ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2014 р.
Справа № 911/1591/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»

до Комунального підприємства теплових
мереж «Бориспільтепломережа»

про стягнення 346 457,63 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: Станішевський І.С.
(довіреність № 14-69 від 22.03.2013 р.);

від відповідача: Криванчик В.О.
(довіреність № 01-08/439 від 18.06.2014 р.).

обставини справи:

В провадженні Господарського
суду Київської області знаходиться
справаза позовом Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» до Комунального підприємства
теплових мереж «Бориспільтепломережа»
про стягнення 346 457,63 грн., з яких 129 114,82
грн. пені в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, 159861,47 грн. штрафу в розмірі 7%
за прострочення понад 30 днів, 42042,84 грн.
3% річних та 15438,50 грн. інфляційних.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 05.05.2014 року порушено
провадження у справі № 911/1591/13 та
призначено до розгляду на
27.05.2014 року.

19.05.2014 року через канцелярію суду від
представника відповідача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.

В судове засідання, яке відбулось 27.05.2014
року представник відповідача не
з'явився, вимоги ухвали Господарського
суду Київської області від 05.05.2014 року
відповідач не виконав, позивач виконав
частково. У зв'язку з чим, розгляд
справи відкладався до 17.06.2014 року.

В судовому засіданні 17.06.2014 року у
відповідності до ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
оголошувалась перерва до 01.07.2014 року.

В судовому засіданні 01.07.2014 року
позивач позовні вимоги підтримав,
відповідач проти позову заперечував,
посилаючись на недоліки розрахунку
позовних вимог та просив зменшити
розмір неустойки.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, після
закінчення розгляду справи у судовому
засіданні було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані ними
докази, господарський суд,-

встановив:

02.08.2012 року між Публічним акціонерним
товариством «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»
(Продавець) та Комунальним
підприємством теплових мереж
«Бориспільтепломережа» (Покупець) був
укладений Договір № 12/28-ТЕ-17
купівлі-продажу природного газу (далі
-Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору
Продавець зобов'язався поставити
Покупцеві імпортований природний газ в
період з 01.08.2012 року по 31.12.2012 року
виключно для виробництва теплової
енергії, яка споживається населенням,
релігійними організаціями, а Покупець
зобов'язався прийняти та оплачувати
газ на умовах цього Договору.

Матеріалами справи підтверджується та
не заперечується відповідачем, що на
виконання умов Договору позивач
поставив протягом жовтня-грудня 2012
року, а відповідач прийняв природний
газ в обсязі 5524,597 тис.куб.м. на загальну
суму 7232802,40 грн., що підтверджується
актами приймання-передачі природного
газу: від 25.12.2012 року за жовтень на суму
891223,50 грн.; від 25.12.2012 року за листопад на
суму 1989029,59 грн.; від 31.12.2012 року за
грудень на суму 4352549,31
грн.

Всього позивачем поставлено
відповідачу природний газ на суму
7232802,40 грн.

Відповідно до пп. 6.1 Договору Оплата за
газ здійснюється Покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати планової обсягів газу протягом
місяця поставки. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця наступного за
місяцем поставки газу.

Однак, відповідач своєчасно та в
повному обсязі отриманий природний газ
не оплатив, оплату за природний газ
проводив з простроченням за наведені в
розрахунку позову періоди.

Хоча, станом на день звернення до суду
відповідачем заборгованість погашена,
однак прострочення сплати є підставою
для застосування до відповідача
відповідальності за порушення
зобов'язання.

У зв'язку з несвоєчасною оплатою
природного газу позивач просить
стягнути з відповідача на підстав п. 7.2.
Договору пеню та штраф, також в порядку
ст. 625 Цивільного кодексу України 3%
річних та інфляційні.

Відповідач у відзиві на позов не надав
заперечень щодо факту поставки
природного газу у відповідному періоді
та суми неоплаченого ним природного
газу.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання виникають
з підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Відповідач у відзиві по суті позовні
вимоги не спростував, просив зменшити
розмір неустойки, оскільки
прострочення виникло у зв'язку з
несвоєчасним проведенням населенням
розрахунків за спожите тепло та
заборгованості з різниці в тарифах.

У зв'язку простроченням відповідачем
строків оплати природного газу,
позивач просить стягнути з відповідача
129114,82 грн. пені, 159861,47 грн. штрафу,
15438,50 грн. індексу інфляції за весь час
прострочення та 42042,84 грн. 3% річних.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у
разі невиконання Покупцем умов пункту
6.1. цього Договору Покупець
зобов'язується сплатити Продавцю крім
суми заборгованості, пеню в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочені платежу, а за
прострочення понад 30 календарних днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7%
від суми простроченого платежу.

Як вбачається з п. 9.3. Договору, сторони
погодили інший строк позовної давності
за Договором в тому числі щодо
стягнення заборгованості, штрафів,
пені, річних та інфляційних протягом 5
років, що передбачено відповідною
нормою ст. 259 Цивільного кодексу
України.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
встановлено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочення платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного
Закону.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не передбачено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України).

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Судом досліджено та встановлено, що
позивачем нарахована пеня, штраф та
інфляційні по кожному періоду на
фактичні суми заборгованості,
існування яких у відповідні періоди
відповідачем не заперечено та не
спростовано. Пеня нарахована в межах п.
6 ст. 232 Господарського кодексу України
в розмірі подвійної облікової ставки
НБУ.

Здійснені позивачем розрахунки пені,
штрафу та інфляційних є арифметично
вірними, відповідають вимогам
законодавства та обставинам справи, а
тому позовні вимоги у відповідній
частині є доведеними та
обґрунтованими.

Однак, судом було виявлено помилки в
нарахуванні 3% річних, на які звернув
увагу відповідач, зокрема, в періодах
нарахування 3% річних день закінчення
періоду повторюється на початку
наступного період, тобто деякі дні
повторюються в розрахунку, внаслідок
чого загальна кількість днів
безпідставно збільшена. Судом було
здійснено правильний розрахунок 3%
річних, згідно з яким з відповідача
підлягає стягненню 40795,75 грн. 3% річних.

Щодо клопотання відповідача про
зменшення розміру неустойки та відмови
в задоволенні позову, суд зазначає, що
відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського
кодексу України у разі якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Згідно з п.3 ч.1 ст.83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Як вбачається з правової позиції,
викладеної у п.3.17.4. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», вирішуючи питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам.

У п. 3.1 та п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 року «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» зазначається, що
інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 ЦК України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті. Сплата трьох
процентів річних від простроченої суми
(якщо інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

Таким чином, з огляду на норми чинного
законодавства ст. 551 ЦК України та ст. 233
ГК України не передбачено зменшення
заявлених на підставі 625 ЦК України
нарахувань.

Водночас, як визначено п. 2.1. Постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» пеня,
за визначенням частини третьої статті
549 ЦК України, - це вид неустойки, що
забезпечує виконання грошового
зобов'язання і обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожний день прострочення виконання.
Застосування іншого виду неустойки -
штрафу до грошового зобов'язання
законом не передбачено, що, втім, не
виключає можливості його встановлення
в укладеному сторонами договорі
(наприклад, за необґрунтовану відмову
від переказу коштів за розрахунковими
документами отримувача коштів),
притому і як самостійний захід
відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею. В
останньому випадку не йдеться про
притягнення до відповідальності
одного виду за одне й те саме
правопорушення двічі, тому що
відповідальність настає лише один раз -
у вигляді сплати неустойки, яка включає
у себе і пеню, і штраф як лише форми її
сплати.

Тобто чинне законодавство, зокрема ст.
549 ЦК України, встановлює
відповідальність за порушення
зобов'язання у вигляді стягнення з
боржника неустойки. При цьому чинне
законодавство допускає зменшення
судом її розміру.

З огляду на встановлені в ході розгляду
спору обставини господарської
діяльності відповідача, останній є
комунальним підприємством і основною
функцією якого є забезпечення
споживачів якісними комунальними
послугами, в тому числі державних
підприємств та бюджетних установ,
незалежно від його фінансового
становища. Таким чином, враховуючи
баланс інтересів сторін, адекватність
обсягу і міри відповідальності
відповідача за допущене прострочення
грошового зобов'язання, враховуючи
незначні періоди прострочення та той
факт, що станом на день звернення до
суду основна заборгованість
відповідачем погашена в повному
обсязі, суд вважає за можливе зменшити
заявлену до стягнення з відповідача
неустойку, яка складається з пені та
штрафу, на 30%.

Суд вважає, що в рамках даного спору
стягнення неустойки в розмірі 70% від
заявлених в позові нарахувань пені та
штрафу, є достатнім для забезпечення
права позивача на неустойку за
порушення відповідачем грошового
зобов'язання.

Також суд враховує те, що доказів
наявності понесення позивачем збитків,
які б перевищували чи дорівнювали б
розміру заявленої до стягнення суми
неустойки, позивач не надав.

Крім того, негативні фінансові
наслідки прострочення грошового
зобов'язання також частково
компенсуються позивачу за рахунок
присуджених до стягнення 3% річних та
інфляційних втрат.

З огляду на вищевикладене стягненню з
відповідача підлягає пеня у сумі 90380,38
грн. та штраф відповідно у сумі 111903,02
грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню в
сумі 15438,50 грн. інфляційних, 40795,75 грн. 3%
річних, 90380,38 грн. пені та 111903,02 грн.
штрафу. Позовні вимоги в частині
стягнення 1247,09 3% річних не підлягають
задоволенню у зв'язку з неправильним
нарахуванням, позовні вимоги в частині
38734,44 грн. пені та 47958,45 грн. штрафу не
підлягають задоволенню у зв'язку зі
зменшенням судом неустойки на 30%.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд враховує, що п.п. 4.3, 4.6
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» №7 від 21.02.2013 року
визначено, що у разі коли господарський
суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК
зменшує розмір неустойки (штрафу, пені),
витрати позивача, пов'язані зі сплатою
судового збору, відшкодовуються за
рахунок відповідача у сумі, сплаченій
позивачем за позовною вимогою, яка
підлягала б задоволенню, якби
зазначений розмір судом не було
зменшено. Приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору.

Аналогічну рекомендацію містить абз.3
п.2.4 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» № 14
від 17.12.2013 року, згідно якого судовий
збір в разі зменшення судом розміру
пені покладається на відповідача
повністю, без урахування зменшення
такого розміру.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідач має відшкодувати позивачу
витрати по сплаті судового збору
пропорційно задоволеним позовних
вимогам, в тому числі враховуючи суми
неустойки, зменшеної судом, що складає
16257,91 грн.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2.Стягнути з Комунального підприємства
теплових мереж «Бориспільтепломережа»
(08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул.
Київський Шлях, 41-А, код 13712452) на
користь Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» (01001, м.
Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077720)
15438,50 (п'ятнадцять тисяч чотириста
тридцять вісім) грн. інфляційних, 40795,75
(сорок тисяч сімсот дев'яносто п'ять)
грн. 3% річних, 90380,38 (дев'яносто тисяч
триста вісімдесят) грн. пені, 111903,02 (сто
одинадцять тисяч дев'ятсот три) грн.
штрафу та 16257,91 (шістнадцять тисяч
двісті п'ятдесят сім) грн. витрат по
сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 07.07.2014 р.

Суддя
Карпечкін Т.П.