ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2014 р.
Справа № 926/586/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

Головуючого судді
Дубник О.П.

Суддів
Костів Т.С.

Скрипчук О.С.

при секретарі
Лагутіні В.Б.

розглянув апеляційну скаргу
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» вих.
№ДН-4-2/896 від 03.06.2014 року (вх. №01-05/2680/14
від 16.06.2014 року)

на рішення Господарського суду
Чернівецької області від 28.05.2014 року

у справі №926/586/14

за позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця», м. Львів

до відповідача-1 Чернівецької міської
ради, м. Чернівці

до відповідача-2 Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м. Чернівці

про визнання частково недійсним
рішення міської ради та договору
оренди земельної ділянки

За участю представників:

від позивача: Кривяк Д.Р., представник
(довіреність в матеріалах справи);

від відповідача-1: не з'явився (належно
повідомлений);

від відповідача-2: не з'явився (належно
повідомлений).

Відводів складу суду в порядку ст.20 ГПК
України не заявлялось. Заяв про
технічну фіксацію судового процесу від
учасників судового процесу не
надходило, у зв'язку з чим хід судового
засідання фіксується у протоколі.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 19.06.2014р. в
складі колегії суддів: головуючий
суддя Дубник О.П., судді - Матущак О.І.,
Скрипчук О.С., прийнято до провадження
апеляційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» на рішення
Господарського суду Чернівецької
області від 28.05.2014р. та призначено таку
до розгляду на 10.07.2014р.

Відповідно до розпорядження в. о.
голови Львівського апеляційного
господарського суду від 09.07.2014р., у
зв'язку із перебуванням у відпустці
судді Матущака О.І. в склад колегії по
розгляді даної справи введено суддю
Костів Т.С.

Рішенням Господарського суду
Чернівецької області від 28.05.2014 року у
цій справі (суддя Марущак І.В.)
відмовлено в задоволенні позовних
вимог Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» (ДТГО «Львівська
залізниця») до відповідача-1
Чернівецької міської ради, до
відповідача-2 Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (ФОП ОСОБА_2.)
про визнання недійним рішення
Чернівецької міської ради №443 від
29.11.2007 року в частині надання земельної
ділянки площею 0, 6201 га в оренду ФОП
ОСОБА_2 та визнання недійсним договору
оренди земельної ділянки від 24.01.2008р.,
який укладений на підставі зазначеного
рішення

Місцевим господарським судом на
підставі ст. ст. 1, 2 ГПК України, ст. 21, ст.
203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, ст. ст. 68, 125, ч. 2
ст. 152 ЗК України не встановлено
обставин, за якими спірне рішення ради
може бути визнано недійсним
(незаконним). Також суд першої
інстанції на підставі норм Земельного
кодексу та з посиланням на аналогічну
позицію суду касаційної інстанції у
відповідних постановах зробив
висновок, що вимагати захисту
порушених прав на землю має право
власник чи користувач земельної
ділянки, чиї права на землю оформлені
та зареєстровані у встановленому
законодавством порядку. Вилучення
земельних ділянок також здійснюється
за згодою землекористувача, право
користування якого оформлене та
зареєстроване у встановленому
законодавством порядку.

Позивач не погодився з рішенням
місцевого господарського суду та
оскаржив його в апеляційному порядку.

Скаржник зазначає, що при проведенні
інвентаризації земель ДТГО «Львівська
залізниця» по відокремленому
підрозділу «Івано-Франківська
дирекція залізничних перевезень»
виявлено, на думку апелянта, накладення
земельної ділянки, яка надана в оренду
ФОП ОСОБА_2 на земельну ділянку в смузі
відведення залізниці. Скаржник вважає,
що спірна земельна ділянка відноситься
до земель залізничного транспорту та
перебуває в його користуванні. Апелянт
вказує, що згідно «Плана полоси отвода
линии Моши-Окница Львовськой ж. д.» 1960
року ширина смуги відведення у даному
місці становить 26 м від осі головної
колії, що підтверджується, на
переконання, скаржника Будівельними
нормами і правилами, глава 39 -
залізничні дороги колії 1520мм. СНиП 11-39-76
та нормами відводу земель для
залізниць СН 468-74, відповідно до яких
було збудоване залізничне полотно та
облаштовано смугу відведення
залізниці.

Позивач також зазначає, що відповідно
до чинного на час облаштування
залізничного полотна та смуги
відведення законодавства (Инструкция о
нормах и порядке отвода земель
железных дорог и использовании полосы
отвода, затвердженої Міністерством
шляхів сполучення СРСР 01.11.1955 року;
Положении о землях предоставленных
транспорту, затверджених постановою
СНК СССР 07.02.1933 року) не існувало вимог
щодо виготовлення та отримання
державного акту. Крім цього, ДТГО
«Львівська залізниця» зазначає, що
спірна земельна ділянка була передана
в оренду без погодження з позивачем, як
суміжним землекористувачем, проекту
відведення земельних ділянок, актів
встановлення і узгодження зовнішніх
меж землекористування в натурі та без
погодження на вилучення земельної
ділянки з постійного користування
позивача.

Апелянт вважає, що спірна земельна
ділянка відноситься до земель
державної власності, а тому
Чернівецька міська рада не мала
правових підстав приймати оспорюване
рішення.

Державне територіально-галузеве
об'єднання «Львівська залізниця»
просить оскаржуване рішення скасувати
та прийняти нове рішення, яким
задоволити позовні вимоги.

Чернівецька міська рада у відзиві на
апеляційну скаргу, зокрема, зазначає,
що у відповідності з п.12 Перехідних
положень Земельного кодексу України
(станом на день прийняття спірного
рішення органом місцевого
самоврядування) повноваження щодо
розпорядженнями землями в межах міста
Чернівці, належали саме їй. Окрім цього,
Чернівецька міська рада зазначає, що
позивачем не надано належного
документа, який би посвідчував право
апелянта на користування спірною
земельною ділянкою. Також цей
відповідач вважає, що позивач
пропустив позовну давність, оскільки
рішення органу місцевого
самоврядування прийняте більше шести
років тому. Чернівецька міська рада
зазначає, що на спірній земельній
ділянці знаходиться будівля, що
належить на праві приватної власності
Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, а
тому визнання недійним договору оренди
землі призведе до фактичного
безоплатного використання землі та
порушення права приватної власності.
Чернівецька міська рада вказує, що
сплата земельного податку не
підтверджує права на таку земельну
ділянку. Окрім цього, цей відповідач
вказує, що законодавство, яке було
чинним за довго до прийняття
оскаржуваного рішення органу
місцевого самоврядування передбачало
обов'язкове відведення земельної
ділянки та оформлення права
користування на неї. Чернівецька
міська рада просить оскаржуване
рішення місцевого господарського суду
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

Колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду,
керуючись нормами ст.101 ГПК України
щодо меж перегляду справи в
апеляційній інстанції, вважає, що є
можливим прийняти за наслідками
розгляду апеляційної скарги постанову
в даному судовому засіданні.

Львівський апеляційний господарський
суд, перевіривши доводи апеляційної
скарги та фактичні обставини у справі,
зробив висновок, що апеляційна скарга
скаржника є необґрунтованою і не
підлягає до задоволення. При цьому,
апеляційний суд встановив наступні
обставини та керувався такими
мотивами.

20 грудня 2002р. на Чернівецькій товарній
біржі ОСОБА_2 придбав у Чернівецької
Облспоживспілки частку приміщеннь
загальною площею 2102, 1 кв. м. (33/100
ідеальної частки) за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
13.03.2003р. за ОСОБА_2 зареєстовано право
власності на частку купленних згідно
вищезазначеного договору нежитлових
приміщень.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
Земельного кодексу від 25.10.2001р. N 2768-III
(редакція чинна на час прийняття
оспорюваного рішення) до розмежування
земель державної і комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, на яких розташовані державні, в
тому числі казенні, підприємства,
господарські товариства, у статутних
фондах яких державі належать частки
(акції, паї), об'єкти незавершеного
будівництва та законсервовані об'єкти,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Статтею 123 цього ж кодексу визначено, що
надання земельних ділянок юридичним
особам у постійне користування
здійснюється на підставі рішень
органів виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування за проектами
відведення цих ділянок.

А стаття 125 зазначеного закону містить
положення згідно якого право власності
та право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації. Право на
оренду земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди і його
державної реєстрації. Приступати до
використання земельної ділянки до
встановлення її меж у натурі (на
місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється.

Рішенням Чернівецької міської ради №
493 від 08.07.2004р. вирішено надати дозвіл на
складання проектів відведення
земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно додатку 3 до вказаного рішення
розмір земельної ділянки дорівнює 0, 66
га і належать до земель запасу міста.

Чернівецька міська рада з дотримання
вимог законодавства, розглянувши заяви
громадян та матеріали інвентаризації
земельних ділянок, проекти розподілу
та відведення земельних ділянок,
прийняла рішення № 443 від 29.11.2007р., яким
затверджено проекти відведення
земельних ділянок і надано в оренду
ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0, 6201 га.

Відповідно до статті 21 Цивільного
кодексу України суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси. Суд визнає незаконним та
скасовує нормативно-правовий акт
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Відповідно до статті 20 ГК України,
статей 16, 393 ЦК України визнання судом
незаконним і скасування акта органів
державної влади, влади Автономної
Республіки Крим або місцевого
самоврядування, який не відповідає
законові і порушує права власника,
належить до способів захисту права
власності.

У позовній заяві та в апеляційній
скарзі позивач посилається на ст. 68
Земельного кодексу України, згідно
якої до земель залізничного транспорту
належать землі смуг відведення
залізниць під залізничним полотном та
його облаштуванням, станціями з усіма
будівлями і спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту.

Також апелянт зазначає, що судом першої
інстанції не взято до уваги акт
перенесення меж зон обмежень в натуру
(на місцевість) від 27.12.2007р., де йде мова
про те, що вказана земельна ділянка є
зоною обмеження, без права будівництва
та що вона знаходиться в зоні відводу
залізниці та не звернуто увагу на акт
обстеження земельних ділянок
юридичних або фізичних осіб, які
частково розташовані в межах смуги
відведення ДТГО «Львівська залізниця»
на території станції Чернівці Північна
Чернівецької міської ради від 21.11.2013р.,
які є доказом належності земельної
ділянки залізниці.

Суд апеляційної інстанції з такими
твердженнями не погоджується і
зазначає наступне.

Щодо підписаного комісією у складі
представників позивача (інженер
сектора майнових та земельних ресурсів
ВП «Івано-Франківська дирекція
залізничних перевезень,
інженер-землевпорядник ВП
«Чернівецька дистанція колії», ревізор
відділу перевезень ВП
«Івано-Франківська дирекція
залізничних перевезень») та
представників органів місцевого
самоврядування (головний спеціаліст
архітектурно-планувального відділу
управління містобудування та
архітектури і заступник начальника
відділу землеустрою управління
земельних ресурсів департаменту
містобудівного комплексу та земельних
відносин Чернівецької міської ради)
акту обстеження земельних ділянок від
21.11.2013р., судова колегія зазначає, що він
підписаний зазначеними особами, однак
ці підписи не скріплені печатками
відповідних державних органів, що не
дозволяє переконатися у наявності в
них належних повноважень на його
складення. Крім того, у вищевказаному
висновку не йде мова про те, що
оспорювана земельна ділянка
відноситься до земель залізниці, а лише
виявлено факти перетинів та наявність
проблемної ділянки суміжного
землекористувача, а про такі факти
йдеться і у висновку зазначеному нижче.

При підготовці документів для
затвердження проекту відведення
земельної ділянки Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 отримано
висновок Департамента містобудівного
комплексу та земельних відносин від
20.07.2006р., де зазначено, що дана земельна
ділянка має обмеження, зокрема, без
права будівництва в межах «червоних
ліній».

При укладенні договору оренди
земельної ділянки площею 0, 6201 га від
24.01.2008р. взято до уваги вищевказаний
висновок, оскільки відповідно до п. 15
договору оренди встановлено обмеження
частини оспорюваної земельної ділянки
розміром 0, 2379 га, такі обставини
підтверджують також те, що у
відповідачів не було наміру порушити
права позивачів на земельні ділянки.

Щодо долученого позивачем до
матеріалів справи «Плану полосы отвода
линии Моши-Окница Львовской ж. д. в
административных границах Садгорского
района Ченовицкой области», у яких, на
думку скаржника, визначено межі
збудованого залізничного полотна та
облаштованої до нього смуги відведення
залізниці судова колегія зазначає, що з
вказаного плану не вбачається, що
оспорювана земельна ділянка належить
залізниці на праві користування, а
відповідно до висновку Департамента
містобудівного комплексу та земельних
відносин Чернівецької міської ради від
20.07.2006р. вказана земельна ділянка
відведена орендарю в користування за
рахунок земель запасу міста, що
спростовує твердження апелянта про
належність йому цієї ділянки.

Крім того, відповідно до умов
відведення земельної ділянки № 611 від
20.08.2007р., здійснених Чернівецьким
міським управлінням земельних
ресурсів з врахуванням містобудівних
обмежень та генерального плану
забудови міста, згідно форми 6-зем
земельна ділянка площею 0, 6201 га, яка
знаходиться по АДРЕСА_1 належить до
земель промисловості (така ж
інформація міститься і у висновку
Чернівецького міського управління
земельних ресурсів № 2192 від 20.08.2007р.), а
згідно форми 2-зем - до земель державної
форми власності, тобто в жодних
відомостях не міститься інформації, що
ця земля належить залізниці.

Апелянт посилається також на ст. 23
Закону України «Про транспорт», згідно
якої до земель залізничного транспорту
належать землі, надані в користування
підприємствам і організаціям
залізничного транспорту відповідно до
чинного законодавства України. До
складу цих земель входять землі, які є
смугою відведення залізниць, а саме
землі, надані під залізничне полотно та
його облаштування, станції з усіма
будівлями і спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації, захисні і
укріплюючі насадження, службові,
культурно-побутові приміщення та інші
споруди, необхідні для забезпечення
роботи залізничного транспорту. З
наведеної норми скаржник робить
висновок, що землями залізниць слід
вважати всі земельні ділянки, надані
залізниці, а не тільки земельні
ділянки, які прилягають виключно до
залізничного полотна.

Суд звертає увагу позивача на те, що
зазначена норма права та його висновок
не спростовує вимоги законодавця про
обов'язковість наявності документів,
які би закріплювали за ним право
користування оспорюваною земельною
ділянкою, а навіть навпаки, наголошує
на її обов'язковість.

Посилання апелянта на Инструкцию о
нормах и порядке отвода земель
железных дорог и использовании полосы
отвода, затвердженої Міністерством
шляхів сполучення СРСР 01.11.1955 року;
Положение о землях предоставленных
транспорту, затверджених постановою
СНК СССР 07.02.1933 року та інші нормативно
правові акти, які, на його думку
регулювали відносини права власності
на зазначені земельні ділянки належним
чином спростовані судом першої
інстанції. Зокрема, у рішенні
Господарського суду Чернівецької
області зазначено, що у цих же
нормативних актах визначені прямі
вимоги щодо обов'язковості складення
документів на право користування
землею та порядок зберігання актів на
право користування землею
підрозділами залізниці.

Також апелянт вказує на те, що спірна
земельна ділянка була передана в
оренду без погодження з позивачем, як
суміжним землекористувачем, проекту
відведення земельних ділянок, актів
встановлення і узгодження зовнішніх
меж землекористування в натурі та без
погодження на вилучення земельної
ділянки з постійного користування
позивача. Такі його твердження
спростовуються наявним у матеріалах
справи протоколом встановлення і
погодження меж земельної ділянки від
20.03.2006р., де міститяться дані, згідно
яких при встановленні і погодженні меж
оспорюваної земельної ділянки був
присутній представник від залізниці,
яким цей протокол підписано (що вказує
на відсутність заперечень позивача при
погодженні меж оспорюваної земельної
ділянки).

Частиною 1 статті 116 ЗК України
унормовано, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
або за результатами аукціону.

Відповідно до вищевикладеного суд
апеляційної інстанції зробив висновок,
що рішення місцевого господарського
суду від 28.05.2014р. у цій справі є законним
та обґрунтованим, а тому його слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

Також суд апеляційної інстанції,
враховуючи положення ст.ст.49, 105 ГПК
України, зробив висновок про те, що
витрати за подання апеляційної скарги
слід покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 103, 105 ГПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду Чернівецької області від 28.05.2014р. у
справі №926/586/14 без змін.

2. Судові витрати за розгляд справи
в апеляційному порядку покласти на
Державне територіально-галузеве
об'єднання «Львівська залізниця».

3. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку згідно
з розділом ХІІ-І ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.07.2014
року

Головуючий суддя
Дубник О.П.

Судді
Костів Т.С.

Скрипчук О.С.