додатку № 1 до договору, при чому таке
прострочення повинно становити більше
30 днів з дня настання строку платежу.

В рахунок погашення
заборгованості, лізингодавцем було
вилучено предмет лізингу за ціною 85528,58
грн.

Відповідно до розрахунку
заборгованості, дану суму коштів було
спрямовано на погашення існуючої
заборгованості за договором
фінансового лізингу. Залишок суми
заборгованості у розмірі 53280,11 грн.
відповідачем погашено не було.

У зв'язку із не сплатою
відповідачем залишку суми
заборгованості у розмірі 53280,11 грн.,
позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача 53280,11 грн.

Таким чином, виник спір, який
підлягає вирішенню у судовому порядку.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши обставини
справи та перевіривши їх доказами,
дійшов висновку про
необґрунтованість заявлених позовних
вимог у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Суд дійшов до висновку, що за
своєю природою договір №01-64/07-обл від
19.06.2007р. віднесено до договорів
фінансового лізингу.

Відповідно до приписів ст. 1
Закону України "Про фінансовий лізинг"
за договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до ст. 10 Закону України
"Про фінансовий лізинг" лізингодавець
має право вимагати від
лізингоодержувача відшкодування
збитків відповідно до закону та
договору.

Також ст. 11 даного
вищезазначеного Закону встановлює
імперативну норму щодо обов'язку
лізингоодержувача своєчасно
сплачувати лізингові платежі.

Судом встановлено, що на
виконання умов договору фінансового
лизингу лізингодавець - ТОВ "Українська
лізингова компанія" 26.06.2007р. передав, а
лізингоодержувач - ЗАТ СБУ будівельне
управління "Херсонспецбуд" прийняв
майно - дизельний молот СП-77А вартістю
187200,00 грн., що підтверджується актом
приймання-передачі (а.с. 17).

Пунктом 2.1. договору сторони
встановили, що строк користування
лізингоодержувачем майном становить 37
(тридцять сім) місяців з моменту
підписання сторонами акту
приймання-передачі майна згідно пункту
4.3. договору за умови належної сплати
ним лізингових платежів та належного
користування майном за цим договором.

Додатком №1 до договору сторони
узгодили щомісячний графік сплати
відповідачем лізингових платежів у
період з 10.06.2007р. по 10.07.2010р.

Відповідно до зазначеного
графіку відповідач за 37 місяців
повинен був сплатити дізингоданцю
187200,00 грн. платежу, який відшкодовує
вартість майна, і 44021,78 грн. винагороди
(комісії) за отримане в лізинг майно.

Таким чином, відповідно до даного
графіку всього за 37 місяців
користування майном відповідач
повинен був сплатити лізингодавцю
231221,78 грн.

У зв'язку із неможливістю
виконувати умови договору в частині
сплати лізингових платежів, відповідач
27.09.2010р. повернув лізингодавцю предмет
лізингу - дизельний молот СП-77А, що
підтверджується актом
приймання-передачі, який підписаний
сторонами без претензій щодо
технічного стану майна так і претензій
щодо розрахунків за майно. В акті
приймання-передачі сторони узгодили
залишкову вартість майна - 85528,59 грн. в
т.ч. ПДВ (а.с. 55).

В обґрунтування позовних вимог
щодо наявності станом на 01.05.2014р. у
відповідача заборгованості за
договором фінансового лізингу у
розмірі 53280,11 грн., позивач надав суду
лише один письмовий доказ - Розрахунок
заборгованості по договорам (надалі
Розрахунок) (а.с. 18).

Даний Розрахунок не містить
позначки щодо дат його складання та
підписання, і підписаний та скріплений
печаткою лише стороною позивача.

Проаналізувавши вищевказаний
доказ (Розрахунок), який наданий
позивачем в обґрунтування своїх
позовних вимог, суд не приймає його, як
належний і допустимий доказ, який
підтверджує наявність заборгованості
відповідача за договором фінансового
лізингу у розмірі 53280,11 грн.

Так, даний Розрахунок
заборгованості свідчить, що позивач не
має претензій до відповідача щодо
вартості повернутого майна, а просить
стягнути з відповідача суму боргу по
винагороді (комісія) за отримане в
лізинг майно у розмірі 53280,11 грн., яка
утворилася у зв'язку з тим, що замість
необхідної суми винагороди у розмірі
155964,99 грн., за період користування
відповідачем предметом лізингу (з
10.06.2007р. по 27.09.2010р.) відповідач сплатив
лише 102684,80 грн. (з урахуванням суми
переплати 23648,50 грн. по сумі вартості
майна).

Суд звертає увагу позивача, що у
Графіку сплати лізингових платежів
(додаток №1 до договору) сторонами
встановлена фіксована сума винагороди
(комісія), яка підлягає оплаті
лізингоодержувачем у період
користування майном з 10.06.2007р. по
10.07.2010р. - 44021,78 грн.

Таким чином, з огляду на
вищевикладене, суд прийшов до висновку,
що позивач безпідставно та
необґрунтовано у односторонньому
порядку, що суперечить умовам договору
фінансового лізингу, змінив розмір
суми винагороди (комісія) з 44021,78 грн. до
155964,99 грн., яку повинен сплатити
відповідач за період користування
предметом лізингу.

Суд також звертає увагу, що
первинних доказів, які б
підтверджували факт виникнення суми
боргу, нарахування, з відображенням
порядку та періоду такого нарахування,
позивачем суду не надано.

Відсутність первинних
документів, на яких ґрунтується
заявлена до стягнення сума винагороди
(комісія), унеможливлює перевірку судом
її обґрунтованості, а отже задоволення
позовних вимог.

Суд вважає за необхідне
зазначити, що у разі наявності станом
на 27.09.2010р. у лізингоодержувача
заборгованості перед лізингодавцем по
сплаті сум винагороди (комісія),
лізингодавець не позбавлений був права
у встановленому законом порядку
вимагати від лізингоодержувача
погашення боргу по сплаті сум
винагороди (комісія).

Стаття 33 ГПК України зобов'язує
сторін довести ті обставини, на які
вони посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень. Відповідно до вимог
ст. 34 ГПК України господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Ніякі докази не мають для суду
заздалегідь встановленої сили і
оцінюються судом в розумінні вимог ст.
43 ГПК України за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляду в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Таким чином, позивач заявлений до
стягнення розмір винагороди (комісія)
належними та допустимими доказами не
обґрунтував.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
заявлені позивачем вимоги
документально не підтверджені не
обґрунтовані нормами матеріального
права, а отже такі, що не підлягають
задоволенню.

Щодо заяви відповідача про
застосування до позовних вимог строків
позовної давності, суд зазначає
наступне.

Так як, правила про позовну
давність застосовуються лише тоді,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного права, то у разі
відсутності такого суб'єктивного права
або коли воно ніким не порушено, в
позові повинно бути відмовлено не з
причини пропуску строку позовної
давності, а внаслідок
необґрунтованості самої позовної
вимоги, у зв'язку з чим суд доводи
відповідача щодо застосування до
правовідносин сторін строків позовної
давності до уваги не приймає, так як
позовні вимоги ТОВ "Українська боргова
компанія" не підлягають задоволенню
саме внаслідок їх необґрунтованості та
безпідставності.

Судові витрати відповідно до ст. 49
ГПК України покладаються на позивача.

У судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
судового рішення і повідомлено
представникам сторін про дату
складення повного рішення.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 14.07.2014р.

Суддя
С.В. Нікітенко