ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року Справа № 925/2081/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого Остапенка М.І.суддів
Гончарука
П.А.
Стратієнко Л.В.з участю
представників: позивача: відповідача:
3-іх осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача: на стороні відповідача: не
з'явився не з'явився не з'явився не
з'явивсярозглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Звенигородському районі
Черкаської області на рішення та
постановугосподарського суду
Черкаської області від 30 січня 2014 р.
Київського апеляційного
господарського суду від 12 травня 2014 р. у
справі№ 925/2081/13за позовомуправління
Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
областідо 3-і особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача: на стороні
відповідача: публічного акціонерного
товариства "Звенигородський
сироробний комбінат" Державна
фінансова інспекція в Черкаській
області ОСОБА_3про ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 р. позивач звернувся в суд з
позовом про стягнення з відповідача 27
426,5 грн. переплати пенсії колишній
працівниці комбінату ОСОБА_3

Рішенням господарського суду
Черкаської області від 30.01.2014 р. (суддя
Єфіменко В.В.), залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 12.05.2014 р.
(головуючий - Мартюк А.І., судді - Зубець
Л.П., Новіков М.М.), в задоволенні позову
відмовлено.

В касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати постановлені
у справі судові рішення та постановити
нове, яким позов задовольнити.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, суд
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено господарськими судами
ОСОБА_3 з 04.06.2007 р. по 08.10.2010 р. працювала
бухгалтером з продажу у ВАТ
"Звенигородський сироробний комбінат"
(нині - ПАТ "Звенигородський сироробний
комбінат").

Згідно довідки поліклінічного
відділення Звенигородської ЦРЛ від
21.09.2010 № 244 ОСОБА_3 знаходилася на
амбулаторному лікуванні із
відповідним діагнозом (а.с. 82) і їй
протипоказана праця з психоемоційним
навантаженням".

27.09.2010 головний бухгалтер комбінату
подав директору відповідача доповідну
записку про стан здоров'я ОСОБА_3

28.09.2010 за № 1982 директор відповідача
звернувся до профкому з поданням на
звільнення ОСОБА_3

Також з витягу з протоколу засідання
профкому відповідача від 28.09.2010 № 12
вбачається, що профспілковий комітет
надав згоду на звільнення ОСОБА_3

04.10.2010 наказом директора відповідача №
120 ОСОБА_3 "звільнено у зв'язку з
виявленою невідповідністю займаній
посаді внаслідок стану здоров'я, п. 2 ст.
40 КЗпП України", про що внесено запис до
трудової книжки (а.с.24-25).

Звенигородською міжрайонною державною
фінансовою інспекцією було проведено
зустрічну перевірку в Звенигородській
ЦРЛ, якою встановлено, що в журналі
записів висновків ЛКК відсутні записи
про видачу довідки про стан здоров'я
ОСОБА_3, яка є підставою для звільнення
п. 2 ст. 40 КЗпП України, про що було
повідомлено позивача і що стало
підставою звернення останнього з
позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову,
місцевий господарський суд, з яким
погодився в суд апеляційної інстанції
правильно виходив з того, що пункт 2
статті 40 Кодексу законів про працю
України передбачає розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
у зв'язку з виявленням невідповідності
працівника займаній посаді або
виконуваній роботі внаслідок стану
здоров'я за наявності наступних
складових:

- наявність факту хвороби працівника;

- неможливість виконання покладених на
працівника трудових обов'язків чи їх
виконання протипоказано за станом
здоров'я.

При цьому ст.40 КЗпП України не містить
обов'язку роботодавця здійснювати
звільнення працівника тільки за
наявності висновку ЛКК або висновку
експертизи тимчасової
непрацездатності.

Відповідно до статті 21 Закону України
"Про основні засади соціального
захисту ветеранів праці та інших
громадян похилого віку в Україні" (далі
- Закон № 3721) особам, трудовий договір з
якими розірвано за півтора року до
досягнення пенсійного віку,
встановленого статтею 26 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" (далі - Закон №
1058), або віку, що дає право на
призначення пенсії відповідно до
законів України "Про державну службу",
"Про статус народного депутата
України", "Про прокуратуру", "Про наукову
і науково-технічну діяльність" (за
наявності відповідних умов), у зв'язку
із виявленою невідповідністю
працівника займаній посаді за станом
здоров'я, гарантується право на
достроковий вихід на пенсію за півтора
року до встановленого законодавством
строку, якщо вони мають страховий стаж,
необхідний для призначення пенсії за
віком мінімальному розмірі,
передбачений абзацом першим частини
першої статті 28 Закону № 1058.

12.10.2010 р. ОСОБА_3 звернулася до
управління Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
області з метою призначення
дострокової пенсії за віком за станом
здоров'я, згідно переліку документів,
які подаються для призначення пенсії
за віком. Пенсію позивач призначив їй з
моменту звернення.

Перелік документів, які подаються для
призначення пенсії за віком та які
підтверджують, що особа не працює,
визначений Порядком подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", затвердженим постановою
Правління Пенсійного фонду України від
25.11.2005 №22-1 та зареєстрованим у
Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за
№ 1566/11846. Зазначеним Порядком не
передбачено подання особою при
достроковому призначенні пенсії за
віком з урахуванням статті 21 Закону №
3721 будь-яких довідок про стан її
здоров'я.

На підставі вищезазначених
законодавчих актів та згідно з
наданими документами, зокрема -
трудовою книжкою із внесеним
відповідальною особою відповідного
підприємства та завіреною печаткою
записом про звільнення згідно з ст. 40
КЗпП України, ОСОБА_3 позивачем
призначено пенсію за віком.

Крім того, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
постійно проживала в м. Звенигородка,
що відноситься до зони радіоактивного
забруднення, тому вона, відповідно до
Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС" від 28.02.1991 року №
796-ХІІ, мала право на призначення пенсії
із зниженням пенсійного віку на 5 років
з 10.12.2011 на підставі зробленого запису
до її трудової книжки, а саме:
"звільнено у зв'язку з виявленою
невідповідністю займаній посаді
внаслідок стану здоров'я, п. 2 ст. 40 КЗпП
України". За вимогами ст. 21 Закону Закон
№ 3721, ОСОБА_3 набувала право на
призначення пенсії за півтора року до
досягнення пенсійного віку, тобто
10.06.2010 року.

З 01.10.2011 року набув чинності Закон
України "Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи" від 08.07.2011 року №3668-VI, яким було
внесені зміни до статті 26 Закону № 1058,
тобто збільшено вік щодо виходу на
пенсію жінок, які народилися після 30
вересня 1956 року.

Відповідно до ч.2 ст. 101 Закону України
"Про пенсійне забезпечення"
підприємства та організації несуть
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну громадянам або державі
внаслідок несвоєчасного оформлення
або подання пенсійних документів, а
також за видачу недостовірних
документів, і відшкодовують її.

Позивачем не надано доказів щодо
вчинення відповідачем будь-якого з
вказаних вище порушень, зокрема, і
надання недостовірних документів, а
доводи як позовної заяви, так і
касаційної скарги зводяться до
незаконності звільнення ОСОБА_3 згідно
п.2 ст. 40 КЗпП України, проте це питання
може бути предметом судового
дослідження лише цивільному
судочинстві при розгляді відповідного
трудового спору.

Отже, передбачені ч.2 ст. 101 Закону
України "Про пенсійне забезпечення"
підстави для притягнення відповідача
до матеріальної відповідальності
відсутні.

Доводи касаційної скарги повторюють
доводи апеляційної скарги, які були
предметом розгляду суду апеляційної
інстанції, та спростовані висновками
суду, викладеними в постанові
апеляційного господарського суду.

Враховуючи викладене, підстав для
скасування судових рішень,
постановлених відповідно до вимог
закону та встановлених у справі
обставин, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Звенигородському районі Черкаської
області залишити без задоволення, а
рішення господарського суду
Черкаської області від 30 січня 2014 року
та постанову Київського апеляційного
господарського суду від 12 травня 2014
року у справі за № 925/2081/13 - без змін.

Головуючий, суддя М. ОстапенкоСуддя
П. ГончарукСуддя Л. Стратієнко