ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2014 р.
Справа № 914/2236/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Гутьєвої В.В.

при секретарі Куцик І.М.

розглянув матеріали справи за позовною
заявою: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Діаверітас", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Трускавецьінвест", м.
Трускавець, Львівська область

про стягнення 20 213,72 грн. заборгованості

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Войтович О.В. -
представник

Відповідно до ст.20 ГПК України
роз'яснено право відводу судді. Відводу
судді заявлено не було. На підставі ст.22
ГПК України роз'яснено процесуальні
права та обов'язки сторін.

ВСТАНОВИВ:

Суть заяви: Позов заявлено Товариством
з обмеженою відповідальністю
"Діаверітас" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Трускавецьінвест"
про стягнення 20 213,72 грн.
заборгованості, з них: 9 644,00 грн. -
основний борг, 8 686,84 грн. - пеня, 1 882,88 грн.
- 3% річних.

Ухвалою суду від 26.06.2014 р. позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі та призначено її
до судового розгляду на 14.07.2014 р.

14.07.2014 р. представник позивача в судове
засідання не з'явився, вимоги суду,
викладені в ухвалі від 26.06.2014 р. не
виконав, клопотання про відкладення
розгляду справи на адресу суду не
направив, хоча був повідомлений про час
та місце судового засідання.

14.07.2014 р. представник відповідача в
судове засідання з'явився, позовні
вимоги визнав частково. Представник
відповідача подав відзив на позовну
заяву (за вхідн. № 30392/14 від 14.07.2014 р.),
відповідно до якого відповідач позовні
вимоги визнає частково, а щодо
нарахованої пені у розмірі 8 686,84 грн.
просить застосувати позовну давність.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази, заслухавши
представника відповідача, суд
встановив:

28.01.2013 р. між ТзОВ "Діаверітас" (надалі
позивач) та ТзОВ "Трускавецьінвест"
(надалі відповідач) укладено договір №
46 поставки товару. Відповідно до п. 1.1
договору № 46 від 28.01.2013 р. постачальник
зобов'язується передати у встановлений
строк у власність покупця устаткування
медичне: аналізатор гематологічний
автоматичний MYTHIC 22 відповідно до
додатку № 1 до договору, а покупець
зобов'язується прийняти це
устаткування та оплатити його.

Позивач повністю виконав взяті на себе
зобов'язання за укладеним договором №
46 від 28.01.2013 р., що підтверджується актом
введення в експлуатацію і навчання
персоналу на гематологічному
аналізаторі MYTHIC 22, який підписаний
повноважними представниками сторін та
підписи засвідчені печатками
юридичних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач взяті на себе зобов'язання
за укладеним договором № 46 від 28.01.2013 р.
не виконав. Відтак, позивач просить
стягнути з відповідача заборгованість
в розмірі 20 213,72 грн, з них: 9 644,00 грн. -
основного боргу, 8 686,84 грн. - пені, 1 882,88
грн. - 3% річних.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного:

Як передбачено ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно з ст. 11 Цивільного кодексу
України, однією з підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема є
договори та інші правочини. Відповідно
до ст. 174 Господарського кодексу
України однією з підстав виникнення
господарського зобов'язання є
господарський договір та інші угоди,
передбачені законом, а також угоди не
передбачені законом, але такі, які йому
не суперечать.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору, з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. За
умовами ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності із ст. 193 ГК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно з ст. 712 ЦК України за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Позивач повністю виконав зобов'язання
відповідно до укладеного договору № 46
від 28.01.2013 р.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти основного боргу не
заперечив, позовні вимоги визнав
частково, відтак, суд враховуючи норми
Цивільного кодексу України та
Господарського кодексу України дійшов
висновку про те, що вимога позивача про
стягнення 9 644,00 грн. основного боргу є
обґрунтованою, підтверджується
матеріалами справи та підлягає до
задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.
Тому правомірною є вимога позивача про
стягнення з відповідача 3% річних у
розмірі 1 882,88 грн.

У п. 7.4 договору поставки № 46 від 28.01.2013
р. зазначено, що у випадку порушення
покупцем строків оплати вартості
устаткування в порядку, передбаченому
розділом 3 договору, останній повинен
сплатити пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожен календарний
день прострочення оплати устаткування.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем нараховано пеню в розмірі 8
686,84 грн. за період з 20.04.2013 р. до 04.06.2014 р.

Представником відповідача подано на
адресу суду заяву про застосування
строку позовної давності до
нарахованої пені, відповідно до якої
відповідач просить задоволити позов
частково та стягнути пеню в розмірі 4
807,88 грн. за період з 11.06.2013 р. до 20.10.2013 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного
кодексу України позовна давність в
один рік застосовується, зокрема, до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Статтями 251, 252, 253 ЦК України визначено,
що строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Тобто
юридичне значення має саме сплив
визначеного проміжку часу, внаслідок
якого виникають, змінюються або
припиняються цивільні правовідносини.
Строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами. Перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу
України передбачено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Згідно з п. 4.3 Постанови Пленуму Вищого
Господарського суду України № 10 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» якщо
відповідно до чинного законодавства
або договору неустойка (пеня) підлягає
стягненню за кожний день прострочення
виконання зобов'язання, позовну
давність необхідно обчислювати щодо
кожного дня окремо за попередній рік до
дня подання позову, якщо інший період
не встановлено законом або угодою
сторін. При цьому, однак, слід мати на
увазі положення частини шостої статті
232 ГК України, за якими нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано. Даний шестимісячний строк не
є позовною давністю, а визначає
максимальний період часу, за який може
бути нараховано штрафні санкції (якщо
інший такий період не встановлено
законом або договором). Як вбачається з
штемпеля на поштову конверті, в якому
надійшла позовна заява ТзОВ
"Діаверітас" на адресу суду, позовна
заява відправлена позивачем 11.06.2014 р.,
відтак, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України, пеню
необхідно розраховувати за період з
12.06.2013 р. до 12.12.2013 р. Здійснивши
перерахування розміру пені, суд вважає
за необхідне заяву відповідача про
застосування строку позовної давності
до нарахованої пені задоволити та
стягнути з відповідача пеню в розмірі 5
628,79 грн.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінивши зібрані у справі докази,
заслухавши думку представника
відповідача, cуд дійшов висновку, що
вимога позивача про стягнення 9 644,00 грн.
- основного боргу, 5 628,79 грн. - пені, 1 882,88
грн. - 3% річних є обґрунтованою,
підтверджена матеріалами справи та
підлягає до задоволення.

Відповідно до абз. 4 п. 4.1 ч. 4 Постанови
Пленуму Вищого Господарського суду
України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» правило статті 49 ГПК
України щодо розподілу сум судового
збору у справах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог застосовується також і
у випадках, коли судовий збір сплачено
за мінімальною (визначеною Законом)
ставкою.

Оскільки спір виник через неправомірні
дії відповідача, суд, відповідно до ст.
49 ГПК України, покладає судові витрати
на відповідача пропорційно до
задоволених вимог в розмірі 1 550,57 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.
ст. 1, 12, 33, 34, 49, 82, 82-1, 84, 85, 115, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з відповідача: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Трускавецьінвест" (82200, м. Трускавець,
вул. Суховоля, буд. 61; код ЄДРПОУ № 30439207)
на користь позивача: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Діаверітас" (04050, м. Київ, вул.
Глибочицька, 17-Д; код ЄДРПОУ № 30971632) 9
644,00 грн. - основного боргу, 5 628,79 грн. -
пені, 1 882,88 грн. - 3% річних, 1 550,57 грн. -
судового збору.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК
України.

3. В задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили
відповідно до ст.85 ГПК України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку та строки, передбачені ст.ст.91-93
ГПК України.

Суддя
Гутьєва В.В.