ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року Справа № 910/24871/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого: Черкащенка М.М.

суддів: Нєсвєтової Н.М.

Круглікової К.С.

розглянувши касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерна компанія
"Київводоканал"

на рішення
господарського суду міста Києва від
19.02.2014

та на постанову
Київського апеляційного
господарського суду від
13.05.2014

у справі №910/24871/13

за позовом
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерна компанія
"Київводоканал"

до
Комунального підприємства
"Голосіївжитлосервіс"

про
стягнення 232577,88 грн.

за участю представників сторін

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ПАТ "Акціонерна
компанія "Київводоканал" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до КП "Голосіївжитлосервіс" про
стягнення 232577,88 грн. заборгованості та
штрафних санкцій на підставі договору
на постачання питної води та приймання
стічних вод через приєднані мережі
№08103/2-01 від 02.01.2008 р.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 19.02.2014, залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014р. у
справі №910/24871/13 в задоволенні позовних
вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з зазначеними
рішеннями судів, позивач звернувся до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить постанову Київського
апеляційного господарського суду від
13.05.2014 та рішення господарського суду
міста Києва від 19.02.2014 скасувати, а
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування попередніми судовими
інстанціями норм матеріального та
процесуального права при ухваленні
зазначених судових рішень, вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 02.01.2008р. між позивачем
(постачальник) та відповідачем
(абонент) укладено Договір, за умовами
якого позивач зобов'язався надавати
відповідачу послуги з постачання
питної води та приймання від нього
стічних вод, а відповідач зобов'язався
розраховуватися за вищезгадані
послуги згідно Договору.

Пунктами.2.1.1, 2.1.4 Договору встановлено,
що обсяг води, що подається позивачем
та використовується відповідачем,
визначається за показаннями
зареєстрованих позивачем
водолічильників. Кількість стічних
вод, які надходять у каналізацію,
визначається за кількістю води, що
надходить із комунального водопроводу
та інших джерел водопостачання згідно
із показниками лічильників води.

Оплата вартості послуг здійснюється на
підставі п.2.2.2 Договору відповідачем
щомісячно у безготівковій формі у
десятиденний термін з дня направлення
позивачем розрахункового документу до
банківської установи відповідача.

У відповідності до п.2.2.3 Договору, в
разі неотримання від позивача
поточного щомісячного розрахункового
документу, відповідач здійснює оплату
вартості наданих йому послуг, не
пізніше 5-го числа наступного місяця,
платіжним дорученням, виходячи з
діючого тарифу та фактичної кількості
спожитої води.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ПАТ "АК
"Київодоканал" вказувало на неналежне
виконання відповідачем умов договору,
оскільки позивачем за період з 01.04.2013 по
30.09.2013 було надано послуг на загальну
суму 1397749,29 грн., з яких сплачено лише
1211599,19 грн., в зв'язку з чим у відповідача
перед позивачем існує заборгованість
за надані послуги.

Приймаючи оскаржувані рішення у
справі, місцевий господарський суд з
яким погодився суд апеляційної
інстанції виходив з того,
заборгованість у відповідача перед
позивачем за спірний період відсутня,
встановивши при цьому наявність факту
переплати за надані позивачем послуги,
а тому суди дійшли висновку про
відсутність підстав для задоволення
заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком судів, вважає їх
правомірними та такими, що
відповідають матеріалам справи,
виходячи з наступного.

Як зазначалось вище, позовна вимога
ґрунтується на договорі №08103/2-01 від
02.01.2008 року.

Відповідно до частини 1 статті 901
Цивільного кодексу України, за
договором про надання послуг одна
сторона, виконавець, зобов'язується за
завданням другої сторони, замовника,
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до пункту 3.13 Правил №190 від
27.06.08 суб'єкти господарювання, у яких
теплові пункти (котельні) перебувають
на балансі або яким вони передані в
управління, повне господарське
відання, користування, концесію,
здійснюють розрахунки з виробником на
основі укладених договорів за весь
обсяг питної води, яка відпущена з
систем водопостачання і використана на
потреби гарячого водопостачання та
інші потреби, а також розраховуються за
власний обсяг водовідведення. Обсяг
питної води, поданої до теплових
пунктів (котелень), фіксується засобами
обліку, які встановлені на межі
балансової належності. Обсяг гарячого
водопостачання, переданий споживачам
виконавцем послуг з постачання гарячої
води, ураховується в загальному обсязі
стічних вод споживачів і оплачується
ним за договором з виробником на
підставі показів засобів обліку або в
порядку, обумовленому договором.

Враховуючи зазначене, дослідивши
обставини справи та оцінюючи подані
сторонами докази, суди попередніх
інстанцій встановили відповідачу у
спірному періоді було надані послуги з
водопостачання і водовідведення та
виставлено для сплати рахунки на
загальну суму 1397749,29 грн. При цьому,
позивачем до загальної суми
заборгованості включено, як вартість
питної води, що використовувалась
відповідачем для потреб холодного
водопостачання, так і вартість
виготовлення гарячої води.
Відповідачем перераховано за надані
послуги в спірний період грошові кошти
в сумі 1211599,19 грн., з яких 884089,72 грн.
позивачем зараховано в оплату послуг з
постачання питної води та
водовідведення, а 327509,47 грн. зараховано
за кодом 1-51589 як за постачання питної
води на підігрів для виготовлення
гарячої води та приймання її стоків.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій
не знайшли підстав для стягнення з
відповідача заборгованості за воду,
обліковану позивачем за кодом 1-51589 як
на підігрів для виготовлення гарячої
води, а також підстав для стягнення
нарахованих на суму заборгованості 3%
річних, пені та штрафу. Відтак суд
першої інстанції зробив власний
розрахунок заборгованості відповідача
з оплати наданих за договором послуг з
постачання питної води та
водовідведення, за наслідками якого
встановив відсутність заборгованості
відповідача перед позивачем за надані
в цьому періоді послуги.

Відтак, місцевий суд встановив у
відповідача у спірному періоді
відсутній борг за холодну воду та
наявну переплату, у зв'язку з чим дійшов
правомірного висновку про відмову в
позові в цій частині. Як вже
зазначалося, позивач також до
загальної суми заборгованості включив
борг за холодну воду для виготовлення
гарячої води.

Втім, в процесі розгляду спору судами
встановлено, що теплові пункти
(котельні) не знаходяться на балансі КП
"Голосіївжитлосервіс"; холодна вода для
підігріву подається в теплові пункти
ПАТ "Київенерго", до яких відповідач
доступу не має.

Окрім того, колегія суддів
погоджується з висновком судів про те,
що договір №08103/2-01 від 02.01.2008, який
визначений підставою позову, не
регулює відносини сторін з приводу
постачання відповідачеві холодної
води для виготовлення гарячої води.
Водночас, не містять матеріали справи і
інших договорів, які б регулювали такі
відносини між сторонами.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Вищого господарського суду України
приходить до висновку, що під час
розгляду справи судами попередніх
інстанцій на основі повного,
всебічного і об'єктивного дослідження
поданих доказів встановлено фактичні
обставини справи, вірно застосовані
норми матеріального права, а доводи
скаржника не спростовують законності
прийнятих у справі рішень.

Відповідно до ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та не впливають
на них, а тому підстави для її
задоволення і скасування постанови
Київського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014 року та
рішення господарського суду міста
Києва від 19.02.2014 року, що ухвалені з
правильним застосуванням норм
матеріального права та дотриманням
норм процесуального законодавства,
відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" залишити без
задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014 року та
рішення господарського суду міста
Києва від 19.02.2014 року у справі №910/24871/13
залишити без змін.

Головуючий
М.М. Черкащенко

Судді
Н.М. Нєсвєтова

К.С. Круглікова