ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2014 р.
Справа № 5015/5091/11

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Костів Т.С.

суддів
Желік М.Б.

Якімець Г.Г.

при секретарі Зошій М.Р.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Техпанель",
с.Ясниська, Яворівського району
Львівської області б/н від 11.07.13 р.

на рішення господарського суду
Львівської області від 26.06.2013 р.

у справі № 5015/5091/11

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Техпанель",
с.Ясниська, Яворівського району
Львівської області

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства "Банк "Фінанси
та Кредит" в особі Філії "Західне
регіональне управління "Публічного
акціонерного товариства "Банк "Фінанси
та Кредит", м. Львів

про: визнання недійсними додаткових
договорів №1 та №2 до договору про
кредитну лінію №169-01-07 від 10.01.2008 року

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Стащук О.М.
-представник на підставі довіреності
б/н від 27.08.2013 року;

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду
Львівської області від 26.06.2013 р. (суддя
Манюк П.Т.) в позові Товариства з
обмеженою відповідальністю "Техпанель"
до Публічного
акціонерного товариства "Банк "Фінанси
та Кредит" в особі Філії "Західне
регіональне управління "Публічного
акціонерного товариства "Банк "Фінанси
та Кредит" про визнання недійсними
додаткових договорів №1 та №2 до
договору про кредитну лінію №169-01-07 від
10.01.2008 року відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду Львівської
області від 26.06.2013 року у справі
№5015/5091/11, позивач - ТзОВ "Техпанель"-
подав апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу апелянт мотивує тим,
що зміна процентної ставки можлива
лише у випадку істотної зміни обставин,
а не за волевиявленням однієї із сторін
договору, підписанням додаткових
договорів під тиском банку, який, у
випадку їх не підписання, вимагав
дострокового повернення кредиту.
Скрутне матеріальне становище
позивача скаржник намагався довести за
результатами проведення судової
економічної експертизи, однак, така при
розгляді справи судом першої інстанції
проведена не була.

На підставі вищезазначеного скаржник
просить рішення суду від 26.06.2013 р.
скасувати та постановити нове яким
позовні вимоги задоволити.

Автоматизованою системою
документообігу суду справу № 5015/5091/11
розподілено для розгляду головуючому -
судді Костів Т.С..

Розпорядженням в.о. голови Львівського
апеляційного господарського суду від
17.07.2013 року, у склад колегії для
розгляду справи № 5015/5091/11
господарського суду Львівської
області введено суддів- Малех І.Б. та
Желіка М.Б..

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 18.07.13 р. подані
скаржником матеріали визнано
достатніми для прийняття їх до
провадження в апеляційній інстанції,
розгляд справи призначено на 27.08.13 р.

27.08.13 року розпорядженням голови
Львівського апеляційного
господарського суду, у зв'язку із
перебуванням суддів Малех І.Б. та
Желіка М.Б. у відпустці, у склад колегії
для розгляду справи № 5015/5091/11 введено
замість суддів Малех І.Б. та Желіка М.Б.-
суддів Марка Р.І. та Матущака О.І..

Ухвалою суду від 27.08.13 року розгляд
справи відкладався з підстав,
викладених у ній.

Розпорядженням голови суду від 17.09.2013
року, у зв'язку із зайнятістю суддів
Марка Р.І. та Матущака О.І. у складі
інших судових колегій, у склад колегії
для розгляду вищезазначеної справи
господарського суду Львівської
області введено замість суддів Марка
Р.І. та Матущака О.І.- суддів Малех І.Б. та
Желіка М.Б..

Ухвалою суду від 17.09.13 року розгляд
справи відкладався з підстав,
викладених у ній.

В судовому засіданні 22.10.13 року
оголошувалась перерва до 05.11.2013 року.

З метою визначення майнового стану
ТзОВ "Техпанель" до та після укладення
Додаткового договору №1 від 09.06.2008 року
та Додаткового договору №2 від 10.10.2008
року до договору про кредитну лінію
№169-01-07 від 10.01.2008 року, що має істотне
значення для вирішення питання про
визнання недійсними вищезазначених
додаткових договорів, та роз'яснення
питань, що потребують спеціальних
знань, ухвалою суду від 05.11.13 року
провадження у справі № 5015/5091/11 було
зупинено та призначено по останній
судову економічну експертизу.

13.05.14 року розпорядженням голови
Львівського апеляційного
господарського суду, у зв'язку із
відпусткою судді Малех І.Б. (через
відпустку та пологи), у склад колегії
для розгляду справи № 5015/5091/11 введено
замість судді Малех І.Б. - суддю Марка
Р.І..

Ухвалою суду від 14.05.14 року апеляційне
провадження у справі
№ 5015/5091/11 поновлено та призначено
справу до розгляду на 27.05.14 року.

Розпорядженням голови суду від 27.05.2014
року, у зв'язку із перебуванням судді
Марка Р.І. у відпустці, у склад колегії
для розгляду вищезазначеної справи
господарського суду Львівської
області введено замість судді Марка
Р.І..- суддю Якімець Г.Г..

Ухвалами суду від 27.05.14 року та 03.06.14
року розгляд справи відкладався з
підстав, викладених у них.

Представнику роз'яснено його права
згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 08.07.14 року
представник відповідача з'явився,
через канцелярію суду подав клопотання
(вх. № 01-04/3805/14 від 08.07.14 року) про
припинення провадження у даній справі
згідно приписів п.6 ст.80 ГПК України, у
зв'язку із ліквідацією Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Техпанель". На підтвердження
наведеного відповідачем до
зазначеного клопотання додано копію
ухвали господарського суду Львівської
області від 18.06.14 року, де пунктом 3
резолютивної частини останньої
вказано ліквідувати дане товариство.

Оскільки юридична особа є такою, що
припинилася з дати внесення до ЄДР
запису про державну реєстрацію
припинення юридичної особи, а
відповідачем не надано доказів в
підтвердження останнього, колегія
суддів дійшла висновку про відмову у
задоволенні вищезазначеного
клопотання.

Розглянувши апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи, наявні в
них докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
законодавства, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, рішення
господарського суду Львівської
області від 26.06.13 р. у справі № 5015/5091/11
слід залишити без змін, з огляду на
наступне:

як вбачається з матеріалів справи
та правильно встановлено судом першої
інстанції, 10.01.2008 р. між ВАТ "Банк
"Фінанси та Кредит" та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Техпанель"
укладено договір про кредитну лінію №
169-01-07, відповідно до умов якого банк
відкрив позичальнику відкличну
невідновлювальну кредитну лінію з
лімітом на загальну суму 4575000 грн., а
позичальник зобов'язався повернути
отримані в рахунок кредитної лінії
кошти до 10.12.2010 року та сплатити за
користування кредитними коштами
проценти в розмірі 15% річних. Порядок
нарахування та сплати процентів
визначені п.3.1. договору, а саме
позичальник сплачує банку проценти за
користування кредитними коштами у
валюті кредиту за процентними
ставками: а) 15% річних за період з дня
видачі до дати повернення кредиту; б) у
випадку порушення позичальником
термінів погашення згідно графіку - 30%
річних від суми невиконаного вчасно
зобов'язання по кредиту відповідно до
графіка за період часу з моменту
непогашення суми кредиту до дня
фактичного погашення цієї кредитної
(основної) заборгованості; в) 30% річних
за період з 10.12.2010 року до дня
фактичного погашення основної
заборгованості. Відповідно до п. 3.7.
договору, у випадку зміни облікової
ставки Національного банку України,
процентна ставка за користування
кредитними коштами може бути змінена
за вимогою банку.

30.05.2008 року відповідачем
направлено на адресу позивача лист, в
якому відповідач повідомляв позивача
про те, що протягом 2008 року НБУ двічі
підвищував облікову ставку (січень з 8%
до 10% річних, квітень з 10% до 12 % річних), у
зв'язку з чим запропонував підвищити
процентну ставку за користуванням
коштами до 20% річних. У випадку, якщо ця
процентна ставка є неприйнятною для
підприємства, банк вимагав у строк до
03.06.2008 року погасити в повному об'ємі
заборгованість ТзОВ "Техпанель" перед
банком.

Сторонами підписано 09.06.2008 року
додатковий договір № 1 та 10.10.2008 р.
додатковий договір № 2 до договору,
яким збільшено розмір процентів за
користування кредитними коштами, а
також розмір процентів у випадку
порушення позичальником термінів
погашення згідно графіка. Зокрема
згідно додаткового договору від 09.06.20008
р. № 1, пункт 1.1. договору викладено в
такій редакції: "1.1. Банк відкриває
позичальнику відкличну
невідновлювальну кредитну лінію з
лімітом на загальну суму 4575000 грн., а
позичальник зобов"язується повернути
отримані в рахунок кредитної лінії
кошти до "10" грудня 2010 року та сплатити
за користування кредитними коштами
проценти в розмірі 15% річних за період з
"10" січня 2008 року по " 08" червня 2008 року, з
"09" червня 2008 року - 18%, а за користування
кредитними коштами з моменту вказаного
в підпунктах "б", "в"пункту 3.1. цього
договору сплатити проценти у
підвищеному розмірі". Пункт 3.1.
договору, викладено в такій редакції:
"Позичальник сплачує банку проценти за
користування кредитними коштами у
валюті кредиту за процентними
ставками: а) 15% річних за період з
"10"січня 2008 року по "08" червня 2008 року та
18% річних за період з "09" червня 2008 року
до дати повернення кредиту, зазначеної
в п.2,4 договору; б) у випадку порушення
позичальником термінів погашення
згідно графіка - 36% річних від суми
невиконаного вчасно зобов'язання по
кредиту відповідно до вищевказаного
графіка, за період часу: з моменту
непогашення суми кредиту (частини
кредиту) до дня фактичного погашення
цієї кредитної (основної)
заборгованості, але не більш
остаточного терміну погашення кредиту,
встановленого в п.2.4. Договору; в) 36 %
річних за період з "10" грудня 2010 року до
дня фактичного погашення основної
заборгованості за кредитом".

Відповідно до додаткового
договору від 10.10.2008 р. № 2, пункт 1.1.
договору викладено в наступній
редакції: "1.1. Банк відкриває
позичальнику відкличну
невідновлювальну кредитну лінію з
лімітом на загальну суму 4575000 грн., а
позичальник зобов'язується повернути
отримані в рахунок кредитної лінії
кошти до "10" грудня 2010 року та сплатити
за користування кредитними коштами
проценти в розмірі 15% річних за період з
"10"січня 2008 року по "09" червня 2008 року, 18%
річних за період з "10" червня 2008 року по
"09" жовтня 2008 року, а з "10"жовтня 2008 року
проценти в розмірі 23 % річних (а за
користування кредитними коштами з
моменту вказаного в підпунктах "б", "в"
пункту 3.1. цього договору сплатити
проценти у підвищеному розмірі)". Пункт
3.1. договору, викладено в такій
редакції: "Позичальник сплачує банку
проценти за користування кредитними
коштами у валюті кредиту за
процентними ставками: а) 15% річних за
період з "10"січня 2008 року по "09" червня 2008
року та 18% річних за період з "10" червня
2008 року по "09" жовтня 2008 року, 23% річних з
"10" жовтня 2008 року до дати повернення
кредиту, зазначеної в п.2,4 договору; б) у
випадку порушення позичальником
термінів погашення згідно графіка - 46 %
річних від суми невиконаного вчасно
зобов"язання по кредиту відповідно до
вищевказаного графіка, за період часу:
з моменту непогашення суми кредиту
(частини кредиту) до дня фактичного
погашення цієї кредитної (основної)
заборгованості, але не більш
остаточного терміну погашення кредиту,
встановленого в п.2.4. Договору; в) 46 %
річних за період з "10" грудня 2010 року до
дня фактичного погашення основної
заборгованості за кредитом".

При вирішенні спору суд першої
інстанції підставно виходив з того, що
згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до положень статті 203
Цивільного кодексу України такими
загальними вимогами, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема є: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Ст. 55 Закону України "Про банки і
банківську діяльність" встановлено, що
відносини банку з клієнтом регулюються
законодавством України,
нормативно-правовими актами
Національного банку України та угодами
(договорами) між клієнтом та банком.
Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитодавця і позичальника та з
урахуванням вимог господарського,
цивільного та банківського
законодавства. Банкам забороняється в
односторонньому порядку змінювати
умови укладених з клієнтами договорів,
зокрема, збільшувати розмір процентної
ставки за кредитними договорами або
зменшувати її розмір за договорами
банківського вкладу (крім вкладу на
вимогу), за винятком випадків,
встановлених законом.

Зобов'язанням є правовідношення,
в якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК
України). В силу положень ст. 526 ЦК
України, ст. 193 ГК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 ЦК України,
ч. 7 ст. 193 ГК України). Нормою ч.1 ст. 530 ЦК
України, встановлено, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ст. 629 ЦК України договір є
обов"язковим для виконання сторонами.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Пунктами 3.7 договору встановлено,
що у випадку зміни облікової ставки
Національно Банку України, процентна
ставка за користування кредитними
коштами може бути змінена за вимогою
банку. У такому випадку банк вправі
змінити величину процентної ставки,
попередивши про це письмово
позичальника не менше ніж за 5
календарних днів, що й було виконано
відповідачем. Відтак, пропозиція
відповідача позивачу внести
відповідні зміни до договору
відповідає досягнутим сторонами
домовленостям.

Посилання на примус в укладенні
договору та скрутні обставини, що
обумовили підписання позивачем
договору на вкрай невигідних для нього
умовах підставно не було прийнято до
уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

В п. 23. постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" зазначено, що
правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо
його вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Пунктом 3.10 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" передбачено, що у вирішенні
спорів про визнання правочинів
недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК
України господарські суди повинні мати
на увазі, що відповідні вимоги можуть
бути задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину. Ознаками
правочину, що підпадає під дію статті 233
ЦК України, є вчинення особою правочину
на вкрай невигідних для себе умовах
(зокрема, реалізації за низьку оплату
майна, що має значну цінність), під
впливом тяжкої для неї обставини
(наприклад, під загрозою банкрутства) і
добровільно, тобто за відсутності
насильства, обману чи помилки, можливо,
навіть з ініціативи самого позивача.
Доведення того, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено або було б вчинено на інших
умовах, покладається на позивача.

В узагальненні Верховного Суду
України практики розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними, що викладене в
листі від 24.11.2008 року, зазначено, що
вчинення правочину під впливом тяжкої
обставини і на вкрай невигідних умовах
має дефекти волі і здійснюються за
таких обставин, коли особа змушена
вчинити правочин на невигідних для
себе умовах. Цей правочин може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був його ініціатором. Згідно
зі ст. 233 ЦК для визнання правочину
недійсним необхідно встановити
наявність двох обставин: тяжких
обставин та вкрай невигідних умов
вчинення правочину. При розгляді
зазначеної категорії справ потрібно
враховувати такі фактори, як майновий і
психічний стан осіб та їх близьких
напередодні й на момент вчинення
правочину, а також враховувати їх вплив
на формування волевиявлення сторін.
Тяжкі обставини судді повинні розуміти
як не будь-яке несприятливе
матеріальне, соціальне чи інше
становище, а як його крайні форми.
Наприклад, важка хвороба особи чи її
близьких, смерть годувальника, крайня
нужденність її сім'ї, загроза втратити
заставлене житло чи банкрутства,
надзвичайно низька винагорода за
виконану роботу або надану послугу,
порівняно з вартістю відчужуваної
речі, та інші обставини, для усунення чи
пом'якшення яких необхідно терміново
укласти цей правочин. Тяжка обставина є
оцінювальною категорією і має
визначатися судом з урахуванням всіх
обставин справи. Потерпілий, який
оскаржує правочин, повинен довести, що
за відсутності тяжких обставин він
взагалі або на зазначених умовах не
уклав би правочин. Визнання правочину
недійсним не може пов'язуватись з тим,
чи усвідомлювала сторона користь, яку
матиме від нього.

Однак, договір та спірні
додаткові договори до нього
відповідають вимогам діючого
законодавства та підписані сторонами
без заперечень, прийняті сторонами до
виконання, що свідчить про те, що
сторони діяли на власний розсуд, без
примусу. Обставини, які б свідчили про
наявність підстав для задоволення
позову не були доведені у
встановленому порядку належними
доказами.

З висновку експерта від 30.04.2014 р.
вбачається, що показники ліквідності
ТзОВ «Техпанель» за 1 півріччя 2008 року
та за 2008 рік не досягають теоретичних
значень, відтак можна зробити висновок,
що підприємство на вказані дати було
неліквідне та неплатоспроможне, та не
могло розрахуватись по своїх поточних
та довгострокових зобов'язаннях. Однак,
відповідно до вимог ст. 1 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність» від 16.07.1999 № 996-ХІУ визначено
наступне: «Господарська операція - це
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства».
Укладення договору не може спричинити
погіршення фінансово-економічного
стану підприємства, оскільки не
викликає зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Відтак, зазначеним
спростовується посилання скаржника на
укладення оскаржуваних правочинів
внаслідок скрутного матеріального
стану при тому, що відповідач не несе
відповідальності за негативні
наслідки загальної
фінансово-господарської діяльності
скаржника та не повинен зазнавати їх
наслідків.

Згідно із ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обгрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи, наявні в
них докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
законодавства, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, рішення
господарського суду Львівської
області від 26.06.2013 року у справі №
5015/5091/11 слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 99, 101, 103,
105 ГПК України, Львівський апеляційний
господарський суд , -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Техпанель"-залишити без задоволення, а
рішення господарського суду
Львівської області від 26.06.2013 р. у
справі № 5015/5091/11 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
у касаційному порядку.

3. Матеріали справи скеровуються до
господарського суду Львівської
області.

Повний текст постанови суду оформлено
і підписано відповідно до вимог статті
105 ГПК України 14.07.2014 року.

Головуючий-суддя
Костів Т.С.

Суддя
Желік М.Б.

Суддя
Якімець Г.Г.