ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2014 р.Справа № 916/2271/13Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.

(Склад колегії суддів Одеського
апеляційного господарського суду
сформовано згідно із розпорядженням
в.о. голови суду № 959 від 22.05.2014 року)

при секретарі судового засідання:
Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Коломийчук А.С.
(довіреність № б/н від 10.01.2014 року)

від відповідача: Бугела О.С.
(довіреність № б/н від 01.07.2014 року)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Відкритого акціонерного товариства
"ОДЕСАВТОТРАНС"

на рішення господарського суду
Одеської області від „28" жовтня 2013
року, повний текст якого складено та
підписано „04" листопада 2013 року

по справі № 916/2271/13

за позовом Відкритого акціонерного
товариства "Рибніцька автоколона-2831"

до Відкритого акціонерного товариства
"ОДЕСАВТОТРАНС"

про стягнення 12 877,89 дол. США

(В судовому засіданні 17.06.2014 року,
відповідно до ст.77 ГПК України
оголошена перерва )

В С Т А Н О В И В :

27.08.2013 року ВАТ "Рибніцька
автоколона-2831" (далі по тексту - позивач)
звернулося до господарського суду із
позовом до ВАТ "Одесавтотранс" (далі по
тексту - відповідач) про стягнення, з
урахуванням зменшення позовних вимог,
12877,89 дол. США за договором про надання
послуг і виконання робіт №55/08-ас від
01.02.2008 року.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 28.10.2013 по справі №916/2271/13
(суддя Гут С.Ф.) позовні вимоги ВАТ
"Рибніцька автоколона-2831" задоволено в
повному обсязі як обґрунтовані.
Відхиляючи клопотання про припинення
провадження у справі місцевий
господарський суд послався на
невідповідність заявленого клопотання
статті 8 Закону України "Про
міжнародний комерційний арбітраж".

Не погоджуючись з ухваленим рішенням
суду першої інстанції до Одеського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою звернувся
відповідач (ВАТ „ОДЕСАВТОТРАНС"), в
якій просить його скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ВАТ
„Рибніцька автоколона-2831" у повному
обсязі, з посиланням на не повне
з'ясування обставин справи та
порушення норм процесуального права, з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог,
скаржник посилається на те, що місцевим
господарським судом було
проігноровано клопотання відповідача
про припинення апеляційного
провадження у зв'язку з наявності
арбітражної угоди та передачі справи у
Міжнародний комерційний арбітражний
суд при торгівельно-промисловій палаті
України.

Також, на думку апелянта в матеріалах
справи є докази того, що в судовому
засіданні 28.10.2013 року представником
відповідача було надано відзив на
позовну заяву, що і є першою заявою по
суті спору.

Скаржник не погоджується з основним
боргом та зазначає, що при визначенні
заборгованості позивачем не було
враховано витрати, пов'язані з
конвертацією валют, проте пунктом 5.1
Договору передбачено, що всі витрати по
конвертації валюти здійснюються за
рахунок позивача.

Крім того, апелянт зазначає що
позивачем було невірно розраховано
пеню, використавши невірну суму боргу
та подвійну ставку НБУ, що суперечить
п.7.11 Договору.

Ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 14.01.2014 рішення
місцевого господарського суду
скасовано, провадження по справі
№916/2271/13 припинено на підставі п.5 ч.1
ст.80 ГПК України. Апеляційний
господарський суд, пославшись на п.8.3
договору від 01.02.2007 №55/08-ас, дійшов
висновку, що вказаний договір містить
арбітражну (третейську) угоду у вигляді
застереження, яка складена та
погоджена сторонами відповідно до
вимог чинного законодавства,
відповідає приписам ст.12 Закону
України "Про третейські суди", ст.7
Закону України "Про міжнародний
комерційний арбітраж" і є дійсною. Тому
цей спір про стягнення заборгованості
та нарахованих на неї пені і відсотків
річних у сумі 12877,89 дол. США має бути
вирішено у Міжнародному комерційному
арбітражному суді при
Торгово-промисловій палаті України.

Постановою Вищого господарського суду
України від 22.04.2014 року касаційну
скаргу ВАТ "Рибніцька автоколона - 2831"
задоволено частково. Ухвалу Одеського
апеляційного господарського суду від
14.01.2014 у справі №916/2271/13 скасовано.
Справу № 916/2271/13 передано на новий
розгляд до Одеського апеляційного
господарського суду.

Такий висновок суду мотивований тим,
що апеляційним господарським судом
порушені норми чинного законодавства,
а саме приписи статті 8 ЗУ «Про
міжнародний комерційний арбітраж»,
відповідно до якої передбачено, що суд,
до якого подано позов у питанні, що є
предметом арбітражної угоди, повинен,
якщо будь-яка із сторін попросить про
це не пізніше подання своєї першої
заяви щодо суті спору, припинити
провадження у справі і направити
сторони до арбітражу, якщо не визнає, що
ця арбітражна угода є недійсною,
втратила чинність або не може бути
виконана.

Ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 23.05.2014 року
справу № 916/2271/13 прийнято до
апеляційного провадження та
призначено до нового розгляду.

Представником позивача надано до суду
заперечення на апеляційну скаргу, в
якому його представник в судових
засіданнях просив залишити апеляційну
скаргу ВАТ "ОДЕСАВТОТРАНС" без
задоволення, а оскаржуване рішення -
без змін, вважаючи його правомірним,
обґрунтованим та відповідаючим
матеріалам справи.

Розглянувши та перевіривши матеріали
справи, апеляційну скаргу та
заперечення на неї, заслухавши у
судових засіданнях пояснення
представників сторін, проаналізувавши
на підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
дійшла до наступного.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК
України, апеляційна інстанція не
зв'язана доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі, а
згідно до приписів ст.33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна належними і
допустимим доказами довести ті
обставини, на які вона посилається в
обґрунтування своїх вимог чи
заперечень.

Як встановлено господарським судом
першої інстанції та підтверджено в
ході апеляційного провадження, 01.02.2008
року між Відкритим акціонерним
товариством "ОДЕСАВТОТРАНС"
(Автостанція) та Відкритим акціонерним
товариством "Рибніцька автоколона-2831"
(Перевізник) було укладено договір
№55/08-ас про надання послуг і виконання
робіт, пов'язаних з відправкою та
прибуттям пасажирів на автобусних
маршрутах загального користування
міжнародного сполучення на
автостанціях та автовокзалах ВАТ
"ОДЕСАВТОТРАНС" (з додатковими угодами
та з урахуванням протоколу погодження
№1 до протоколу розбіжностей),
відповідно до умов якого Перевізник
здійснює перевезення пасажирів згідно
реалізованим квиткам, а Автостанція
надає послуги та виконує роботи
пов'язані з відправленим та прибуттям
автобусів (а.с.8-12).

Згідно п. 5.1. договору, оплата
здійснюється в доларах США, на підставі
Акта виконаних робіт по наданню послуг
з реалізації білетів за перевезення
пасажирів за мінусом ПДВ згідно п. 6.2.4.
Закону України „Про податок на додану
вартість", що надається Перевізником до
20 числа місяця, наступного за звітнім
місяцем. Всі затрати по конвертації
валюти за рахунок Перевізника.

Відповідно до п. 7.1. договору, за
невиконання або неналежне виконання
умов договору Сторони несуть
відповідальність у відповідності з
міжнародними договорами та
законодавством України.

Пунктом 7.11. договору передбачено, що у
випадку несвоєчасного перерахування
грошових коштів за надані послуги
Автостанція сплачує Перевізнику пеню у
розмірі однієї облікової ставки НБУ
від суми встановленої оплати, за кожний
день прострочки.

У відповідності до п.8.2. договору, усі
спірні питання між сторонами, що
виникли в процесі виконання та
розірвання даного договору, будуть
вирішуватись шляхом переговорів між
Сторонами.

Згідно п.8.3. договору, у випадку, якщо
сторонами не вдалося досягнути згоди
шляхом переговорів, у строк 20 днів,
будь-який спір, що виникає по даному
договору або у зв'язку з ним, підлягає
передачі на розгляд та заключне
вирішення до Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України.

Так, на виконання умов договору, між
позивачем та відповідачем були
підписані та скріплені печатками акти
виконаних робіт по перевезенню
пасажирів та багажу, а саме:

- Акт виконаних робіт від 31.08.2011
року на суму 10 594,71 дол.США;

- Акт виконаних робіт від 30.09.2011
року на суму 5 130,64 дол.США;

- Акт виконаних робіт від
31.10.2011 року на суму 4 587,40 дол.США;

- Акт виконаних робіт від
30.11.2011 року на суму 4 624,10 дол.США;

- Акт виконаних робіт від
31.12.2011 року на суму 4 382,89 дол.США;

- Акт виконаних робіт від
31.01.2012 року на суму 1 867,43 дол.США;

Актом звірки взаємних розрахунків
станом на 05.06.2012 року, підписаний обома
сторонами та скріплений печатками
вбачається, що заборгованість
відповідача перед позивачем становить
22564,70 дол. США.

Проте, в порушення умов зазначеного
договору відповідач за отримані
послуги не розрахувався, у зв'язку з чим
заборгованість за Договором від 01.02.2008
року становить 22 564,70 грн., з урахуванням
3 336,48 дол. США пені та 803,05 дол. США - 3 %
річних за період з 05.06.2012 року по 12.08.2013
року

Судова колегія погоджується з
висновками місцевого господарського
суду про задоволення позовних вимог
Відкритого акціонерного товариства
"Рибніцька автоколона-2831" та вважає, що
доводи, заперечення і вимоги ВАТ
"ОДЕСАВТОТРАНС", викладені в
апеляційній скарзі, є безпідставними,
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Положення ст.ст. 173, 193, 198, 199
Господарського кодексу України
визначають, що господарськими
зобов'язаннями, включаючи виконання
грошових зобов'язань, визначаються
зобов'язання, що виникають між
суб'єктами господарювання та іншими
учасниками відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, які можуть виникати
безпосередньо із закону, іншого
нормативно-правового акту, що регулює
господарську діяльність договору. При
цьому, суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином, у
встановлений строк, відповідно до
закону, інших правових актів, статуту,
Цивільного кодексу України. Порушення
зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим кодексом, іншими
законами, договорами, статутними та
уставними документами. Зобов'язана
сторона має право відмовитися від
виконання зобов'язання в разі
неналежного виконання другою стороною
обов'язків, що є необхідною умовою
виконання.

Відповідно до ст.ст. 509. 510. 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням з
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматись від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Сторонами у зобов'язанні є боржник і
кредитор. Загальними умовами
зобов'язання є те, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, статуту товариства,
Закону України „Про господарські
товариства", інших законодавчих актів.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. зобов'язання.
(статті 525 Цивільного кодексу України).

Отже, як встановлено під час розгляду
даної справи, у відповідності із цими
нормами чинного законодавства, між
сторонами склалися правовідносини про
надання послуг і виконання робіт,
пов'язаних з відправкою та прибуттям
пасажирів на автобусних маршрутах
загального користування міжнародного
сполучення на автостанціях та
автовокзалах ВАТ «ОДЕСАВТОТРАНС», про
що 01.02.2008 року було укладено договір
№55/08-ас (з додатковими угодами та з
урахуванням протоколу погодження №1 до
протоколу розбіжностей).

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції про
задоволення вимог позивача про
стягнення з відповідача
заборгованості за неналежне виконання
умов укладеного між сторонами
договору, з наступних підстав.

Відповідно до ст.610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

З довідки ЗАТ «Агропромбанк» за №1173
від 11.10.2013 року вбачається, що за період
з 01.06.2012 року по 11.10.2013 року на
транзитний рахунок №0000338 ВАТ
«Рибніцька автоколона - 2831» надходили
кошті, а саме: 16.05.13р. - 1518,30 доларів США;
23.09.13р. - 4468,08 доларів США; 26.09.13р. - 1921,30
доларів США; 30.09.13р. - 4274,18 доларів США.

Як було зазначено вище, позивачем
відповідачу були надані послуги на
суму 22564,70 доларів США, що
підтверджується актом звірки взаємних
розрахунків станом на 05.06.2012 року.

Отже, з урахуванням вище наведеного у
відповідача перед позивачем виникла
заборгованість у сумі 10382,84 доларів США.

Стаття 611 ЦК України встановлює такий
правовий наслідок порушення
зобов'язання як сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання
(частина 1 статті 549 ЦК України).

Так, згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожний день
прострочення виконання. При цьому,
відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України
„Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996 року № 543/96-ВР, платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений ст.1
вказаного Закону, обчислюється від
суми простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

В силу приписів ч.ч.4, 6 ст.231 ГК України, у
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).
Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до ч.2 статті 343 ГК України,
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню у розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Згідно ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в
договорі не можуть відступати від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

З огляду на вищевикладене, розмір пені
не може перевищувати той розмір, який
установлено законом та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник який прострочив
виконання зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

За приписами статті 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання
зобов'язання, відповідає перед
кредитором за завдані простроченням
збитки і за неможливість виконання, що
випадково настала після прострочення
(частин 1 та 2).

Крім того, слід зазначити і те, що право
кредитора вимагати сплату боргу з
урахуванням зазначеного індексу
інфляції та процентів річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отримання компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредитору.

Розрахунок 3 % річних та інфляційних
витрат здійснюється відповідно до
Цивільного кодексу України, Листа
Верховного Суду України № 62-97р від
03.04.1997 року з рекомендаціями відносно
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ та
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 17.07.2012
року № 01-06/928/2012 про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції з
урахуванням наведених вище норм
чинного законодавства обґрунтовано
стягнув з відповідача пеню в сумі 1692
дол. США та 3% річних у розмірі 803,05дол.
США.

Твердження скаржника в тій частині, що
суд першої інстанції не застосував
положення п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК України про
позовну давність в один рік до вимог
про стягнення неустойки (штрафу, пені),
колегією суддів не приймаються до
уваги, оскільки застосування строку
позовної давності, у відповідності до
вимог ч.3 ст. 267 ЦК України здійснюється
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення. Між
тим, в матеріалах справи відсутні будь -
які заяви відповідача про застосування
строку позовної давності.

Не заслуговують на увагу, твердження
скаржника стосовно того, що
провадження по справи необхідно було
припинити на підставі ст. 80 ГПК України,
з наступних підстав.

Як було вище зазначено ухвалою
Одеського апеляційного господарського
суду від 14.01.2014 року провадження у даній
справі було припинено. Між тим,
постановою Вищого господарського суду
України від 22.04.2014 року вище зазначена
ухвала Одеського апеляційного
господарського суду була скасована та
справу передано на новий розгляд до
апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції та в ході
апеляційного провадження встановлено,
що спір між сторонами виник з договору
про надання послуг і виконання робіт
№55/08-ас від 01.02.2008 року. Відповідно до
п.8.2 договору всі спірні питання між
сторонами, що виникли в процесі
виконання та розірвання даного
договору, будуть вирішуватися шляхом
переговорів між сторонами. Згідно п.8.3
договору у випадку, якщо сторонами не
вдалося досягнути згоди шляхом
переговорів, у строк 20 днів, будь-який
спір, що виникає по даному договору або
у зв'язку з ним, підлягає передачі на
розгляд та заключне вирішення до
Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України.

За ст.7 Закону України «Про міжнародний
комерційний арбітраж» арбітражна
угода - це угода сторін про передачу до
арбітражу всіх або певних спорів, які
виникли або можуть виникнути між ними в
зв'язку з будь-якими конкретними
правовідносинами, незалежно від того,
мають вони договірний характер, чи ні.
Арбітражна угода може бути укладена у
вигляді арбітражного застереження в
контракті або у вигляді окремої угоди.
Арбітражна угода укладається в
письмовій формі.

Згідно ст.8 вказаного Закону суд, до
якого подано позов у питанні, що є
предметом арбітражної угоди, повинен,
якщо будь-яка із сторін попросить про
це не пізніше подання своєї першої
заяви щодо суті спору, припинити
провадження у справі і направити
сторони до арбітражу, якщо не визнає, що
ця арбітражна угода є недійсною,
втратила чинність або не може бути
виконана.

З наведених вище норм Закону випливає,
що подання першої заяви до суду, якій
розглядає спір, про застосування
арбітражної угоди, повинна бути
здійснена до початку розгляду спору по
суті.

Скаржник стверджує, що в судовому
засіданні від 24.09.2013 року він не міг
дати та не давав будь-яких пояснень по
суті справи, а тому, його клопотання про
припинення процесу у зв'язку із
наявністю арбітражної угоди у формі
арбітражного застереження від 15 жовтня
2013 року і було першої заявою щодо суті
спору. Між тим, дане твердження
скаржника суперечить матеріалам
справи, оскільки з проколу судового
засідання від 24 вересня 2013 року (а.с.60-61)
вбачається, що господарський суд почав
розгляд справи по суті та надав
представникам сторін слово для
пояснень. Більш того, з даного
протоколу судового засідання
вбачається, що будь-яких клопотань з
боку представника відповідача до суду
не надходило.

Таким чином, господарський суд
правомірно розглянув спір між
сторонами у межах господарського
судочинства та прийняв цілком
мотивоване та обґрунтоване рішення по
суті спору.

Судова колегія також вважає, що всі
доводи, заперечення та вимоги
Відкритого акціонерного товариства
"ОДЕСАВТОТРАНС", викладені в
апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, безпідставними та
підлягають відхиленню з підстав,
викладених в мотивувальній частині
постанови.

Відкрите акціонерне товариство
"ОДЕСАВТОТРАНС" ніяких додаткових
пояснень та відповідних доказів до
суду апеляційної інстанції не надало, а
тому зазначені вище факти скаржником
під час розгляду апеляційної скарги в
суді апеляційної інстанції нічим
спростовані не були, а відповідно, в
порушення статті 33 Господарського
процесуального кодексу і не були
доведені ті обставини, на які скаржник
посилався як на підставу своїх вимог,
доводів і заперечень.

Вищезазначене повністю спростовує
доводи скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, на підставі чого
судова колегія дійшла до висновку про
правомірність та обґрунтованість
винесеного місцевим господарським
судом рішення про задоволення
позовних вимог ВАТ "Рибніцька
автоколона-2831".

За викладених обставин, колегія суддів
вважає, що рішення господарського суду
Одеської від 28.10.2013 року по справі №
916/2271/13 відповідає вимогам чинного
законодавства та матеріалам справи,
підстави для його скасування або зміни
відсутні, а тому воно підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
Відкрите акціонерне товариство
"ОДЕСАВТОТРАНС"- без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101-105
Господарського

процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства
"ОДЕСАВТОТРАНС" залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду Одеської
області від „28" жовтня 2013 року по
справі № 916/2271/13 залишити без змін.

Постанова в порядку статті 105
Господарського процесуального кодексу
України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови

складено „10" липня 2014 року.

Головуючий суддя
С.І. Колоколов

Суддя
Г.П. Разюк

Суддя
М.С. Петров