КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2014 р. Справа№ 5011-73/15858-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Новинський О.В. -
представник

від відповідача: Вакульчук А.В. -
представник

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Третій Київський авторемонтний завод"

на рішення

Господарського суду м.Києва

від 23.04.2014р.

у справі № 5011-73/15858-2012 (суддя А.І.
Привалов)

позовом Публічного акціонерного
товариства "Третій Київський
авторемонтний завод"

до Акціонерного товариства закритого
типу "Агро"

про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Третій
Київський авторемонтний завод"
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до акціонерного
товариства закритого типу "Агро" про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлових будинків
літ. Е, Е`, Ж, И майнового комплексу від 29
грудня 2004 року, укладеного сторонами,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського округу ОСОБА_4 за №
5826, а також договору купівлі-продажу
споруди від 29 грудня 2004 року.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач зазначає, що між ним і
відповідачем було укладено договори
купівлі-продажу об'єктів нерухомості,
проте позивач вважає, що укладені між
сторонами договори були підписані від
імені позивача посадовою особою
товариства, яка не була уповноважена на
їх підписання, що тягне за собою
недійсність вказаних угод.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 30 січня 2013 року, залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від 7
листопада 2013 року, в задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 12 лютого 2014 року у справі
№5011-73/15858-2012, касаційну скаргу
відкритого акціонерного товариства
"Третій Київський авторемонтний завод"
задоволено частково. Рішення
господарського суду м. Києва від
13.03.2013р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
23.05.2013р. у справі № 5011-73/15858-2012
скасовано. Справу № 5011-73/15858-2012 передано
на новий розгляд до Господарського
суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду м.Києва
від від 23.04.2014р. у справі № 5011-73/15858-2012 у
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, просить рішення
скасувати, та задовольнити позовні
вимоги повністю, оскільки вважає, що
судом порушено норми матеріального та
процесуального права, неповністю
з»ясовано обставини справи.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилається на те, що ВАТ
«Третій Київський авторемонтний
завод» (правонаступником якого є ПАТ
«Третій Київський авторемонтний
завод») звернувся з позовом до
Акціонерного товариства закритого
типу «АГРО» про визнання правочинів
недійсними, а саме - визнання недійсним
договору купівлі- продажу нежилих
будинків літ. Е, Е', Ж, И майнового
комплексу від 29 грудня 2004 року,
укладений між ВАТ «Третій КАРЗ» та АТЗТ
«АГРО», та визнання недійсним Договір
купівлі- продажу споруди від 29 грудня
2004 року, укладений між ВАТ «Третій
КАРЗ» та АТЗТ «АГРО». Апелянтом
зауважено, що судом першої інстанції не
було взято до уваги те, що згода на
укладання спірних договорів не
надавалась.

Скаржник звертає увагу суду на те, що
судом не було враховано, що видаткову
накладну №А2-0000001 на суму 135537,60 грн.
Генеральний директор ВАТ «Третій КАРЗ»
підписав одноосібно, без згоди та
відома Голови ради директорів
Товариства, а тому сам факт підписання
такої накладної Генеральним
директором, який на той момент
перевищив свої повноваження,
передбачені Статутом, не є доказом
наступного схвалення юридичною особою
ВАТ «Третій КАРЗ» оскаржуваних угод.

Окрім того, відхилено доводи скаржника
та докази, що містяться у Статуті ПАТ
«Третій КАРЗ», щодо обмежень
Генерального директора на здійснення
будь-яких фінансово-господарських
операцій, правочинів без згоди Голови
Ради директорів, не дивлячись на те, що
цей факт вже є встановленим ВГСУ.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши наявні матеріали справи у
повному обсязі, перевіривши повноту
встановлення обставин справи та їх
юридичну оцінку, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, заслухавши
пояснення представників сторін,
колегія встановила наступне.

29.12.2004р. між ВАТ "Третій Київський
авторемонтний завод" та АТЗТ "Агро"
було укладено договір купівлі-продажу
нежилих будинків літ. Е, Е, Ж, И
майнового комплексу, розташованого за
адресою м. Київ, вул. Автозаводська, 76 та
договір купівлі-продажу споруди
(навісу для двигунів), розташованої за
адресою м. Київ, вул. Автозаводська, 76.

Як свідчать матеріали справи,
вищезазначені договори підписані
представниками підприємств та
скріплені печатками.

Договір купівлі-продажу нежилих
будинків посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу.

Приміщення передавались по актах
приймання-передачі об'єктів від 31.12.2004р.
та на підставі видаткових накладних.

Відповідач придбані приміщення
оплатив повністю, про що свідчать
залучені до матеріалів справи виписки
з особового рахунку позивача від
21.04.2005р., 22.04.2005р. та від 25.04.2005р.

Відповідно до п. 11.1 Статуту ВАТ "Третій
Київський авторемонтний завод"
(чинного на момент укладення
оскаржуваних правочинів), виконавчим
органом товариства є рада директорів
на чолі з головою ради директорів та
генеральний директор.

Згідно до розділу 11.3 Статуту
генеральний директор товариства є
виконавчим органом. Генеральний
директор товариства призначається та
звільняється головою ради директорів
на підставі його наказу з
затвердженням Загальними зборами.

У відповідно з умовами пп. і) п. 11.2
Статуту голова ради директорів
товариства укладає будь-які договори,
угоди, контракти, у т.ч. з незалежним
реєстратором, кредитні, застави,
поруки, без обмеження суми договору
(угоди, контракту) та без послідуючого
затвердження загальними зборами
акціонерів.

Також, пп. л) п. 11.2 Статуту передбачає, що
голова ради директорів товариства
надає згоду (погоджує) генеральному
директору на здійснення будь-яких
фінансово-господарських операцій,
правочинів, у т.ч. на укладення
будь-яких договорів контрактів.

Згідно з п. 11.3.1 Статуту генеральний
директор товариства укладає будь-які
договори, угоди, та контракти з
врахуванням обмежень, встановлених цим
Статутом, без довіреності діє від імені
товариства.

Відповідно до Протоколу №11 від 28.04.2004р.
загальними зборами акціонерів ВАТ
"Третій Київський авторемонтний завод"
обрано головою ради директорів ОСОБА_6,
затверджено раду директорів,
генеральним директором товариства
обрано ОСОБА_7

Позивач посилається на те, що
оспорювані договори купівлі-продажу
нежилих будинків підписані від імені
продавця ОСОБА_7, який не мав
достатнього обсягу повноважень для їх
укладення, адже згода на здійснення
таких правочинів головою ради
директорів не надавалась, а тому, на
думку позивача, їх слід визнати
недійсними.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
докази та заслухавши пояснення
учасників судового процесу, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог з огляду на наступне.

Як встановлено судом і не спростовано
сторонами, основним договором, який
сторони обумовили укласти в
майбутньому, є договір купівлі-продажу
нерухомого майна.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму. Предметом
договору купівлі-продажу може бути
товар, який є у продавця на момент
укладення договору або буде створений
(придбаний, набутий) продавцем у
майбутньому. Договір купівлі-продажу
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню (ст.ст. 655,
656, 657 ЦК України).

За загальним правилом договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації (ч. 3 ст.
640 ЦК України).

Зміст оспорюваного договору дає
підстави для висновку, що він містить
зобов'язання сторін про укладення у
визначений ними час договору
купівлі-продажу в майбутньому на
умовах, встановлених попереднім
договором, яким сторони обумовили
предмет майбутнього договору
купівлі-продажу, його ціну та інші
істотні умови основного договору.
Договір посвідчено нотаріально.

Згідно ст.ст. 4, 10 та 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 92 Цивільного
кодексу України, юридична особа
набуває цивільних прав та обов'язків і
здійснює їх через свої органи, які
діють відповідно до установчих
документів та закону. Порядок
створення органів юридичної особи
встановлюється установчими
документами та законом. У випадках,
встановлених законом, юридична особа
може набувати цивільних прав та
обов'язків і здійснювати їх через своїх
учасників. Орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу
України особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Як вбачається з ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

У письмовій формі належить вчиняти
правочини між юридичними особами, що
регламентується положеннями
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -
3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
встановлено ст. 203 ЦК України, згідно з
ч.ч. 1-3, 5-6 якої: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин
(абз. 4 п. 2.1 постанови Пленум Вищого
господарського суду України, від
29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

Згідно ч. 3, 5 ст. 65 Господарського
кодексу України, для керівництва
господарською діяльністю підприємства
власник (власники) або уповноважений
ним орган призначає (обирає) керівника
підприємства. Керівник підприємства
без доручення діє від імені
підприємства, представляє його
інтереси в органах державної влади і
органах місцевого самоврядування,
інших організаціях, у відносинах з
юридичними особами та громадянами,
формує адміністрацію підприємства і
вирішує питання діяльності
підприємства в межах та порядку,
визначених установчими документами.

Рішенням спостережної ради ВАТ "Третій
Київський авторемонтний завод" від
30.01.2004р. ОСОБА_7 вступив на посаду
виконуючого обов'язки голови правління
з 02.02.2004р.

Як зазначалось вище п. л) п. 11.2 Статуту
ВАТ "Третій Київський авторемонтний
завод", в редакції, що була чинною на
момент оспорюваної угоди, голова ради
директорів товариства надає згоду
(погоджує) генеральному директору на
здійснення будь-яких
фінансово-господарських операцій,
правочинів, у т.ч. на укладення
будь-яких договорів контрактів.

З положень п. 11.2 Статуту, не вбачається
форма та порядок надання згоди
(погодження) генеральному директору на
здійснення будь-яких
фінансово-господарських операцій,
правочинів, у т.ч. на укладення
будь-яких договорів контрактів.

Як свідчать матеріали справи суд
першої інстанції, з метою виконання
приписів постанови Вищого
господарського суду України від 12
лютого 2014 року у справі №5011-73/15858-2012,
викликав в судове засідання для дачі
пояснень ОСОБА_6, який на час укладання
спірного договору обіймав посаду
голови ради директорів позивача та є
акціонером відповідача; голову
правління АТЗТ "Агро" ОСОБА_8, який на
час укладання спірного договору входив
до складу спостережної ради позивача
та є акціонером відповідача; ОСОБА_9,
який обіймав посаду голови правління
АТЗТ "Агро" на дату підписання
оспорюваного договору, а також входив
до складу спостережної ради позивача
та є акціонером відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу суду пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Під час розгляду справи ОСОБА_9, який
обіймав посаду голови правління АТЗТ
"Агро" на дату підписання оспорюваного
договору, а також входив до складу
спостережної ради позивача та є
акціонером відповідача на день
вирішення спору зазначив, що згода на
укладання спірних договорів була
надана головою ради директорів ВАТ
"Третій Київський авторемонтний завод"
в усному порядку. Проте, ОСОБА_6, який на
час укладання спірного договору
обіймав посаду голови ради директорів
позивача та на даний час є головою
правління позивача і одночасно
акціонером відповідача факт надання
згоди на укладання спірних договорів
не підтвердив.

Разом з тим, позивачем не наведено
доказів наявності у Статуті обмежень в
правах генерального директора щодо
укладення угод.

Слід зазначити з наявної в матеріалах
справи копії Витягу з ЄДР станом на
26.11.2012р. ОСОБА_7 є особою, яка має право
вчиняти юридичні дії від імені
юридичної особи без довіреності, у тому
числі підписувати договори.

Загальним правилом навіть у випадку
вчинення правочину з перевищенням
повноважень за умови вчинення
подальших дій, які свідчать про
прийняття такого правочину до
виконання, тобто його схвалення, він не
може бути визнаний недійсним, оскільки
відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє, у
разі наступного схвалення правочину
цією особою. Правочин вважається
схваленим, зокрема, у разі, якщо особа,
яку він представляє, вчинила дії, що
свідчать про прийняття його до
виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" згідно якого наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено.

Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків,
коли правочин вчинений не
представником юридичної особи з
перевищенням повноважень, а особою, яка
взагалі не мала повноважень щодо
вчинення даного правочину.

Отже, схвалення правочину особою, яку
представляють, свідчить про чинність
правочину з моменту його укладення і,
відповідно, про поширення на неї усіх
прав та обов'язків як сторони за
правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України у постанові № 25/2/10 від 27.07.2010, у
постанові № 8/47 (12/335/16) від 02.12.2008, у
постанові № 54/210 від 25.05.2010, у
постанові № 16/507 від 06.07.2010 та ін.

Встановлено, що оспорювані угоди від
29.12.2004р. були в подальшому схвалені
позивачем, оскільки 31.12.2004р. ним було
виписано АТЗАТ "Агро" видаткову
накладну №А2-0000001 на суму 135 537, 60 грн., що
повністю співпадає із сумою договору
купівлі-продажу нежилих будинків, та
отримано від відповідача кошти на
особовий банківський рахунок, які
останньому не повертались.

В матеріалах справи містяться щорічні
звіти про господарську діяльність, які
затвердженні загальними зборами
акціонерів ВАТ "Третій Київський
авторемонтний завод".

Таким чином, позивачем вчинено дії, які
свідчать, що останнім визнано
дійсність оспорюваних угод від 29.12.2004р.

Згідно ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

В силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Апелянтом не надано суду доказів, які б
свідчили про обґрунтованість позовних
вимог, а доводи викладені в апеляційній
скарзі не можуть бути підставами для
скасування рішення місцевого суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи, а отже
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Третій
Київський авторемонтний завод" на
рішення Господарського суду м.Києва
від 23.04.2014р. у справі № 5011-73/15858-2012
залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м.Києва
від 23.04.2014р. у справі № 5011-73/15858-2012
залишити без змін.

Матеріали справи № 5011-73/15858-2012
повернути до Господарського суду
м.Києва.

Головуючий суддя
А.І. Тищенко

Судді
Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх