КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2014 р. Справа№ 925/1374/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Вершути
О.П.

за участю представників:

від прокурора - Курбатова І.С.

від позивача - Чорноуз Б.І.

від відповідача - Вакуленко О.М.,
Більницький В.М.

від Державного агентства резерву
України - не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Золотоніської міжрайонної
прокуратури в інтересах Державного
агентства резерву України на рішення
Господарського суду Черкаської
області від 04.11.2013 року (суддя Скиба
Г.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трейдфілд Україна»

до Державного підприємства
«Златодар»

про стягнення грошової
суми,-

Постанова прийнята 08.07.2014 року в
зв`язку з оголошенням перерви в
судовому засіданні 10.06.2014 року та 26.06.2014
року відповідно до ст. 77 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського
суду Черкаської області з позовом до
відповідача про стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 04.11.2013 року
позовні вимоги були задоволені
частково. Стягнути з Державного
підприємства «Златодар», на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полігрейн Агро»,
15049382,27 грн. збитків. В іншій частині
позову було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Золотоніська міжрайонна прокуратура в
інтересах Державного агентства
резерву України звернулася з
апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду, в
якій вказує, що рішення суду прийняте
при неповному з`ясуванні всіх обставин
справи, з порушенням норма
матеріального права, а тому просить
суд скасувати рішення суду першої
інстанції частково, та постановити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
на суму 12930628,33 грн.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.04.2014 року
поновлено апелянту строк на подання
апеляційної скарги, прийнято її до
провадження та призначено до розгляду.

Через відділ документального
забезпечення до суду від представника
позивача надійшов відзив на апеляційну
скаргу, в якому зазначено, що рішення
суду першої інстанції є правомірним та
обґрунтованим, а тому просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення суду без змін.

Крім того, через відділ
документального забезпечення від
представника позивача до суду надійшло
клопотання про зміну назви позивача з
ТОВ «Полігрейн Агро» на ТОВ «Трейдфілд
Україна», оскільки відповідно до
рішення загальних зборів позивача від
29.11.2013 року змінено назву товариства на
«Трейдфілд Україна», про що зроблений
відповідний запис у ЄДРЮОтаФОП.

Колегією суддів дане клопотання було
розглянуто та задоволено.

В процесі розгляду апеляційної скарги
до суду від представника відповідача
надійшло клопотання про призначення по
справі судової економічної експертизи.

Колегія суддів, вивчивши дане
клопотання, вислухавши думку
представника позивача, який заперечив
стосовно заявленого клопотання,
вирішила в задоволенні клопотання
відмовити, оскільки по-перше дане
клопотання є недостатньо
обґрунтованим та не надано належних
доказів необхідності проведення такої
експертизи, а по-друге, питання, що
запропонував поставити перед
експертом представник відповідача, не
є тими питанням, що підлягають
вирішенню та встановленню саме
експертом і потребують спеціальних
знань для встановлення фактів, на яких
наполягає відповідач.

Представники прокуратури, позивача та
відповідача в судове засідання на
вказану дату з`явилися та надали усні
пояснення стосовно предмету спору.

Представник Державного агентства
резерву України в судове засідання не
з`явився про день та час розгляду
справи був повідомлений належним
чином. Причини неявки суду не
повідомив.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні матеріали
справи, встановив наступне:

21.08.2012 року між Державним підприємством
«Златодар», в особі генерального
директора Лошакова Андрія Сергійовича,
що діє на підставі Статуту, та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Трейдфілд Україна»
(ТОВ «Полігрейн Агро»), в особі
директора Плахотнюк С.М., що діє на
підставі Статуту, був укладений
договір складського зберігання
кукурудзи №14/4.

За умовами даного договору
поклажодавець зобов'язується передати
зерно кукурудзи з супроводжуючими
документами на зерновий склад, а
зерновий склад зобов'язується прийняти
таке зерно для зберігання на
визначених цим договором умовах і в
установлений строк повернути його
поклажодавцеві або особі, зазначеній
ним як одержувач, у стані,
передбаченому цим договором та
законодавством.

Відповідно до п. 1.2 договору зерновий
склад зобов'язується виконати послуги
по прийманню, сушці, доробці (вторинній
очистці) від домішки і доведенню
якісних показників до ДСТУ 4525:2006
«Кукурудза. Технічні умови», а також
здійснити послуги по лабораторним
дослідженням, відвантаженню кукурудзи,
документальному оформленню переходу
прав власності на кукурудзу від
поклажодавця до третіх осіб.

Згідно п. 8.1 договору він набирає
чинності з моменту підписання і діє до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань за цим договором.

В п. 7.1 договору встановлено, що термін
зберігання кукурудзи - до 15 травня 2013
року.

До вказаної дати поклажодавець
зобов'язаний повністю розрахуватися із
зерновим складом за надані послуги
(виконані роботи). У разі можливості за
погодженням із зерновим складом термін
зберігання може бути подовжено, про що
складається додаткова угода, що є
невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 4.1 договору розрахунки
за надані послуги проводяться у
грошовій формі з урахуванням податку
на додану вартість.

Згідно до п. 4.2 договору розмір плати
(тариф) за надання послуг
встановлюється за домовленістю сторін,
якщо інше не передбачено
законодавством.

Відповідно до п. 4.3 договору
поклажодавець сплачує вартість
наданих послуг по прийманню та сушці
зерна протягом 5 днів з моменту
приймання (дата приймання вказується у
реєстрі накладних) відповідно до
виставлених рахунків та акту приймання
виконаних робіт.

Послуги по збереженню сплачуються за
місяць в строк до п'ятого числа
наступного за звітним місяця,
відповідно до виставлених зерновим
складом рахунків та складеними
сторонами актами виконаних робіт.

На виконання умов договору зерновий
склад прийняв від поклажодавця зерно
кукурудзи 3 класу загальною вагою 9506,080
т. кукурудзи, що підтверджується
складськими квитанціями на зерно (а.с.
12-14): - від 26.09.2012р. № 3783; - від 17.12.2012р. №
4800; - від 08.02.2013р. № 4865; - від 22.03.2013р. № 4879;
- від 06.06.2013р. № 4897.

05.03.2013 року зерновим складом видано
відповідну довідку № 115, в якій
повідомляється, що станом на 01.03.2013 року
на особовому рахунку поклажодавця
згідно складських квитанцій на
зберіганні знаходиться зерно
кукурудзи 3 класу урожаю 2012 року 9629,106 т.

Проте, 07.03.2013 року під час перевірки
уповноваженими представниками
поклажодавця фактичної наявності
кукурудзи на складських приміщеннях
елеватору зернового складу було
виявлено, що у вказаних приміщеннях
взагалі відсутнє на зберіганні
будь-яке зерно, про що складено акт про
огляд складських приміщень ДП
«Златодар» в присутності ТВО
начальника охорони елеватора Воропая
Володимира Івановича та старшого
майстра потокової лінії Іванова Сергія
Олександровича. Огляд здійснювався із
застосуванням фотозйомки.

Огляд усіх складських приміщень
здійснювався у зв'язку із знеособленим
зберіганням кукурудзи поклажодавця на
елеваторі зернового складу (п. 3.1.3
договору).

Загальна собівартість кукурудзи, що
передана зерновому складу на
зберігання поклажодавцем станом на
27.03.2013 року, становить 19473 531,87 грн., про
що поклажодавцем видана бухгалтерська
довідка № 50.

19.03.2013 року на адресу зернового складу
було направлено вимогу № 231 про
погашення заборгованості, в якій
вимагається в семиденний строк з
моменту отримання вимоги повернути на
розрахунковий рахунок товариства
вартість товару, переданого на
зберігання, та попередню оплату,
сплачену поклажодавцем за послуги, що
не були надані - в розмірі 20116 598,59 грн.,
яку зерновим складом отримано 21.03.2013
року, проте залишено без відповіді та
виконання.

При цьому, протягом 29 березня - 02 квітня
2013 року зерновим складом сплачено на
розрахунковий рахунок поклажодавця
300448,48 грн., що підтверджується копіями
витягів з особового рахунку, що наявні
в матеріалах справи.

Крім того, зерновим складом 12.04.2013р.,
17.04.2013р., 19.04.2013р., 25.04.2013р., 14.05.2013р.,
21.05.2013р., 22.05.2013р., 24.05.2013р. та 29.05.2013р.
повернуто поклажодавцю зерна
кукурудзи загальною вагою 2152,5 т,
внаслідок чого, станом на 20.08.2013 року
загальна кількість товару, що не
повернута зерновим складом, становить
7353,58 т.

Враховуючи те, що відповідачем
зобов`язання за договором належним
чином не виконані, позивач звернувся до
суду з позовом про стягнення грошових
коштів.

Правовідносини між власниками зерна та
суб'єктами зберігання зерна (зерновими
складами) регламентуються Законом
України «Про зерно та ринок зерна в
Україні» (далі - Закон), відповідно до
норм якого за договором складського
зберігання зерна зерновий склад
зобов'язаний за плату зберігати зерно,
що передане йому суб'єктом ринку зерна
(ст. 26 Закону), а також забезпечувати
зберігання зерна протягом строку,
встановленого у договорі складського
зберігання зерна, якщо строк
зберігання зерна договором
складського зберігання зерна не
встановлений і не може бути визначений
виходячи з його умов - до подання
поклажодавцем вимоги про його
повернення (ст. 27 Закону) та повернути
поклажодавцеві зерно у стані,
передбаченому договором складського
зберігання та законодавством (ст. 32
Закону).

Відповідно до ст. 957 ЦК України за
договором складського зберігання
товарний склад зобов'язується за плату
зберігати товар, переданий йому
поклажодавцем, і повернути цей товар у
схоронності.

Судом першої інстанції встановлено, що
на виконання умов даного договору
позивачем було передано на зберігання
відповідачу зерно кукурудзи в
кількості 9506,080т., що підтверджується
виданими відповідними складськими
документами (складськими квитанціями
на зерно).

Факт передачі такої кількості зерна на
зберігання не заперечується сторонами.

Відповідно до приписів частини 3 статті
957 Цивільного кодексу України письмова
форма договору складського зберігання
вважається дотриманою, якщо прийняття
товару на товарний склад посвідчене
складським документом.

Згідно п. 1 ст. 961 ЦК України товарний
склад на підтвердження прийняття
товару видає один із таких складських
документів:

- складську квитанцію;

- просте складське свідоцтво;

- подвійне складське свідоцтво.

В силу статті 938 Цивільного кодексу
України зберігач зобов'язаний
зберігати річ протягом строку,
встановленого у договорі зберігання.
Якщо строк зберігання у договорі
зберігання не встановлений і не може
бути визначений виходячи з його умов,
зберігач зобов'язаний зберігати річ до
пред'явлення поклажодавцем вимоги про
її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений
моментом пред'явлення поклажодавцем
вимоги про її повернення, зберігач має
право зі спливом звичайного за цих
обставин строку зберігання вимагати
від поклажодавця забрати цю річ в
розумний строк.

Статтею 949 Цивільного кодексу України
встановлений обов'язок зберігача
повернути поклажодавцеві річ, яка була
передана на зберігання, або відповідну
кількість речей такого самого роду та
такої самої якості. Річ має бути
повернена поклажодавцю в такому стані,
в якому вона була прийнята на
зберігання, з урахуванням зміни її
природних властивостей.

Згідно з пунктом 10 статті 1 Закону
України «Про зерно і ринок зерна в
Україні» зберігання зерна - це комплекс
заходів, що включають приймання
доробку, зберігання і відвантаження
зерна. Пунктом 24 статті 1 Закону України
«Про зерно та ринок зерна в Україні»
визначено, що складські документи на
зерно - це товаророзпорядчі документи,
що видаються зерновим складом власнику
зерна як підтвердження прийняття зерна
на зберігання та посвідчення наявності
зерна і зобов'язання зернового складу
повернути його володільцеві такого
документа.

Обов'язок зернового складу з
повернення зерна унормований і
приписами статті 27 Закону України «Про
зерно та ринок зерна в Україні». Згідно
зі статтею 24 цього ж Закону зерновий
склад зобов'язаний вживати усіх
заходів, передбачених цим Законом,
нормативно-правовими актами, договором
складського зберігання зерна, для
забезпечення схоронності зерна,
переданого йому на зберігання.

У відповідності до статті 27 Закону
України "Про зерно та ринок зерна в
Україні" зерновий склад зобов'язаний
зберігати зерно протягом строку,
встановленого у договорі складського
зберігання зерна. Якщо строк
зберігання зерна договором
складського зберігання зерна не
встановлений і не може бути визначений
виходячи з його умов, зерновий склад
зобов'язаний зберігати зерно до
подання поклажодавцем вимоги про його
повернення. Якщо строк зберігання
зерна визначено моментом пред'явлення
власником зерна вимоги про його
повернення, зерновий склад має право зі
спливом звичайного за цих обставин
строку зберігання вимагати від
власника зерна забрати це зерно в
розумний строк.

Договір складського зберігання
кукурудзи від 21.08.2012 року № 14/4 не
заперечений сторонами, не визнаний в
установленому порядку недійсним і на
час розгляду справи у суді першої
інстанції та апеляційної є чинним.

Згідно частини 1 ст. 173 ГК України
зобов'язання, що виникає між суб'єктами
господарювання, в силу якого один
суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта, або
утриматися від певних дій, а інший
суб'єкт має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку, є господарським
зобов'язанням.

Згідно з частиною 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

В ст. 32 Закону України «Про зерно та
ринок зерна в Україні» встановлено, що
зерновий склад зобов'язаний повернути
поклажодавцеві або особі, зазначеній
ним як одержувач, зерно у стані,
передбаченому договором складського
зберігання та законодавством.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

У п.п. 1 п. 1 ст. 951 ЦК України встановлено,
що збитки, завдані поклажодавцеві
втратою (нестачею) або пошкодженням
речі, відшкодовуються зберігачем у
разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її
вартості.

Згідно зі статтею 623 Цивільного кодексу
України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України встановлено, що до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включається, у тому числі, неодержаний
прибуток (втрачена вигода), на який
сторона, яка зазнала збитків, мала
право розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною. При визначенні розміру
збитків, якщо інше не передбачено
законом або договором, враховуються
ціни, що існували за місцем виконання
зобов'язання на день задоволення
боржником у добровільному порядку
вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у
разі якщо вимогу не задоволено у
добровільному порядку, - на день
подання до суду відповідного позову
про стягнення збитків.

З огляду на викладені вище обставини та
норми законодавства, господарський суд
прийшов до висновку, що відповідач
безпідставно, тобто неправомірно, не
виконав належним чином умови договору,
у зв'язку з чим у позивача виникло право
вимагати відшкодування збитків.

З огляду на викладені норми
законодавства та встановлені фактичні
обставини справи, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про доведеність права
позивача на стягнення з відповідача 15049
382,27 грн. збитків - вартість зерна 7353,58
тонн кукурудзи в грошовому
еквіваленті, які належить стягнути на
користь позивача.

В той же час колегія суддів не
погоджується з твердженням апелянта в
апеляційні скарзі про те, що сума боргу
відповідача перед позивачем становить
12930628,33 грн., оскільки апелянтом не
надано розрахунку звідки сторона
визначила саме таку суду
заборгованості, не надано доказів того,
що вартість однієї тони кукурудзи є
відмінною від тієї, що визначив
позивач, іншої суми не вказав та
доказів на свої заперечення не надав.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об`єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи і їх
сукупності, керуючись законом.

Крім того, позивач з посиланням на
норми ст. 625 ЦК України нараховує
відповідачу 153828,13 грн. - 3 % річних за
користування коштами, з мотивів
виникнення грошового зобов'язання у
відповідача з моменту неповернення
зерна зі схову.

Господарський суд Черкаської області
обгрунтовано не погодився з такими
доводами позивача і колегія суддів
погоджується з таким висновком,
оскільки за спірним договором
зобов'язання відповідача є майновим -
зберігати та повернути зі схову зерно
кукурудзи.

Стягнення збитків з відповідача не є
зміною суті зобов'язання, оскільки
позивачем стягується лише грошовий
еквівалент втраченого зерна з
посиланням на положення ст. 22 ЦК
України.

Ні договором, ні законом не передбачено
стягнення 3% річних за виконання
майнового зобов'язання.

Статтею 625 ЦК України встановлено
зобов'язання боржника на вимогу
кредитора сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, за умови, що боржник
прострочив виконання грошового
зобов'язання.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано
обставини справи, винесено рішення у
відповідності до норм матеріального і
процесуального права, з повним
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, правомірно частково
задоволені позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю «Трейдфілд
Україна», а тому апеляційна скарга
Золотоніської міжрайонної прокуратури
в інтересах Державного агентства
резерву України не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Золотоніської
міжрайонної прокуратури в інтересах
Державного агентства резерву України
залишити без задоволення, рішення
Господарського суду Черкаської
області від 04.11.2013 року у справі №
925/1374/13- без змін.

2. Матеріали справи № 925/1374/13
повернути до Господарського суду
Черкаської області.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов