КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2014 р. Справа№ 910/4395/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Радченкова А.В. -
представник;

Від відповідача: ОСОБА_3 - адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Тануки»

на рішення Господарського суду
міста Києва від 14.05.2014

у справі № 910/4395/14 (суддя Смирнова
Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Тануки»

до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

про визнання недійсним п. 5.3
договору оренди від 25.05.2011

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 14.05.2014 у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Тануки» звернулося
до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 14.05.2014 та прийняти нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

В обґрунтування своїх вимог скаржник
зазначав, що рішення прийнято з
неповним з'ясуванням обставин справи,
на підтвердження чого в своїй
апеляційній скарзі виклав ряд
обставин, які, на його думку, виступають
підтвердженням правової позиції
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Тануки» та
спростовують правильність винесеного
рішення.

Згідно відмітки Київського
апеляційного господарського суду від
12.06.2014 апеляційну скаргу у справі №
910/4395/14 передано на розгляд судової
колегії Київського апеляційного
господарського суду у складі
головуючого судді - Отрюх Б.В.
(доповідач), суддів Михальська Ю.Б.,
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.06.2014
апеляційну скаргу прийнято до
провадження.

В судовому засіданні, призначеному на
08.07.2014, представники сторін надали свої
пояснення по суті спору.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу, також апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, колегією
встановлено наступне:

25.05.2011 між Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_4 (орендодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Тануки»
(орендар) укладено договір оренди
нежитлового приміщення (надалі -
Договір), відповідно до якого
орендодавець на умовах цього Договору
надає орендареві в оренду нежиле
приміщення, а орендар приймає вказане
приміщення по акту прийому-передачі і
виплачує орендодавцеві орендну плату.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.2 Договору під
«Приміщенням» сторони домовилися
розуміти нежилі приміщення № 113
загальною площею 250, 90 кв. м. та № 114
загальною площею 185, 50 кв. м. першого
поверху в літері «А», що знаходяться в
будівлі, розташованій за адресою:
АДРЕСА_1. Загальна площа приміщення
складає 436, 4 кв. м., згідно поетажного
плану, який є невід'ємною частиною
Договору.

25.05.2011 орендодавцем на підставі акту
прийому-передачі приміщення передано
орендарю в оренду нежитлове приміщення
загальною площею 436, 4 кв. м., що
знаходиться в будівлі, розташованій за
адресою: АДРЕСА_1

Позовні вимоги мотивовані тим, що
умовами пункту 5.3. Договору передбачена
можливість односторонньої зміни
орендодавцем розміру орендної плати,
що, на думку позивача, суперечить
положенням ч. 1 ст. 286 Господарського
кодексу України та є підставою для
визнання правочину недійсним в цій
частині.

За своєю правовою природою укладений
між сторонами Договір є договором
найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського
кодексу України за договором оренди
одна сторона (орендодавець) передає
другій стороні (орендареві) за плату на
певний строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.

Згідно ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу
України до відносин оренди
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. 759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.
Законом можуть бути передбачені
особливості укладення та виконання
договору найму (оренди).

В силу ст. 762 Цивільного кодексу України
за користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму. Плата
за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

В розділі 5 Договору встановлено
порядок сплати орендної плати та її
розмір.

При цьому, пунктом 5.3. Договору сторони
погодили, що орендодавець має право в
односторонньому порядку підвищити
орендну плату (щомісячну), повідомивши
про це орендаря, в наступних межах:

- період 1 - починаючи з 1-го по 4-й місяць
оренди включно - до 50 000, 00 грн, що
еквівалентно 6 250, 00 доларів США;

- період 2 - починаючи з 5-го по 22-й місяць
оренди включно - до 100 000, 00 грн, що
еквівалентно 12 500, 00 доларів США;

- період 3 - починаючи з 23-го по 34-й місяць
оренди включно - до 105 000, 00 грн, що
еквівалентно 13 125, 00 доларів США;

- період 4 - починаючи з 35-го по 46-й місяць
оренди включно - до 110 248, 00 грн, що
еквівалентно 13 781, 00 доларів США;

- період 5 - починаючи з 47-го по 58-й місяць
оренди включно - до 115 449, 00 грн, що
еквівалентно 14 470, 00 доларів США;

- період 6 - починаючи з 59-го по 70-й місяць
оренди включно - до 121 217, 00 грн, що
еквівалентно 15 193,00 доларів США;

- період 7 - з 71-й по 82-й місяць оренди
включно - до 127 273, 00 грн, що еквівалентно
15 952, 00 доларів США.

Мотивуючи апеляційну скаргу, ТОВ
«Тануки» стверджує, що п. 5.3 Договору
суперечить положенням законодавства, а
саме: ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу
України, у зв'язку з чим позивач вказує
на наявність підстав для визнання
наведеного пункту Договору недійсним.

За змістом статті 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 7 Постанови
Пленуму Верховного суду України №9 від
06.11.2009 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Як визначено у пункті 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не
може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 Господарського
кодексу України орендна плата - це
фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності. Розмір орендної плати може
бути змінений за погодженням сторін, а
також в інших випадках, передбачених
законодавством.

Тобто, положеннями наведеної статті
Господарського кодексу України
передбачено можливість змінення
орендної плати не лише за погодженням
сторін (як стверджує позивач), а й в
інших випадках, встановлених
законодавством.

За змістом положень чинного
законодавства, а саме: ст. 627 Цивільного
кодексу України відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

В п. 5.3 Договору у відповідності до ст. 627
Цивільного кодексу України сторони на
власний розсуд погодили можливість
збільшення орендодавцем розміру
орендної плати в односторонньому
порядку, визначивши граничні суми
такого збільшення.

Отже, з огляду на те, що ч. 1 ст. 286
Господарського процесуального кодексу
України передбачено можливість зміни
розміру орендної плати не лише за
погодженням сторін, а й у інших
встановлених законодавством випадках,
а положеннями ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено право сторін
визначати умови договору на власний
розсуд (в тому числі щодо визначення
умов про порядок та розмір сплати
орендної плати), положення п.5.3 спірного
Договору статті 286 Господарського
кодексу України не суперечать.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймаються
колегією суддів до уваги, оскільки не
підтверджуються матеріалами справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи вище викладене, колегія
суддів зазначає, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження своєї правової позиції,
а також не наведено переконливих
аргументів у відповідності з нормами
чинного законодавства, які давали б
підстави для задоволення апеляційної
скарги.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду,
оцінивши наявні в матеріалах справи
докази, приходить до висновку, що
рішення Господарського суду міста
Києва від 14.05.2014 у даній справі прийнято
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, повним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи та відповідністю висновків,
викладених в рішенні, дійсним
обставинам справи, тому рішення є
законним та обґрунтованим. Підстав для
скасування або зміни вказаного рішення
та задоволення апеляційної скарги
колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду не
знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Тануки»
залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 14.05.2014 у справі №910/4395/14
залишити без змін.

Матеріали справи № 910/4395/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Б.В. Отрюх

Судді
Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко