ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ
Незалежності, 1 тел. 71-81-84, факс 71-81-98
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" липня 2014 р.Справа № 924/874/14

За позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Могилів-Подільський,
Вінницька область

до Приватного підприємства
„Хмельницькмонолітбуд", м.
Хмельницький

про стягнення 38 124,45 грн., з яких 34 300,00
грн. основного боргу, 2 195,20 грн.
інфляційних витрат, 1 629,25 грн. 3% річних

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - за довіреністю
від 10.07.2014р. №1333;

від відповідача: не прибув.

В засіданні суду 15.07.2014р.
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення згідно ст.85 ГПК
України.

Суть спору: Позивач звернувся до
суду із позовом, згідно якого просить
стягнути із відповідача 38 124,45 грн., з
яких 34 300,00 грн. основного боргу, 2 195,20
грн. інфляційних витрат, 1 629,25 грн. 3%
річних, посилаючись на доводи,
викладені у позові.

В обґрунтування позову
посилається на те, що у вересні 2011р. в
період з 20.09.2011р. по 21.09.2011р. між ФОП
ОСОБА_1 та ПП „Хмельницькмонолітбуд"
відбулась поставка товару (піску
будівельного) на загальну суму 34 300,00
гривень. Даний факт підтверджується
наявними видатковими накладними за
№№175, 178, 180, 181, 183, 184, 185, 186, 187 від 20.09.2011
року та №188, 190, 191, 192, 194, 195, 196, 197, 198, 199, 200,
201, 202, 203 від 21.09.2011 року. Видаткові
накладні на товар виписувались на
адресу відповідача на підставі
довіреності №264 від 16.09.2011р. на ім`я
повноважного представника ПП
„Хмельницькмонолітбуд" Байди Л.М. на
отримання товарно-матеріальних
цінностей. Термін дії вказаної
довіреності встановлювався до 26.09.2011
року.

Позивач вказує, що протягом
20.09.-21.09.2011 року на адресу ПП
„Хмельницькмонолітбуд" ФОП ОСОБА_1
було відпущено 686 т. піску будівельного
по ціні 50 грн./тн на загальну суму 34 300,00
гривень.

Відповідні накладні було
підписано з обох сторін. Позивач
виконав свої зобов'язання щодо
поставки товару на заявлену до
стягнення суму належним чином. Проте,
відповідач, в свою чергу, зобов'язання
щодо оплати товару не виконав, у зв'язку
з чим, на час подання позову до суду, у
нього утворилась основна
заборгованість перед позивачем у
розмірі 34 300,00 грн., яка до цього часу
залишається непогашеною.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Отже, що між сторонами мають місце
правовідносини, що склалися на
підставі укладеного у спрощений спосіб
договору купівлі-продажу, за яким
сторони не визначили строк здійснення
оплати за отриманий товар. А тому,
вищевказані накладні, за якими
відбулась поставка, є самостійними
підставами виникнення обов'язку
відповідача здійснити розрахунки за
отриманий товар.

Згідно зі ст.655 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст.9 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій та
повинні бути складені під час
здійснення цієї операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

В ст.1 цього Закону встановлено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Кожною стороною (підприємством), що
брала участь у здійсненні
господарської операції, мають бути
отримані первинні документи для
записів у регістрах бухгалтерського
обліку, інформація в яких ідентично
засвідчує зміст господарської
операції. Первинні документи
складаються на бланках типових форм,
затверджених Міністерством статистики
України, а також на бланках
спеціалізованих форм, затверджених
міністерствами і відомствами України.

Позивач вказує, що видатковими
накладними було фактично засвідчено
приймання-передачу сторонами певного
товару за договором, його найменування,
кількість, вартість та інші необхідні
реквізити, що може бути віднесено по
зазначених актам, якими фактично
затверджено приймання - передачу
сторонами певного товару за договором,
з тотожністю змісту форми, умов та
порядку складання сторонами
(повноважними представниками).

Вищевказані видаткові накладні
відповідають вимогам ст.9 Закону
України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", п.2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку. Дані накладні
є первинними документами, які фіксують
факт здійснення господарської
операції та факт встановлення
договірних відносин, а тому, з дня
підписання накладних, є всі підстави
для покладення на Відповідача
обов'язку по проведенню розрахунків за
отриманий товар.

Крім того, позивач посилається на
те, що згідно листа Міністерства
фінансів України від 31.10.2000р. №053-291516,
довіреність на одержання цінностей є
первинним документом, що фіксує
рішення уповноваженої особи
(керівника) підприємства про
уповноваження конкретної особи
одержати для підприємства визначені
перелік та кількість цінностей. Без
довіреності не може бути створено
(виписано, підписано) інший первинний
документ - накладну вимогу,
товарно-транспортну накладну, який є
дозволом для здійснення господарської
операції з відпуску цінностей і
відповідно до ст.9 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" є підставою для її
бухгалтерського обліку.

Позивач вказує, що свої
зобов'язання по поставці товару
виконав у повному обсязі, повернень
товару або претензій щодо кількості та
якості товару від відповідача не
надходило.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Із врахуванням вищенаведеного,
позивач наполягає на задоволенні
позовних вимог.

Представник позивача в засідання
суду 15.07.2014р. прибув, позовні вимоги
підтримав. Крім того, в порядку ст.22 ГПК
подав суду письмову заяву від 15.07.2014р.,
згідно якої позивач уточнює період
нарахування 3% річних, а саме: з 23.09.2011р.
по 23.04.2014р. та просить стягнути із
відповідача за цей період 3% річних в
сумі 1 629,25 грн., яка заявлена позивачем в
позові. При цьому, предмет та підстави
позову позивач залишив незмінними.

Розглянувши заяву позивача від
15.07.2014р. про уточнення періоду
нарахування 3% річних, судом
приймається до уваги, що дана заява
позивача нормам чинного законодавства
не суперечить, будь-чиїх прав та
охоронюваних законом інтересів не
порушує, узгоджується із приписами ст.22
ГПК України, а тому судом приймається.
При цьому, предмет позову та його
підстави позивач залишив незмінними.

Відповідач своїми процесуальними
правами не скористався. Відзив на позов
не подав, позовні вимоги по суті та
розміром не оспорив. Представник
відповідача в засідання суду участі не
приймав, про поважні причини неявки суд
не повідомляв. Про розгляд справи на
адресу відповідача направлялись
відповідні ухвали від 18.06.2014р. та від
01.07.2014р., які відповідач отримав, що
підтверджено поштовим повідомленням
від 20.06.2014р. та реєстром поштових
відправлень суду від 02.07.2014р. №05-24/6540.

Судом в даному випадку приймається до
уваги, що неявка в судове засідання
господарського суду представника
відповідача не перешкоджає розгляду
справи по суті та не тягне за собою
відкладення справи на іншу дату. Тому,
для уникнення зловживання
процесуальними правами, враховуючи те,
що судом вжито всіх необхідних заходів
щодо належного повідомлення
відповідача про слухання справи в суді,
суд вважає за доцільне розглянути дану
справу по суті, на підставі до ст.75 ГПК
України, за наявними документами.

Розглядом матеріалів справи
встановлено таке:

ОСОБА_1, м.Могилів-Подільський як
фізична особа-підприємець
зареєстрований 05.05.1996р., про що видано
свідоцтво про держану реєстрацію
НОМЕР_2, начиться в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців згідно Витягу із ЄДР
від 15.02.2012р. №472835, довідки ЄДР від
27.06.2014р. №199971.

За усною домовленістю між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(постачальником) та Приватним
підприємством „Хмельницькмонолітбуд"
(покупцем) в період з 20.09.2014р. по 21.09.2011р.
проведені поставки товару (пісок) на
загальну суму 34 300,00 грн., що
підтверджено видатковими накладними, а
саме: №175 від 20.09.2011р. на суму 1 750,00 грн.,
№178 від 20.09.2011р. на суму 1 750,00 грн., №180
від 20.09.2011р. на суму 600,00 грн., №181 від
20.09.2011р. на суму 500,00 грн., №183 від 20.09.2011р.
на суму 1 750,00 грн., №184 від 20.09.2011р. на
суму 500,00 грн., №185 від 20.09.2011р. на суму 1
750,00 грн., №186 від 20.09.2011р. на суму 600,00
грн., №187 від 20.09.2011р. на суму 1 750,00 грн.,
№188 від 21.09.2011р. на суму 1 750,00 грн., №190
від 21.09.2011р. на суму 1 750,00 грн., №191 від
21.09.2011р. на суму 600,00 грн., №192 від 21.09.2011р.
на суму 1 750,00 грн., №194 від 21.09.2011р. на
суму 1 750,00 грн. №195 від 21.09.2011р. на суму 1
750,00 грн., №196 від 21.09.2011р. на суму 1 750,00
грн., №197 від 21.09.2011р. на суму 1 750,00 грн.,
№198 від 21.09.2011р. на суму 1 750,00 грн., №199
від 21.09.2011р. на суму 1 750,00 грн., №200 від
21.09.2011р. на суму 1750,00 грн., №201 від 21.09.2011р.
на суму 1 750,00 грн., №202 від 21.09.2011р. на
суму 1 750,00 грн., №203 від 21.09.2011р. на суму
21.09.2011р. на суму 1 750,00 грн., із відмітками
про отримання товару відповідачем.

При цьому, товар (пісок) на
загальну суму 34 300,00 грн. відповідач
отримав згідно довіреності №264 від
16.09.2011р. на отримання ТМЦ на ім`я Байди
Л.М., про що відмічено у видаткових
накладних.

У зв'язку із тим, що відповідач не
розрахувався за отриманий товар,
позивач звернувся із позовом до суду
про стягнення із відповідача 38 124,45 грн.,
з яких 34 300,00 грн. основного боргу, 2195,20
грн. інфляційних витрат за період із
жовтня 2011 р. по квітень 2014р. та 1 629,25 грн.
3% річних за період 23.09.2011р. по 23.04.2014р.
згідно поданих розрахунків.

Досліджуючи надані сторонами докази,
оцінюючи їх в сукупності, судом
враховується наступне:

Відповідно до ч.2 ст.175
Господарського кодексу України
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

У відповідності до ст.11 та ст.509 ЦК
України, в силу зобов'язання боржник
зобов'язаний вчинити на користь
кредитора певну дію, в тому числі
сплатити борг, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку, тобто сплати боргу.

Згідно ст.174 ГК України господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками.

Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів (ч.1 ст. 181 ГК України).

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватись належним чином і
в установлений строк. Відповідно до
ст.193 ГК України одностороння відмова
від виконання зобов'язання і
одностороння зміна умов договору не
допускається.

Із матеріалів справи слідує, що між
сторонами було досягнуто домовленості
щодо договору поставки, який укладено в
усній формі, на виконання якого
позивачем проведено поставку товару
(пісок) згідно поданих в матеріали
справи видаткових накладних та
довіреності із відмітками про
отримання товару відповідачем.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частиною 1 ст.692 ЦК України передбачено,
що покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно ст.625 ЦК України визначено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилався на те, що видаткові накладні
та довіреність на отримання товару
відповідачем є первинними документами,
які підтверджують виконання позивачем
взятих на себе зобов'язань щодо
передачі товару. Натомість,
зобов'язання по оплаті за переданий
товар відповідач повинен був виконати
негайно, враховуючи вимоги ч.1ст.692 ЦК
України, оскільки ані договором, ані
іншими актами цивільного
законодавства не було встановлено
іншого строку оплати товару.

Суд, оцінюючи наявні у справі докази на
відповідність їх фактичних обставинам
справи та вимогам чинного
законодавства, вважає позовні вимоги
правомірними та обґрунтованими,
зважаючи на таке.

Згідно ст.9 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій та повинні бути
складені під час здійснення цієї
операції, а якщо це неможливо -
безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 цього Закону
встановлено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення. Кожною стороною
(підприємством), що брала участь у
здійсненні господарської операції,
мають бути отримані первинні документи
для записів у регістрах
бухгалтерського обліку, інформація в
яких ідентично засвідчує зміст
господарської операції. Первинні
документи складаються на бланках
типових форм, затверджених
Міністерством статистики України, а
також на бланках спеціалізованих форм,
затверджених міністерствами і
відомствами України.

За таких обставин, поставка
позивачем товару, тобто його фактична
передача відповідачу, підтверджується
наявними в матеріалах справи
первинними документами, які оформлені
та підписані належним чином, та
відповідають вимогам Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні".

При цьому, дані видаткові
накладні та довіреність є первинними
документами, які фіксують факт
здійснення господарської операції та
факт встановлення договірних відносин,
а тому, з дня підписання накладних, є
всі підстави для покладення на
відповідача обов'язку по проведенню
розрахунків за отриманий товар.

Із врахуванням вищенаведеного,
суд вважає, що накладні, за якими
відповідач отримав товар, є
самостійними підставами виникнення
обов'язку у відповідача на здійснення
розрахунків за отриманий товар.

Дане узгоджується також із
позицією, яка викладена у постанові
Пленуму Вищого господарського суду
України „Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" від 17.12.013р. №14
(п.п.1.7 постанови), згідно якої - якщо у
договорі або законі не встановлено
строку (терміну), у який повинно бути
виконано грошове зобов'язання, судам
необхідно виходити з приписів частини
другої статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу. При цьому передбачена законом
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання підлягає
застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Щодо обов'язку боржника оплатити
товар лише після звернення із такою
вимогою самого кредитора, як цього
вимагає ч.2 ст.530 ЦК України, судом в
даному випадку приймається до уваги
таке.

Дійсно, згідно ч.2 ст.530 ЦК
України передбачено, що у разі, якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Наведена норма матеріального
права розміщена у главі 48 ЦК України
"Виконання зобов'язань" і носить
загальний характер, тобто, може бути
застосована до будь-яких видів
договірних зобов'язань, які виникають в
цивільному обороті.

Отже, загальні положення ч.2
ст.530 ЦК України не можуть бути
застосовані в даному випадку до
спірних правовідносин сторін, оскільки
термін виконання зобов'язання, що
випливає з правовідносин
купівлі-продажу, чітко встановлений
спеціальною нормою права - ст.692 ЦК
України, відповідно до якої покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього.

Оскільки інший строк оплати
товару сторонами у видаткових
накладних встановлений не був, то
відповідач мав розрахуватись з
позивачем після отримання товару. При
цьому, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст.257 ЦК України), в межах якої позивач
цілком підставно звернувся із даним
позовом до суду.

Враховуючи вищенаведене, суд
вважає позовну вимогу позивача про
стягнення із відповідача 34 300,00 грн.
боргу правомірною та такою, що підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Позивачем заявлено до стягнення
із відповідача, крім основного боргу,
також 2195,20 грн. інфляційних витрат за
період із жовтня 2011 р. по квітень 2014р. та
1 629,25 грн. 3% річних за період 23.09.2011р. по
23.04.2014р. згідно поданих розрахунків.
Судом в даному випадку приймається до
уваги таке.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно п.п.3.1-3.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
„Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. №14 -
інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 ЦК України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування
здійснюються окремо за кожен період
часу, протягом якого діяв відповідний
індекс інфляції, а одержані таким чином
результати підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Індекс інфляції - це
показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Розмір боргу з урахуванням
індексу інфляції визначається
виходячи з суми боргу, що існувала на
останній день місяця, в якому платіж
мав бути здійснений, помноженої на
індекс інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція). До вимог
про стягнення суми боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції
застосовується загальна позовна
давність (стаття 257 ЦК України).

Сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові (п.п.4.1 постанови
Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р.).

Натомість, при перевірці
нарахованих позивачем інфляційних
витрат в сумі 2 195,20 грн. за період з
жовтня 2011р. по квітень 2014р., судом
враховується, що останні обраховані в
межах допустимих сум та приймаються до
уваги судом як правомірні.

Судом також перевірено
нарахування 3% річних в сумі 1 629,25 грн. з
23.09.2011р. по 23.04.2014р. за 944 дні
прострочення. Оскільки нарахування 3%
річних, які проведені судом, є значно
більшими, ніж заявлені позивачем в
позові, суд вважає останні
правомірними та такими, що підлягають
задоволенню в повному обсязі.
Натомість, належним та допустимих
доказів на спростування зазначеного
суду не подано, доводи позивача не
спростовано.

За приписами статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд, у визначеному законом порядку,
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. (ст.34 ГПК України).

Виходячи із змісту ст.33 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Доказування полягає не
лише в поданні особами доказів, а й у
доведенні їх переконливості. Отже,
обов'язок доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

За таких обставин, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги
відповідають вимогам чинного
законодавства, підтверджені належними
доказами та матеріалами справи, а тому
підлягають задоволенню в повному
обсязі

У відповідності до ст. ст. 44, 49 ГПК
України судові витрати у справі
покладаються на відповідача, оскільки
спір доведено до вирішення у суді з
вини останнього.

Керуючись ст. ст.1, 2, 45, 12, 33, 34, 49, 82-85,
115, 116 Господарського процесуального
кодексу України, СУД-

В И Р І Ш И В:

Позов фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Могилів-Подільський,
Вінницька область до Приватного
підприємства „Хмельницькмонолітбуд",
м. Хмельницький про стягнення 38 124,45
грн., з яких 34 300,00 грн. основного боргу, 2
195,20 грн. інфляційних витрат, 1629,25 грн. 3%
річних задовольнити.

Стягнути із Приватного підприємства
„Хмельницькмонолітбуд", м.
Хмельницький, вул. Калнишевського, 34
() на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1
(ідентифікаційний код НОМЕР_1) 34 300,00 грн.
(тридцять чотири тисячі триста гривень
00 коп.) основного боргу, 2 195,20 грн. (дві
тисячі сто дев'яносто п'ять гривень 20
коп.) інфляційних витрат, 1629,25 грн. (одна
тисяча шістсот двадцять дев`ять
гривень 25 коп.) 3% річних, 1 827,00 грн. (одна
тисяча вісімсот двадцять сім гривень 00
коп.) відшкодування судових витрат.

Видати наказ.

Повне рішення складено 18.07.2014р.

Суддя
В.В. Магера

Віддрук. 3 прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу (АДРЕСА_1) - згідно заяви

3 - відповідачу (вул. Калнишевського, 34,
м. Хмельницький,29004) - рекоменд. із
повідомл.