ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2014 р.Справа № 922/2420/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання
Васильєва Л.О.

розглянувши справу

за позовом КП "Харківські теплові
мережі", м. Харків до Державний
інститут праці та
соціально-економічних досліджень м.
Харків про стягнення коштів за участю
представників сторін:

позивача - Счастливої Я.О.

відповідача - Дробота М.Н.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Харківські
теплові мережі", м. Харків (надалі -
позивач) звернулося до господарського
суду із позовною заявою, в якій просить
суд стягнути з Державного інституту
праці та соціально - економічних
досліджень м. Харків (надалі -
відповідача) заборгованість у сумі
31355,57 грн., пеню у розмірі 6314,93 грн., 3%
річних у розмірі 1316,93 грн та інфляційні
втрати у розмірі 3382,91 грн., загальна
сума заявлена до стягнення складає
42370,34 грн. Також позивач просить
покласти на відповідача понесені
витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на порушення відповідачем
умов договору купівлі-продажу
теплової енергії в гарячій воді №11708
від 01.11.2007 року, в частині розрахунків
за надані послуги, у зв'язку з чим, у
останнього утворилась заборгованість.

Ухвалою від 17.06.2014 року порушено
провадження по справі та призначено її
до розгляду.

У призначеному судовому засіданні
представник позивача позовні вимоги
підтримує в повному обсязі, просить
позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні надав
заперечення на позов у яких суму
основного боргу у розмірі 31355,57 грн.
визнав, проте проти стягнення пені, 3%
річних та інфляційних втрат заперечує,
посилаючись на пропущення позивачем
встановленого строку позовної
давності для стягнення неустойки.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, дослідивши
матеріали справи, всебічно та повно
оцінивши надані сторонами докази у їх
сукупності, суд встановив наступне.

01.11.2007 року між позивачем
(Енергопостачальна організація) та
відповідачем (Споживач) було укладено
договір №11708 купівлі-продажу теплової
енергії в гарячій воді (далі - договір),
за умовами якого позивач зобов'язався
постачати відповідачу теплову енергію
в гарячій воді в потрібних йому
обсягах, а відповідач повинен
оплачувати одержану теплову енергію за
встановленими тарифами (цінами) в
терміни, передбачені цим договором.

На підставі п.10.4. договір вважається
пролонгованим на кожний наступний рік,
якщо за місяць до закінчення строку
його дії про припинення дії договору не
буде письмово заявлено однією із
сторін.

Згідно з п.5.1. договору облік споживання
теплової енергії проводиться за
приладами комерційного обліку
розрахунковим способом згідно з
додатком 4 до договору.

За умовами п.6.3. договору розрахунковим
періодом є календарний місяць.

Згідно з п.6.3. договору відповідач
зобов'язався за 3 дні до початку
розрахункового періоду самостійно,
ініціативним дорученням сплатити
позивачеві вартість необхідного
обсягу теплової енергії, що і є заявкою
на наступний розрахунковий період, з
урахуванням залишкової суми (сальдо)
розрахунків на початок розрахункового
періоду.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач здійснив постачання теплової
енергії до приміщень відповідача у
лютому 2012 року, про що свідчить акт
підключення споживача до джерела
теплової енергії №1737/7672 від 27.01.2012 року
та згідно акту відключення споживача
від джерела теплової енергії №173/17475
від 27.02.2012 року відповідача було
відключено від теплопостачання.

Позивачем 11.01.2013 року було направлено
складені рахунки на оплату спожитої
теплової енергії за лютий 2012 року на
загальну суму 71355,58 грн. та акт звірки
взаємних розрахунків та повідомлено,
що станом на 01.12.2012 року сума
заборгованості за спожиту теплову
енергію складає 31355,57 грн.

Станом на дату подачі позовної заяви
сума боргу у розмірі 31355,57 грн.
відповідачем не оплачена.

Таким чином судом встановлено, що у
відповідача існує заборгованість
перед позивачем за спожиту теплову
енергію за лютий 2012 р. в розмірі 31355,57
грн.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За приписами ч.1 ст.275 Господарського
кодексу України за договором
енергопостачання енергопостачальне
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Статтею ст. 525 ЦК України передбачено,
що одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Аналогічна норма міститься
в статті 193 Господарського кодексу
України.

В силу статті 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу (ст. 33 ГПК України).

Згідно зі ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладені обставини і
на те, що суму заборгованості
відповідачем не сплачено і не
спростовано, суд вважає позовні вимоги
позивача про стягнення з відповідача
боргу в розмірі 31355,57 грн. правомірними,
обґрунтованими і такими, що підлягають
задоволенню.

Крім того, позивачем за неналежне
виконання відповідачем своїх
зобов'язань на підставі ст.ст. 525, 526, 611
ЦК України нараховано пеню у розмірі
6314,93 грн., 3% річних у розмірі 1316,93 грн., та
інфляційні втрати у розмірі 33782,91 грн.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам в частині стягнення з
відповідача 6314,93 грн. пені, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Частиною першою ст. 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно зі ст.ст.610, 611 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
встановлено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума, яку боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Водночас частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
визначено порядок застосування
штрафних санкцій та обмеження щодо
періоду їх нарахування. Зокрема,
частиною шостою цієї статті
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Положеннями ст. 258. Цивільного кодексу
України встановлена спеціальна
позовна давність для окремих видів
вимог, зокрема, позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені та період за який її
було нараховано, суд приходить до
висновку, що позивачем пропущено
встановлений нормами чинного
законодавства строк для стягнення
пені. У зв'язку з цим, позовні вимоги в
цій частині не підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам в частині стягнення 3 % річних
інфляційних втрат, суд зазначає
наступне.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Відповідно до листа №62-97р Верховного
суду України від 03 квітня 1997 року, при
визначенні періоду розрахунку
інфляційних втрат, необхідно
враховувати порядок застосування
індексів інфляції. Згідно вказаного
порядку, період нарахування
визначається наступним чином. Якщо
прострочка виникла до 16 числа місяця,
то розрахунок здійснюється з
урахуванням індексу інфляції цього
місяця, а якщо прострочка виникла з 16
числа місяця, то розрахунок
здійснюється без урахування цього
місяця. За аналогією, якщо
заборгованість погашена до 16 числа
місяця, тоді індекс інфляції цього
місяця не враховується, а якщо
погашення заборгованості мало місце
після 16 числа місяця, тоді
враховується.

Індекс інфляції - це додаткова сума, яка
сплачується боржником і за своєю
правовою природою є самостійним
засобом захисту цивільного права
кредитора у грошових зобов'язань і
спрямована на відшкодування його
збитків, заподіяних знеціненням
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів в державі.

Суд, перевіривши розрахунок Позивача,
перевіривши період нарахування
останнім вказаної суми 3% річних, дійшов
висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірним, та відповідає
нормам чинного законодавства, а тому
сума 3% річних у розмірі 1316,93 грн.
підлягає стягненню з Відповідача у
повному обсязі.

Щодо заявленої вимоги Позивача про
стягнення з Відповідача 3382,91 гривень
суми інфляційних витрат, суд зазначає
наступне.

Перевіривши періоди нарахування суми
інфляційних втрат, суд дійшов висновку
про те, що відповідний розрахунок
відповідає вимогам ст.625 Цивільного
кодексу України, а також рекомендаціям
листа Верховного суду України від 03
квітня 1997 року. Позивачем визначено
інфляційні витрати за весь час
прострочення, з урахуванням
дефляційних процесів, тому ця сума у
розмірі 3382,91 грн. підлягає задоволенню.

Суд, вирішуючи питання розподілу
судових витрат, керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої судовий
збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
193 Господарського кодексу України, ст.
ст. 509, 525, 526, 530, 629 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 1, 3, 4-3, 12, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного інституту праці
та соціально - економічних досліджень
(61057, м. Харків, вул. Сумська,
1, р/р 6200 в ПАТ "Укрсиббанк" у
м.Харків, МФО 351005) на користь
Комунального підприємства "Харківські
теплові мережі" (61037, м. Харків, вул.
Доброхотова, 11, ,
п/р13 в Харківському обласному
управлінні ПАТ "Ощадбанк", МФО 351823) с
суму боргу в розмірі 31355,57 грн., 3% річних
у розмірі 1316,93 грн., інфляційні втрати у
розмірі 3382,91 грн та судовий збір в
розмірі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

У частині стягнення пені у сумі 6314,93
грн. відмовити.

Повне рішення складено 01.07.2014 р.

Суддя Л.С. Лаврова