ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року Справа № 910/21926/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Іванової
Л.Б.суддівГольцової Л.А. (доповідач),
Козир Т.П.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Мостобуд"на рішення та
постановуГосподарського суду міста
Києва від 25.02.2014 Київського
апеляційного господарського суду від
13.05.2014у справі№ 910/21926/13Господарського
судуміста Києваза позовомПублічного
акціонерного товариства
"Мостобуд"доПублічного акціонерного
товариства "Альфа-Банк"третя
особаТовариство з обмеженою
відповідальністю
"Глоінвест"провизнання недійсним
положень договору порукиза участю
представників сторін:

позивача: Митченко Н.М., дов. від
27.11.2012;

відповідача: Дубров Д.Г., дов. від
24.01.2014;

третьої особи: повідомлений, але не
з'явився;

Розпорядженням Секретаря першої
судової палати Вищого господарського
суду України від 07.07.2014 № 02-05/266 для
розгляду касаційної скарги у справі №
910/21926/13, призначеної до перегляду в
касаційному порядку на 09.07.2014,
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя - Іванова Л.Б., судді -
Гольцова Л.А., Козир Т.П.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
міста Києва від 25.02.2014 у справі № 910/21926/13
(колегія суддів у складі: головуючий
суддя - Шкурдова Л.М., судді - Сташків
Р.Б., Полякова К.В.) в позові відмовлено.

Постановою Київського
апеляційного господарського суду від
13.05.2014 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Дідиченко М.А.,
Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.) рішення
Господарського суду міста Києва від
25.02.2014 у справі № 910/21926/13 залишено без
змін.

Не погоджуючись із рішеннями
судів попередніх інстанцій, позивач
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

08.07.2014 позивачем подано до Вищого
господарського суду України
доповнення до касаційної скарги, в
якому просить скасувати постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014 у даній
справі, а справу направити на новий
розгляд до Господарського суду міста
Києва.

Обґрунтовуючи підстави звернення
з касаційною скаргою, скаржник
послався на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Відповідач надав відзив на
касаційну скаргу, в якому заперечує
проти її задоволення, просить прийняті
у даній справі судові рішення залишити
без змін.

Відзив на касаційну скаргу від
третьої особи не надходив, що не є
перешкодою для суду касаційної
інстанції переглянути в касаційному
порядку оскаржувані судові рішення.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до ст. 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами під час розгляду
справи встановлено наступні фактичні
обставини.

Між ПАТ "Альфа-Банк" (Банк) та ТОВ
"Глоінвест" (Позичальник, Боржник) 08.09.2011
укладений договір про відкриття
кредитної лінії № 128/11, за умовами якого
Банк відкрив Позичальнику кредитну
лінію та на підставі додаткових угод до
цього договору окремими частинами
(траншами) надав Позичальнику кредит в
порядку і на умовах, визначених цим
договором.

Згідно з п. 1.2 - 1.4 кредитного договору
ліміт кредитної лінії (граничний
розмір кредиту) становить 144 000 000,00 грн.,
розмір процентів за користування
кредитом складає 16,5% річних, строк дії
кредитної лінії закінчується 06.09.2016.

В забезпечення виконання
Позичальником основного зобов'язання
за кредитним договором, 08.09.2011 між ПАТ
"Мостобуд" (Поручитель) та Банком
укладений договір поруки № 392-П/11, за
умовами якого (п. 2.1) Поручитель
поручився за виконання Позичальником
наступних обов'язків, що виникли на
підставі основного договору
(кредитного договору) або можуть
виникнути на підставі нього в
майбутньому:

- обов'язок повернути Банку наданий
згідно з кредитним договором кредит
шляхом повернення кожного траншу
частинами, у строки та згідно з
графіком, що визначені в кредитному
договорі та/або додатковій угоді, на
підставі якої цей транш наданий, при
цьому кінцевий строк повернення
кожного з траншів не може перевищувати
строк дії кредитної лінії;

- обов'язок сплачувати Банку проценти
за користування кредитом, наданим за
кредитною лінією, у розмірі 16,5% річних
або у будь-якому іншому (більшому або
меншому) розмірі, якщо такий буде
встановлений шляхом зміни кредитного
договору, у строку визначеному в ньому;

- обов'язок сплачувати Банку комісію у
строки і розмірі визначені в
кредитному договорі;

- обов'язку у випадках, передбачених
кредитними договором або
законодавством України, достроково (до
настання термінів або строків
повернення/сплати, зазначених вище у
цьому пункті), повернути Банку кредит,
сплатити проценти за користування ним
і виконати інші обов'язки, що виникають
з кредитного договору;

- обов'язку сплатити Банку неустойку
(пеню, штрафи) та понад суму неустойки
(пені, штрафів) відшкодувати збитки,
заподіяні Банку невиконанням або
неналежним виконанням Боржником своїх
зобов'язань за кредитним договором.

При цьому, під основним договором,
згідно ст. 1 "Тлумачення термінів"
договору поруки, розуміється кредитний
договір, включаючи всі додаткові угоди
до нього, що укладені на дату набуття
чинності договором поруки або будуть
укладені у майбутньому.

Пунктом 3.1 договору поруки передбачено,
що Позичальник та Поручитель
відповідають перед Банком за порушення
обов'язків, передбачених ст. 2 поговору
поруки, як солідарні Боржники.
Поручитель відповідає перед Банком у
тому ж обсязі, що і Позичальник.

Відповідно до п. 5.4 договору поруки,
Поручитель надає свою згоду на будь-які
зміни обсягу відповідальності
Позичальника за кредитним договором, в
тому числі такі, внаслідок яких
відбудеться збільшення обсягу
відповідальності Поручителя за
договором поруки, зокрема, але не
виключно, будь-які зміни кредитного
договору, внаслідок яких збільшується
ліміт кредитної лінії, що надається
Позичальникові, строк користування
кредитом/частиною, та/або розмір
процентів за користування кредитом,
та/або комісійних винагород, та/або
неустойки (пені, штрафів), та/або
будь-яких інших платежів, які
Позичальник згідно з кредитним
договором повинен сплачувати Банку та
за виконання яких Поручитель
поручається згідно з договором поруки,
і погоджується з тим, що такі зміни не є
підставою для припинення встановленої
цим договором поруки, і встановлена цим
договором порука залишається чинною
протягом строку встановленого п. 5.3
цього договору, а Поручитель
відповідає перед Банком у тому ж
обсязі, що і Боржник, з урахуванням
будь-яких майбутніх змін обсягу
відповідальності Позичальника за
кредитним договором.

Згідно з п. 5.3 договору поруки, цей
договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами та
скріплення печатками сторін і діє до
повного виконання зобов'язань Боржника
за кредитним договором. Порука за цим
договором припиняється, якщо протягом
трьох років від дня настання строку
виконання зобов'язання, забезпеченого
порукою, Банк не пред'явить до
Поручителя вимоги або позову, а також в
інших випадках передбачених чинним
законодавством України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач,
як вірно зазначили суди, послався на
внесення Банком та Позичальником до
кредитного договору шляхом укладення
додаткових угод від 08.09.2011 № 1, від 05.12.2011
№ 3 ряд змін, які, на його переконання,
порушують його права як Поручителя.

Також, положення договору поруки, а
саме - абз. 3 п. 1.1. ст."Тлумачення
термінів" в частині слів "...або будуть
укладені у майбутньому"; п. 2.1 ст. 2
"Предмет договору" в частині слів "... або
можуть виникнути на підставі нього у
майбутньому"; п. 5.4 ст. 5 "Строк дії та
інші умови договору" повністю, є
недійсними, оскільки ці положення, як
стверджує позивач, не відповідають
вимогам законодавства, що встановлюють
обов'язковість попередньої
визначеності основного
(забезпечуваного) зобов'язання задля
забезпечення можливості виконання
Поручителем своїх обов'язків.

Приймаючи рішення у справі, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний господарський суд, виходив
з положень ст.ст. 6, 553, 554, 559, 627 ЦК
України, та надавши оцінку всім
матеріалам справи в сукупності, дійшов
висновку про недоведеність позовних
вимог та відсутність підстав для їх
задоволення.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК
України, касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно до абз. 2 п. 1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення", рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

Частиною 3 ст. 6 ЦК України визначено, що
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Статтею 627 ЦК України унормовано, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Слід звернути увагу, що передбачення
можливості зміни розміру процентів та
строків їх сплати є результатом
домовленості сторін, які вільні у
визначенні зобов'язань за договором та
будь-яких інших умов своїх
взаємовідносин, що не суперечать
законодавству України. Допустимою є
також попередня згода Поручителя про
зміну умов основного договору, в тому
числі виражена в договорі поруки.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ст. 32
ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст. 33 ГПК України).

Згідно зі ст. 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як вірно визначено судами попередніх
інстанцій, звертаючись до суду з
позовом, позивач зазначив, що умова про
забезпечення договором поруки
обов'язків Поручителя, що можуть
виникнути на підставі основного
договору в майбутньому, не дає
можливості визначити основне
зобов'язання і, відповідно, є
незаконною. Однак, суди, дослідивши
таку вимогу позивача та взявши до уваги
законодавство України, дійшли
мотивованого висновку про
необґрунтованість таких доводів,
оскільки останнім не доведено в
розумінні ст.ст. 32, 33 ГПК України,
заборону законом забезпечувати
договором поруки обов'язки особи, що
можуть виникнути на підставі основного
договору в майбутньому.

Таким чином, суди мотивовано
визначились, що оскаржувані умови
договору є результатом домовленості
сторін, які вільні у визначенні
зобов'язань за договором та будь-яких
інших умов своїх взаємовідносин, що не
суперечать законодавству України.

Що стосується вимог позивача в частині
визнання припиненою поруки та визнання
відсутнім у відповідача права на
стягнення грошових коштів з позивача
на підставі договору поруки від 08.09.2011,
суди виходили з наступного.

У відповідності до ст. 553 ЦК України, за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

До припинення поруки призводять не
будь-які зміни умов основного
зобов'язання, а лише такі, які призвели
або можуть призвести до збільшення
обсягу відповідальності поручителя.
Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання можуть виникнути через
різні обставини: збільшення розміру
плати за кредит, відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
відсотки за користування чужими
грошовими коштами; підвищення розміру
відсотків, встановлення (збільшення
розміру) неустойки, зміна способу і
форми майнового обтяження, умов
відповідальності тощо (дана позиція
викладена також в постанові Верховного
Суду України від 20.02.2013 № 6-172цс12).

Тобто, закон пов'язує припинення
договору поруки із зміною основного
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови
збільшення обсягу відповідальності
поручителя, а не із зміною будь-яких
умов основного зобов'язання
забезпеченого порукою.

Господарські суди попередніх
інстанцій, встановивши, що сторони не
вносили до кредитного договору умов,
які б збільшували обсяг основного
зобов'язання без згоди Поручителя
(розмір кредитних коштів, % ставки за
користування кредитними коштами,
строки повернення кредитних коштів),
підставно визначили, що наведені в
позовних вимогах зміни, внесені
вищезазначеними додатковими угодами
до кредитного договору від 08.09.2011 не
впливають на розмір основного боргу,
забезпеченого порукою.

Враховуючи викладене, висновки судів
попередніх інстанцій про відсутність
підстав для припинення договору поруки
та визнання відсутнім у відповідача
права на стягнення грошових коштів з
позивача на підставі договору поруки
від 08.09.2011 на підставі ч. 1 ст.559 ЦК
України є обґрунтованими.

Статтею 43 ГПК України визначено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна
інстанція на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази (ст. 1117
ГПК України).

В доповненнях до касаційної
скарги, позивач послався на не
дослідження та не надання оцінки
судами попередніх інстанцій п. 5.8
договору поруки від 08.09.2011. З приводу
зазначеного, колегія суддів касаційної
інстанції вважає за необхідне
відзначити, що п. 5.8 наведеного
договору, не був предметом позовних
вимог.

Колегією суддів Вищого
господарського суду України не
приймаються до уваги посилання
скаржника в касаційній скарзі, що
залишивши без задоволення його
апеляційну скаргу, апеляційний
господарський суд порушив вимоги ст.ст.
15, 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Зі змісту оскаржуваного
позивачем судового рішення
апеляційного господарського суду не
вбачається, що залишаючи без змін
рішення суду першої інстанції, яким
відмовлено в позові, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивачем
обрано спосіб захисту, не встановлений
законом або договором для захисту
права чи інтересу, що порушене або
оспорюється. Приймаючи постанову за
результатами апеляційного перегляду
рішення місцевого господарського суду,
Київський апеляційний господарський
суд виходив, в т.ч., із загальних засад
захисту права, свобод та інтересів,
визначених Конституцією України,
Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод.

Інші доводи позивача, викладені в
касаційній скарзі, були предметом
дослідження судів попередніх
інстанцій, їм дана належна оцінка, тому
відхиляються як необґрунтовані та
такі, що не спростовують зроблених
судом висновків. При цьому, в частині
встановлення фактичних обставин
справи та переоцінки наявних доказів
касаційна скарга не відповідає вимогам
ст.ст. 1115, 1117 ГПК України стосовно меж
перегляду справи в касаційній
інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи
в суді касаційної інстанції та
повноваження останнього, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржувані судові рішення
відповідають вимогам матеріального та
процесуального права і підстав для їх
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Мостобуд"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
25.02.2014 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
13.05.2014 у справі № 910/21926/13 - без змін.

Головуючий суддя
Л.Б. ІВАНОВА

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР