ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2014 р.Справа № 916/3592/13

Одеський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Мишкіної М.А.,

суддів Будішевської Л.О., Бєляновського
В.В.

(склад судової колегії сформований
розпорядженням голови суду №748 від
25.04.2014р., змінений розпорядженнями в.о.
голови суду №214 від 08.05.2014р., голови
суду №308 від 16.06.2014р. )

при секретарі судового засідання
Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

від ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - за
довіреністю;

від Одеської міської ради - Динту В.А. -
за довіреністю;

від Одеського міського управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради - Польщіна Т.Л. - за довіреністю

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду
Одеської області від 11 березня 2014 року

по справі №916/3592/13

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до Одеської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача Одеське міське управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради

про визнання недійсним договору

Сторони належним чином повідомлені про
дату, час та місце розгляду апеляційної
скарги.

У судовому засіданні 27.05.2014р. згідно до
ст.77 ГПК України оголошувалась перерва
до 17.06.2014р.

В судовому засіданні 08.07.2014р. згідно ст.
85 ГПК України оголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

встановив:

У грудні 2013р. Фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 (надалі - позивач, ФОП ОСОБА_2.)
звернувся до господарського суду
Одеської області з позовом до
Одеської міської ради (надалі -
відповідач, Одеська міськрада), третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору Одеське міське
управління земельних ресурсів
Одеської міської ради, в якому просив
суд визнати недійсним договір №5552 від
09.12.2008р. на дольову участь у
землекористуванні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
09.12.2008р. між Одеською міською радою та
ним був укладений договір №5552 на
дольову участь у землекористуванні, за
умовами якого, відповідач визначає
дольову участь у землекористуванні, а
позивач здійснює оплату за
користування 488/1000 частки земельної
ділянки площею 698,43кв.м., що складає
340,83кв. м., за адресою: АДРЕСА_1,
відповідно до плану земельної ділянки.
Плата за долю у землекористуванні у
вигляді орендної плати вноситься
землекористувачем за базовий
податковий період, який дорівнює
календарному місяцю, щомісяця на
протязі 30 календарних днів, наступних
за останнім календарним днем звітного
місяця, у розмірі 33 414,05грн. на рік із
розрахунку від нормативної грошової
оцінки дольової участі у
землекористуванні. Розмір орендної
плати встановлюється за домовленістю
сторін у відповідності до протоколу
узгодження від 13.11.2008р. (п.п. 2.1. та 2.2.
договору). Проте укладення договору
про дольову участь у землекористуванні
не передбачено ані ЗУ «Про оренду
землі», ані ЗУ «Про плату за землю»
(який був чинний на час виникнення
спірних відносин), ані Цивільним та
Земельним кодексами України; оспорений
договір не є договором оренди
земельної ділянки у розумінні
наведених норм права, з його положень
не вбачається, що його предметом є
надання у строкове платне користування
(оренду) земельну ділянку, що
суперечить ст.ст. 1, 13 ЗУ «Про оренду
землі». Земельна ділянка по АДРЕСА_1,
рішенням Одеської міської ради
позивачу в оренду не здавалась і
відповідний договір оренди з позивачем
не укладався, фактично в користування
за актом приймання-передачі земельна
ділянка не передавалась, тому
встановлене зобов'язання щодо сплати
орендної плати є безпідставним.

З посиланням на норми ч.ч.1-36 ст.42, ч.ч.1,2
ст.125,126 ЗК України, ст.ст.1,13 ЗУ «Про
оренду землі», ч.1 ст.15 ЗУ «Про плату за
землю», ст.6,п.1 ст.215 ЦК України ФОП
ОСОБА_2 просив задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

10.02.2014р. відповідач подав суду першої
інстанції заяву про застосування
строків позовної давності.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 11.03.2014р. (суддя Меденцев
П.А.) у задоволенні позову відмовлено у
повному обсязі.

Рішення суду вмотивовано посиланням на
норми ст.ст. 11,16, 626,509 ЦК України, ч.1
ст.173, ч.1 ст.174, ч.1 ст.175 ГК України,
роз'яснення, які містяться в п. 2.1,2.8
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів
недійсними)», п.2.2, 5.8 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №10
від 29.05.2013р. «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів», та обґрунтоване тим, що
позивачем пропущений строк звернення
до суду з позовом, так як ФОП ОСОБА_2
лише 24.12.2013р. звернувся з позовом про
визнання недійсним договору №5552 на
дольову участь у землекористуванні від
09.12.2008р., тим самим стверджуючи про
порушення норм чинного законодавства в
момент його укладання, отже довідався
про порушення права та про особу, яка
його порушила 09.12.2008р. Строк позовної
давності у три роки сплив 09.12.2011р.

Не погодившись з рішенням суду,
ФОП ОСОБА_2 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
оскаржуване рішення, та прийняти нове
рішення.

В обґрунтування апеляційної
скарги ФОП ОСОБА_2 зазначив, що
оскаржене рішення прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, викладені у
рішенні висновки не відповідають
фактичним обставинам та приписам
законодавства, підлягає скасуванню з
наступних підстав:

- місцевий господарський суд дійшов
необґрунтованого висновку про
відповідність спірного договору
вимогам законодавства, оскільки
нормами ЗУ «Про оренду землі», ЗУ «Про
плату за землю», Земельним та Цивільним
кодексами України укладання договору
про дольову участь у землекористуванні
не передбачено, а сам спірний договір
не є договором оренди земельної
ділянки. Положеннями законодавства,
чинними на час укладання спірного
договору передбачено, що орендна плата
справляється за земельні ділянки,
надані в оренду, а відповідна земельна
ділянка в оренду не передавалась, тому
умови спірного договору щодо плати за
долю у землекористуванні у вигляді
орендної плати не відповідають вимогам
законодавства;

- у вступній та описовій частині
оскаржуваного рішення не визначений
процесуальний статус третіх осіб - з
самостійними вимогами щодо предмета
спору чи без таких, а в останньому
випадку - на чиїй стороні вони
виступають (позивача чи відповідача);

- мотивувальна частина рішення
викладена нечітко і незрозуміло, а
саме, з яких підстав відмовлено у
позові - спір був вирішений по суті і
відмовлено в позові повністю по суті
заявлених вимог тому, що позовні вимоги
були необґрунтовані і не підтверджені
належними доказами, чи відмовлено у
позові з причини пропуску строку
позовної давності;

- суддя відмовив у задоволенні позову
без посилання на законодавчі акти,
якими він керувався.

Ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 25.04.2014р.
прийнято апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2
до провадження та призначено її до
розгляду.

Судом апеляційної інстанції в судовому
засіданні 27.05.2014р. уточнений
процесуальний статус третьої особи у
справі - Одеського міського управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради - третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача.

17.06.2014р. Одеське міське управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради подало суду апеляційної
інстанції пояснення на апеляційну
скаргу, відповідно до яких просить суд
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржене рішення - без
змін.

В засіданні апеляційного
господарського суду представник
скаржника підтримав доводи та вимоги
апеляційної скарги.

Представники Одеської міської ради та
Одеського міського управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради у судовому засіданні проти
задоволення апеляційної скарги
заперечували з підстав законності та
обґрунтованості оскаржуваного
рішення.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та третьої особи, обговоривши
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів не вбачає підстав для її
задоволення виходячи з наступного.

З матеріалів справи убачається, що
13.11.2008 р. Одеським міським управлінням
земельних ресурсів та ФОП ОСОБА_2 був
підписаний протокол узгодження
розміру орендної плати за долю у
землекористуванні площею 340,8кв.м., за
адресою АДРЕСА_1, для експлуатації та
обслуговування офісних приміщень, в
якому сторони узгодили розмір орендної
плати із розрахунку 4,5 відсотків від
нормативної грошової оцінки дольової
частки у землекористуванні, а річну
орендну плату за долю у
землекористуванні площею 340,83кв.м.
встановили у розмірі 33414,05грн.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в ході апеляційного
розгляду справи, що 09 грудня 2008р. між
Одеською міською радою (в особі
начальника Одеського міського
управління земельних ресурсів) та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2
(Землекористувач) було укладено
договір №5552 (надалі - Договір №5552) на
дольову участь у землекористуванні, за
умовами якого, Одеська міська рада
визначає дольову участь у
землекористуванні, а ФОП ОСОБА_2
здійснює оплату за користування 488/1000
частки земельної ділянки площею
698,43кв.м., що складає 340,83кв.м., за адресою:
АДРЕСА_1, відповідно до плану земельної
ділянки (п.1.1. Договору).

Згідно із п. 1.2. Договору №5552 доля у
землекористуванні визначається
відповідно до Положення про порядок
розрахунку плати за користування
земельними ділянками і за дольову
участь у землекористуванні в м. Одесі,
затвердженого рішенням Одеської
міської ради №702-ХХIII від 29.02.2000р.,
терміном на 5 років для експлуатації та
обслуговування офісних приміщень.

Плата за долю у землекористуванні у
вигляді орендної плати вноситься
землекористувачем за базовий
податковий період, який дорівнює
календарному місяцю, щомісяця на
протязі 30 календарних днів, наступних
за останнім календарним днем звітного
місяця, у розмірі 33 414,05 грн. на рік із
розрахунку від нормативної грошової
оцінки дольової участі у
землекористуванні. Розмір орендної
плати встановлюється за домовленістю
сторін у відповідності до протоколу
узгодження від 13.11.2008р. (пункти 2.1., 2.2.
Договору №5552).

Відповідно до п.3.2 Договору №5552
Землекористувач зобов'язаний
використовувати будинки і споруди (їх
частини), що належать Землекористувачу,
тільки за цільовим призначенням,
зазначеним у п.1.2. договору.

Колегія суддів вважає, що оспорюваний
Договір №5552 суперечить нормам
законодавства України з огляду такого.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що ФОП ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право власності є
власником нежитлового приміщення за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.12 Земельного
кодексу України до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить: а)
розпорядження землями територіальних
громад; б) передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу; в) надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу; г) вилучення земельних
ділянок із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
ґ) викуп земельних ділянок для
суспільних потреб відповідних
територіальних громад сіл, селищ, міст;
д) організація землеустрою; е)
координація діяльності місцевих
органів земельних ресурсів; є)
здійснення контролю за використанням
та охороною земель комунальної
власності, додержанням земельного та
екологічного законодавства; ж)
обмеження, тимчасова заборона
(зупинення) використання земель
громадянами і юридичними особами у
разі порушення ними вимог земельного
законодавства; з) підготовка висновків
щодо вилучення (викупу) та надання
земельних ділянок відповідно до цього
Кодексу; и) встановлення та зміна меж
районів у містах з районним поділом; і)
інформування населення щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок; ї)
внесення пропозицій до районної ради
щодо встановлення і зміни меж сіл,
селищ, міст; й) вирішення земельних
спорів; к) вирішення інших питань у
галузі земельних відносин відповідно
до закону.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про оренду землі»
оренда землі - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності.

Згідно із ст.13 ЗУ «Про оренду землі»
договір оренди землі - це договір, за
яким орендодавець зобов'язаний за
плату передати орендареві земельну
ділянку у володіння і користування на
певний строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про плату за
землю» (який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин)
використання землі в Україні є
платним. Плата за землю справляється у
вигляді земельного податку або
орендної плати, що визначається
залежно від грошової оцінки земель.
Розміри податку за земельні ділянки,
грошову оцінку яких не встановлено,
визначаються до її встановлення в
порядку, визначеному цим Законом.
Власники земельних ділянок, земельних
часток (паїв) та землекористувачі, крім
орендарів та інвесторів - учасників
угоди про розподіл продукції,
сплачують земельний податок.
Справляння земельного податку за
земельні ділянки, надані в
користування у зв'язку з укладенням
угоди про розподіл продукції,
замінюється розподілом виробленої
продукції між державою та інвестором
на умовах такої угоди. За земельні
ділянки, надані в оренду, справляється
орендна плата.

Згідно із ст.15 ЗУ «Про плату за землю»
власники землі та землекористувачі
сплачують земельний податок, а також
орендну плату за земельні ділянки
державної та комунальної власності з
дня виникнення права власності або
права користування земельною ділянкою.
У разі припинення права власності або
права користування земельною ділянкою
податок, а також орендна плата за
земельні ділянки державної та
комунальної власності сплачується за
фактичний період перебування землі у
власності або користуванні у поточному
році.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Можливість укладення між органом
місцевого самоврядування та
господарюючим суб'єктом, що володіє
нежитловим приміщенням і використовує
його в підприємницькій діяльності,
договору про дольову участь у
землекористуванні, чинним
законодавством України не передбачена.
Договір № 5552 визначає дольову участь
позивача у землекористуванні та
внесення плати за таке користування у
вигляді орендних платежів, проте
оформлення орендних взаємовідносин по
землі провадилось в 2008 року на підставі
Земельного кодексу України, ЗУ «Про
оренду землі», ЗУ «Про плату за землю»,
що був чинним на момент укладення
даного договору, які не передбачали
можливість укладення договорів про
дольову участь в землекористуванні із
оплатою за таке землекористування
орендної плати.

Плата за землю на момент укладання
договору справлялась у вигляді
земельного податку або орендної плати,
іншого чинне на той час законодавство
не передбачало, у тому числі,
справляння плати за землю у формі
дольової участі у землекористуванні.

Таким чином, укладений між Одеською
міською радою та ФОП ОСОБА_2 договір
№5552 від 09.12.08р. не відповідає вимогам
чинного на момент його укладення
законодавства (ст.ст.2,15 ЗУ «Про плату за
землю»), що є підставою для визнання
його недійсним.

Разом з цим, 10.02.2014р. Одеська міська рада
подала місцевому господарському суду
заяву про застосування строків
позовної давності.

Згідно із ч.3 ст.267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлює
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно із ч.1 ст. 261 ЦК України Перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться Відповідно у п. 2.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013р №10 «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів», за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Пункт 5.8. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
містить наступні роз'яснення: «у
вирішенні питань, пов'язаних із
застосуванням позовної давності у
спорах, що виникають у зв'язку з
визнанням недійсними правочинів
(господарських договорів),
господарським судам слід враховувати
викладене в пункті 2.8 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
28.05.2013р. N11 «Про деякі питання практики
вирішення господарськими судами
спорів про визнання недійсними
правочинів (господарських договорів)».

У пункті 2.8. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" зазначено, що щодо вимог,
пов'язаних з визнанням правочинів
недійсними, застосовується загальна
позовна давність (стаття 257 ЦК України,
з урахуванням водночас наведеного в
підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та
прикінцевих положень Закону України
"Про внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства" від 20.12.2011 N
4176-VI). Перебіг позовної давності
починається, за загальним правилом, від
дня, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила
(частина перша статті 261 ЦК України), за
винятком випадків, зазначених у
частинах другій і третій цієї статті.
Зокрема, за позовами про застосування
наслідків нікчемного правочину
(повернення коштів, іншого майна тощо)
позовна давність починається не від
дня вчинення такого правочину, а від
дня, коли почалося його виконання.

В даному випадку обчислення строку
позовної давності для оспорення в суді
Договору №5552 починає свій перебіг з
09.12.2008р. - дати укладання цього договору.

ФОП ОСОБА_2 звернувся до господарського
суду Одеської області з позовом про
визнання недійсним договору №5552 на
дольову участь у землекористуванні від
09.12.2008р. лише 24.12.2013р. в той час як строк
позовної давності у три роки сплив ще
09.12.2011р.

Колегія суддів відзначає, що у
відповідності до п.п.1.2,4.9 Договору №5552
він припинив свою дію 09.12.2013р.

Позивач помилково вважає, що строк
позовної давності розпочав свій
перебіг згідно з приписом ч.5 ст.261 ЦК
України, оскільки спір про визнання
недійсним договору не пов'язаний із
виконанням будь-яких зобов'язань з
визначеним строком виконання.

Сплив строку дії договору як юридичний
факт не є моментом, з якого позивач
довідався про порушення своїх прав,
оскільки вже при його укладанні ФОП
ОСОБА_2 мало бути відомо, що за
відсутності договору оренди земельної
ділянки встановлення йому зобов'язання
по сплаті дольової участі у
землекористуванні є незаконним.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позову.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_2
у зв'язку із спливом позовної давності.

Доводи апеляційної скарги ФОП
ОСОБА_2 не спростовують правильність
висновків місцевого господарського
суду та підставою для скасування
оскаржуваного рішення слугувати не
спроможні (з урахуванням наявності
підстав для визнання спірного договору
недійсним, встановлених судом
апеляційної інстанції).

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що оскаржуване
рішення господарського суду Одеської
області від 11.03.2014р. відповідає
обставинам справи та нормам чинного
законодавства, що є підставою для
залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст.99, 101-103,105 ГПК України,
колегія суддів ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду Одеської
області від 11.03.2014р. у справі №916/3592/13
залишити без змін.

Постанова в порядку ст.105 ГПК України
набирає законної сили з дня її
прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції
може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складено 11.07
.2014р.

Головуючий суддя Мишкіна М.А.

Суддя Будішевська Л.О.

Суддя
Бєляновський В.В.