КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2014 р. Справа№ 910/3120/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Синиці О.Ф.

За участю секретаря судового засідання
Ворони В.В.

від позивача - Кравець І.В., дов. №
УС-70 від 21.01.2014 року;

від відповідача - Башинський О.Д.,
дов. № 33 від 20.02.2014 року.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Державного
підприємства з питань поводження з

відходами як вторинною
сировиною

на рішення Господарського суду міста
Києва

від 28.04.2014 року

у справі № 910/3120/14 (суддя Грєхова
О.А.)

за позовом Державного підприємства
для постачання медичних установ

«Укрмедпостач»

до Державного підприємства з
питань поводження з відходами як

вторинною сировиною

про стягнення 2 625,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 28.04.2014 року по справі № 910/3120/14
позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинної сировиною на користь
Державного підприємства для
постачання медичних установ
«Укрмедпостач» 1 642,68 грн. безпідставно
отриманих коштів, 1 142,90 грн. судового
збору.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Державне підприємство з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною звернулося до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення Господарського суду міста
Києва від 28.04.2014 року по справі № 910/3120/14
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі, стягнути з
Державного підприємства для
постачання медичних установ
«Укрмедпостач» судовий збір, сплачений
за розгляд апеляційної скарги, у
розмірі 913,50 грн.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права, що призвело до прийняття
невірного рішення по суті спору.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.05.2014 року
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження в наступній колегії
суддів: головуючий суддя - Ткаченко Б.О.,
судді: Зеленін В.О., Синиця О.Ф. та
призначено до розгляду на 11.06.2014 року.

10.06.2014 року через Відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Державного
підприємства для постачання медичних
установ «Укрмедпостач» надійшли
письмові заперечення на апеляційну
скаргу, у яких позивач просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржуване судове
рішення - без змін.

Представник Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною у поясненнях,
наданих у судовому засіданні,
підтримав доводи, викладені в
апеляційній скарзі, просив суд рішення
Господарського суду міста Києва від
28.04.2014 року по справі № 910/3120/14 скасувати
та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі, стягнути з Державного
підприємства для постачання медичних
установ «Укрмедпостач» судовий збір,
сплачений за розгляд апеляційної
скарги, у розмірі 913,50 грн.

Крім того, представником відповідача
на виконання ухвали Київського
апеляційного господарського суду від
29.05.2014 року було надано оригінал
фіскального чеку про направлення
поштової кореспонденції та опис
вкладення.

Представник Державного підприємства
для постачання медичних установ
«Укрмедпостач» у поясненнях, наданих у
судовому засіданні, заперечував проти
доводів апелянта, викладених в
апеляційній скарзі, просив суд
відмовити в задоволенні скарги та
залишити без змін оскаржуване судове
рішення місцевого господарського суду
як таке, що прийняте з повним, всебічним
та об'єктивним з'ясуванням обставин,
які мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія встановила
наступне.

15.12.2009 року між Державним підприємством
«Укрмедпостач» (далі - Замовник,
Позивач, ДП «Укрмедпостач») та
Київським міським управлінням
Державної компанії з утилізації
відходів як вторинної сировини
«Укрекокомресурси» правонаступником
якого є Державне підприємство з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною (далі - Виконавець,
Відповідач) укладено договір № 11/5456-ІМ
(далі -Договір).

Відповідно до п. 1 Договору, Виконавець
надає Замовнику послуги з організації
збирання, заготівлі та утилізації
використаних тари та пакувальних
матеріалів імпортованої продукції на
умовах і за тарифами, визначеними
договором згідно Постанови КМ України
№ 915 від 26.07.2001 року зі змінами та
доповненнями.

Згідно із пунктами 2.1.1-2.1.3 Договору,
Виконавець зобов'язується надати
послуги з організації збирання,
заготівлі та утилізації використаних
тари і пакувальних матеріалів,
визначених у п.1 Договору. У разі
невідповідності відходів тари і
пакувальних матеріалів як вторинної
сировини, вимогам діючих стандартів
для подальшої переробки чи утилізації,
організувати проведення знищення чи
захоронення цих відходів. За
підсумками кожного місяця, відповідно
до суми оплати, здійсненої замовником,
надати акт про надання послуг.

Як передбачено пунктами 2.3.1-2.3.3
Договору, Замовник зобов'язується
надати Виконавцю відомість «Про облік
та розрахунок тари і пакувальних
матеріалів, у яких надходять товари, що
підлягають митному оформленню в режимі
імпорту» з зазначенням виду та
кількості тари і пакувальних
матеріалів, що заповнюється відповідно
до вантажної митної декларації,
інвойсу, чи інших товаросупровідних
документів (якщо інший порядок
контролю за тарою і пакувальними
матеріалами, у яких надходять товари,
що підлягають митному оформленню в
режимі імпорту, не встановленого
діючим законодавством. Прийняти
послуги, зазначені у п.1 Договору, та
протягом десяти робочих днів з дня
відправлення Виконавцем, або отримання
Акту представником Замовника,
направити Виконавцю підписаний Акт. У
випадку, коли Виконавець протягом
вказаного терміну не отримує від
Замовника підписаного Акту, або
обґрунтовану відмову від його
підписання, в день закінчення
вказаного строку, такий Акт вважається
прийнятим Замовником, а послуги
належне наданими та прийнятими без
зауважень. В такому випадку Акт наданих
послуг без підпису Замовника з
надписом «Зауважень від Замовника у
встановлений строк не надійшло» є для
сторін підставою вважати вказані в
ньому послуги прийнятими Замовником у
повному обсязі без зауважень. Оплатити
послуги Виконавця, визначені у п. 1
Договору, до закінчення митного
оформлення у відповідності з обсягом,
зазначеним Замовником у Відомості,
згідно з тарифами, затвердженими п. 2
постанови КМ України від 26.07.2001 року №
915 зі змінами та доповненнями,
здійснивши оплату у порядку та у
строки, передбачені п. 5 Договору.

Пунктами 3.1-3.3 Договору встановлено, що
Виконавець організовує збирання,
заготівлю та утилізацію використаних
тари і пакувальних матеріалів шляхом
залучення до виконання на конкурсних
засадах спеціалізованих підприємств,
які мають відповідні ліцензії та умови
щодо надання послуг із збирання,
заготівлі та утилізації використаних
тари і пакувальних матеріалів, або
шляхом використання власних
виробничих потужностей, як на
території прогнозованого
розповсюдження, зазначеній у
Відомості, так і по всій території
України сторони визнають, що
використані тару і пакувальні
матеріали, відносно яких виконавцем
організовується надання послуг
замовнику, не підлягають ідентифікації
і визначенню будь-яких часових
періодів чи обмеження щодо настання
моменту їх виникнення та
розповсюдження по всій території
України після використання її кінцевим
споживачем. Виконавець відповідно до
наданої замовником Відомості здійснює
облік та аналізує інформацію про
обсяги тари і пакувальних матеріалів
та організовує надання послуг, як на
прогнозованій території, зазначеній в
Відомості, так і по всій території
України.

Відповідно до п. 4.1 Договору його сума
складається із сум, зазначених у
Відомостях, наданих Замовником, які є
невід'ємною частиною Договору,
остаточна сума по кожній партії
продукції підтверджується в Акті,
враховуючи п. 2.3.2 Договору.

Згідно із п. 5.1 Договору, Замовник
зобов'язується здійснити оплату послуг
Виконавця шляхом перерахування коштів
на його спеціальний казначейський
рахунок. В платіжному документі
Замовник зобов'язаний вказати номер та
дату договору, а також номер та дату
Відомості, за якими здійснюється
оплата. Обов'язок по здійсненню
розрахунків договором виникає у
Замовника стосовно надання послуг щодо
тари і пакувальних матеріалів з-під
імпортованої продукції на момент
митного оформлення, незалежно від
термінів надання Виконавцем Акту (п.5.2
Договору).

Як встановлено п. 11.1 Договору (в
редакції п. 2 Додаткової угоди № 1 від
14.01.2010 року до Договору), цей договір
набуває чинності з моменту підписання
його сторонами і діє до 31.12.2012 року.

Відповідно до п. 11.2 Договору, у разі
відсутності письмових заяв сторін про
розірвання Договору за два місяця до
закінчення терміну дії зазначеного в п.
11.1 Договору, Договір пролонгується на
той же термін і на тих же умовах.

З матеріалів справи вбачається, що
Замовником на виконання умов Договору
в період з 17.12.2009 року по 23.03.2010 року було
здійснено на користь Виконавця оплату
договірних послуг на загальну суму 31
500,00 грн.

Позивач у своїй заяві стверджує, що
Відповідач порушив зобов'язання за
Договором, оскільки, при проведенні
перевірки взаємних розрахунків між
сторонами станом на 28.02.2011 року, було
виявлено, що Відповідач має
заборгованість перед Позивачем в сумі 1
642,68 грн., перерахованих Позивачем на
рахунок Відповідача авансовими
платежами, натомість договірних
послуг, які б були підтверджені актами
та відомостями, Відповідачем фактично
надано не було.

30.11.2011 року ДП «Укрмедпостач» надіслало
на адресу відповідача лист № 3792 з
проханням повернути грошові кошти у
сумі 1 642,68 грн., що були перераховані
авансом на розрахунковий рахунок
Відповідача.

16.10.2012 року ДП «Укрмедпостач» було
надіслано на адресу відповідача лист №
4052 з повідомленням про розірвання
договору та вимогою перерахувати
надлишково сплачені грошові кошти у
розмірі 1 642,68 грн.

25.12.2012 року листом № 1267 Відповідачем
було надано відповідь, у якій останній
проти повернення грошових коштів
заперечив проте погодив розірвання
договору.

20.03.2013 року Позивач надіслав
Відповідачу претензію № УС-92 в якій
просив повернути грошові кошти,
сплачені авансом, за послуги які не
були надані у сумі 1 642,68 грн.

Вказані кошти повернуто не було, у
зв'язку з чим Позивач просить стягнути
з Відповідача 1 642,68 грн. основного
боргу, 124,77 грн. інфляційні витрати, 153,70
грн. 3 % річних, 704,79 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України
договір є однією з підстав виникнення
зобов'язань та є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно зі ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Статтею 901 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України та ст. 193
Господарського кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
- п. 1 ст. 530 ЦК України.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Як зазначалося вище, згідно з пунктом п.
11.1 Договору (в редакції п. 2 Додаткової
угоди № 1 від 14.01.2010 року до Договору)
він набуває чинності з моменту
підписання його сторонами і діє до
31.12.2011 року. Відповідно до п. 11.2
Договору, у разі відсутності письмових
заяв сторін про розірвання Договору за
два місяця до закінчення терміну дії
зазначеного в п. 11.1 Договору, Договір
пролонгується на той же термін і на тих
же умовах.

Відповідач у своїх поясненнях
заперечує факт розірвання договору,
оскільки вважає, що позивачем, всупереч
п. 9.2. Договору, не вчинено жодних дій
щодо укладення додаткової угоди у
письмовій формі щодо розірвання
договору.

Судова колегія зазначає, що відповідно
до приписів ч. 1 ст. 181 ГК України,
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладання господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами, тощо, а також
підтвердження до виконання замовлення.

Як зазначалося вище, позивач листом від
16.10.2012 року № 4052 повідомив Відповідача
про розірвання договору та вимагав
повернути залишок коштів у розмірі 1
642,68 грн. Відповідач листом від 25.12.2012
року № 1267 проти повернення грошових
коштів заперечив, проте погодив
розірвання договору.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що у відповідності до
положень ст. 181 Господарського кодексу
України та з урахуванням п. 9.2. Договору
сторони письмово погодили розірвання
Договору, а отже він є розірваним за
згодою сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі
розірвання договору зобов'язання
сторін припиняються.

Отже, зобов'язання сторін з надання
послуг та відповідної їх оплати за
Договором, які виникли у сторін у силу
факту укладення такого Договору, є
припиненими.

Як вбачається з копій платіжних
доручень № 676 від 17.12.2009 року, № 780 від
14.01.2010 року, № 959 від 03.03.2010 року, № 57 від
23.03.2010 року, ДП «Укрмедпостач»
здійснило авансові платежі на користь
Відповідача у розмірі 31 500,00 грн. (а.с.
30-31).

Відповідач надав Позивачу послуги за
Договором на суму 29 857,32 грн. Надання
послуг підтверджується актами про
надання послуг: № ДК-008617 від 31.12.2009 року,
№ ДК-0000507 від 30.01.2010 року, № ДК-0000509 від
12.02.2010 року, № ДК-0001227 від 28.02.2010 року, №
ДК-0004524 від 31.03.2010 року, № ДК-007375 від
30.04.2010 року, № ДК-020847 від 30.05.2010 року, №
ДК-020849 від 30.06.2010 року, № ДК-027190 від
31.07.2010 року, № ДК-027191 від 31.08.2010 року, №
ДК-033346 від 30.09.2010 року, № ДК-5656743 від
10.01.2011 року (а.с. 32-43). Вказані акти
підписані та скріплені печатками обох
сторін без заперечень.

Таким чином, Відповідачем не було
надано послуги Позивачу по Договору на
суму 1 642,68 грн. Вказана різниця
підтверджується актом звірки взаємних
розрахунків станом на 28.02.2011 року (а.с.
44).

Отже, Позивач, звертаючись до
Відповідача з листом № 4052 від 16.10.2012
року та претензією № УС-92 від 20.03.2013
року, правомірно вимагав повернути
грошові кошти, сплачені авансом, за
послуги які не були надані, у зв'язку з
розірванням Договору за взаємною
згодою сторін.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. При цьому, особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала.

З огляду на встановлений факт
розірвання Договору та положення ст. 1212
ЦК України, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що вимоги в частині
повернення грошових коштів у розмірі 1
642,68 грн. підлягають задоволенню у
повному обсязі, оскільки Відповідачем
утримуються безпідставно.

Крім того, Позивач, у зв'язку з
невиконанням Відповідачем грошових
зобов'язань, просить стягнути з
відповідача 124,77 грн. інфляційних
витрат, 153,70 грн. 3 % річних та 704,79 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Предметом позовних вимог позивача у
дані справі є стягнення з відповідача
грошових коштів, набутих без достатніх
правових підстав на підставі ст. 1212
Цивільного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що
зобов'язання, які виникають внаслідок
одержання майна без достатньої
правової підстави, включають
можливість їх прострочення до набуття
рішенням суду про повернення набувачем
безпідставно набутих грошових коштів
законної сили, оскільки саме суд
встановлює факт безпідставно
отриманих коштів.

Таким чином, на безпідставно отримані
грошові кошти не можуть нараховуватися
3% річних та збитки від інфляції,
оскільки такі кошти не можна вважати
боргом, який виник внаслідок
невиконання умов договору, а тому
вимога позивача про стягнення 3% річних
та збитків від інфляції відповідно до
приписів ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 5.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» передбачено, що
обов'язок боржника сплатити суму боргу
з урахуванням індексу інфляції та
процентів річних не виникає у випадках
повернення сум авансу та завдатку,
повернення безпідставно отриманих
коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки
відповідні дії вчиняються сторонами не
на виконання взятих на себе грошових
зобов'язань, а з інших підстав.

При цьому правовим наслідком
повернення безпідставно одержаних чи
збережених грошей є нарахування
процентів за користування ними на
підставі ст. 536 Цивільного кодексу
України.

Аналогічна правова позиція викладена в
постановах Вищого господарського суду
України від 09.04.2013 року у справі №
5011-70/10168-2012, від 30.11.2011 року у справі №
22/230, від 30.05.2012 року у справі № 24/17-2775-2011.

Стосовно нарахування процентів за
користування чужими коштами, у
відповідності до приписів ст. 536 ЦК
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до п. 6.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» підставами для
застосування до правовідносин сторін
статті 536 ЦК України є факт
користування чужими коштами та
встановлення розміру відповідних
процентів договором або чинним
законодавством (наприклад, статтями 1048,
1054, 1061 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що у Позивача відсутні
підстави для застосування норм ст. 536 ЦК
України та нарахування за цими
підставами процентів, з огляду на те, що
ні договором, ні чинним законодавством
не передбачено розміру процентів за
користування чужими коштами.

Отже, місцевий господарський суд
дійшов вірного висновку про відмову в
задоволені вимог позивача про
стягнення з відповідача 124,77 грн.
інфляційних витрат, 153,70 грн. 3 % річних
та 704,79 грн. процентів за користування
чужими грошовими коштами.

З огляду на зазначене вище, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про стягнення з
Відповідача на користь Позивача на
підставі ст. 1212 ЦК України 1 642,68 грн.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини справи, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини, викладені Державним
підприємством з питань поводження з
відходами як вторинної сировиною в
апеляційній скарзі, не знайшли
підтвердження під час розгляду даної
справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
рішення Господарського суду міста
Києва від 28.04.2014 року по справі № 910/3120/14
прийнято з повним та всебічним
дослідженням обставин, які мають
значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинної сировиною
задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання і розгляд
покладаються на Державне підприємство
з питань поводження з відходами як
вторинної сировиною (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 49, 99, 101-103, 105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинної сировиною
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
28.04.2014 року по справі № 910/3120/14 залишити
без змін.

2. Матеріали справи № 910/3120/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

3. Постанова набирає законної сили
з моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
Б.О. Ткаченко

Судді
В.О. Зеленін

О.Ф. Синиця