ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2014 р.
Справа № 921/100/14-г/5

Львівський апеляційний господарський
суд, в складі колегії:

Головуючого-судді:
Данко Л.С.,

Суддів:
Давид Л.Л.,

Якімець Г.Г.,

При секретарі судового засідання:
Кіт М.В.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні матеріали за апеляційною
скаргою Тернопільської обласної
спілки споживчих товариств за № 7/339 від
24.04.2014 р. (вх. № 01-05/2210/14 від 12.05.2014 р.),

на рішення господарського суду
Тернопільської області від 09 квітня 2014
року

у справі № 921/100/14-г/5 (суддя Андрушків
Г.З.),

порушеній за позовом

Позивача: Тернопільської обласної
спілки споживчих товариств, м.
Тернопіль,

До відповідача-1: Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2, м. Тернопіль,

До відповідача-2: Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_3, м. Тернопіль,

Про: відшкодування солідарно з Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 та Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_3 в користь Тернопільської
обласної спілки споживчих товариств
кошти в сумі 4057,20 грн. та заборона
Суб'єкту підприємницької діяльності -
фізичній особі ОСОБА_2 одноосібно
укладати будь-які договори оренди по
приміщенню, що є спільною частковою
власністю Тернопільської обласної
спілки споживчих товариств, покладення
судових витрат на відповідачів.

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: не прибув,

від відповідача-1: ОСОБА_4 - п/к за
довіреністю б/н від 28.02.2013 р.,

від відповідача-2: не прибув.

Права та обов'язки сторін, визначені ст.
ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв та клопотань
про відвід суддів - не надходило.

За клопотанням представника
відповідача-1 в судовому засіданні
проводиться технічна фіксація
судового процесу.

Відповідно до протоколу розподілу
справ КП «Документообіг господарських
судів» від 12.05.2014 р., дану справу
розподілено до розгляду судді -
доповідачу Данко Л.С.

Розпорядженням Голови Львівського
апеляційного господарського суду від
13.05.2014 р. у склад колегії для розгляду
справи № 921/100/14-г/5 господарського суду
Тернопільської області введено суддів
- В.О.Дякович та Г.Г.Якімець.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014 року
прийнято апеляційну скаргу
Тернопільської обласної спілки
споживчих товариств за № 7/339 від 24.04.2014
р. (вх. № 01-05/2210/14 від 12.05.2014 р.) до
провадження та розгляд скарги
призначено на 11.06.2014 року, про що
сторони були належним чином
повідомлені рекомендованою поштою
(докази - оригінали повідомлень про
вручення знаходяться в матеріалах
справи (а.с. 104, 105, 129 -131, 139-135).

Розпорядженням Голови Львівського
апеляційного господарського суду від
06.06.2014 р. у склад колегії для розгляду
даної справи № 921/100/14-г/5 господарського
суду Тернопільської області, замість
судді Дякович О.В. (перебування у
відпустці по догляду за дитиною)
введено суддю Давид Л.Л.

Враховуючи принцип незмінності судді
встановлений п. 3 ч. 4 ст. 47 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів» (зміна колегії суддів) розгляд
даної справи починається заново. При
цьому заново розпочинається й перебіг
передбачених ст. 69 ГПК України строків
вирішення спору (п. 3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012р. № 6 "Про судове рішення").

З підстав зазначених в ухвалі
Львівського апеляційного
господарського суду від 11.06.2014 р.
розгляд справи було відкладено на
02.07.2014 р., про що сторін було належним
чином повідомлено рекомендованою
кореспонденцією, згідно Інструкції з
діловодства господарських судів
України.

В судове засідання, яке відбулось 02.07.2014
р. представник апелянта/позивача,
повторно, не прибув, про причини не
прибуття не повідомив, був належним
чином повідомлений про день, час та
місце розгляду справи, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення, яке отримане скаржником
16.05.2014 р. рекомендованою
кореспонденцією за № 116 (а.с. 104). Як
вбачається з апеляційної скарги,
апелянт/позивач просить: рішення
господарського суду Тернопільської
області від 09 квітня 2014 року у справі №
921/100/14-г/5 в частині відмови в позовній
вимозі про відшкодування солідарно з
відповідачів-1 та 2 на користь
Облспоживспілки коштів в сумі 4057,20 грн.
- скасувати, постановити нове рішення,
яким відшкодувати солідарно з
відповідача-1: Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_2 та відповідача-2:
Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_3 в користь Тернопільської
обласної спілки споживчих товариств
кошти в сумі 4057,20 грн. та судові витрати.

Представник відповідача-1 в судове
засідання прибув, надав пояснення
аналогічні викладеним у відзиві на
апеляційну скаргу, доводи наведені у
відзиві на апеляційну каргу підтримав,
просить рішення місцевого суду
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення, так як вважає, що
місцевий суд дослідив усі обставини, що
мали значення для справи та правильно
оцінив їх, в результаті чого прийняв
законне і обґрунтоване рішення.

Представник відповідача-2 в судове
засідання, повторно, не прибув, вимог
ухвал суду не виконав, про причини
неприбуття не повідомив, поштова
кореспонденція з повідомленням про
вручення поштового відправлення, яка
надсилалась на дві адреси відповідача-2
(п. і. 46000, АДРЕСА_1 АДРЕСА_2) повернулась з
поштовою відміткою: «За закінченням
терміну зберігання» (а. с. 129-131, 133-135).

З огляду на вищенаведене колегія
суддів зазначає наступне:

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України,
про прийняття апеляційної скарги до
провадження господарський суд
виносить ухвалу, в якій повідомляється
про час і місце розгляду скарги.
Питання про прийняття апеляційної
скарги до провадження або відмову у
прийнятті до провадження апеляційний
господарський суд вирішує не пізніше
трьох днів з дня надходження
апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України
визначено, що апеляційна скарга на
рішення місцевого господарського суду
розглядається у двомісячний строк з
дня постановлення ухвали про прийняття
апеляційної скарги до провадження.

Як уже було вище зазначено у цій
постанові, ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
13.05.2014 року прийнято апеляційну скаргу
Тернопільської обласної спілки
споживчих товариств за № 7/339 від 24.04.2014
р. (вх. № 01-05/2210/14 від 12.05.2014 р.) до
провадження та у зв'язку із не
прибуттям в судове засідання
представника апелянта/позивача та
представника відповідача-2 розгляд
справи № 921/100/14-г/5 було відкладено, про
що сторін було належним чином
повідомлено про день, час та місце
розгляду справи рекомендованою
кореспонденцією, згідно Інструкції з
діловодства в господарських судах
України.

Крім того, ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
11.06.2014 р. участь повноважних
представників обов'язковою не
визнавалась.

Згідно, норм чинного законодавства
України не обмежено коло осіб, які
можуть представляти особу в судовому
процесі. Тому неможливість
представника апелянта/позивача та
представника відповідача-2 бути
присутнім у судовому засіданні не
перешкоджає реалізації права учасника
можливості скористатися правами ст. 28
ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Відповідно до викладеного в абз. 1 п. 3.9.2.
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 передбачено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Оскільки,
явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК
України, відкладення розгляду справи є
правом та прерогативою суду, основною
умовою для якого є не відсутність у
судовому засіданні представників
сторін, а неможливість вирішення спору
у відповідному судовому засіданні
(правова позиція викладена у постанові
Вищого господарського суду України від
15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Також судова колегія вважає за
необхідне зазначити, що розпочинаючи
судовий розгляд, суддя-доповідач має
встановити, чи повідомлені про час і
місце розгляду особи, які беруть участь
у справі, але не з'явилися у засіданні.

Наказом Вищого господарського суду
України від 10.12.02 р. № 75 (із змінами та
доповненнями) затверджена Інструкція з
діловодства в господарських судах
України (далі за текстом - Інструкція).

Відповідно до пункту 3.5.11 Інструкції,
перший, належним чином підписаний,
примірник процесуального документа
(ухвали, рішення, постанови)
залишається у справі; на звороті у
лівому нижньому куті цього примірника
проставляється відповідний штамп суду
з відміткою про відправку документа, що
містить: вихідний реєстраційний номер,
загальну кількість відправлених
примірників документа, дату відправки,
підпис працівника, яким вона здійснена.

Дана відмітка, за умови, що її оформлено
відповідно до наведених вимог названої
Інструкції, є підтвердженням належного
надсилання копії процесуального
документа сторонам або іншим учасникам
судового процесу (Інформаційний лист
Вищого господарського суду України від
13.08.08р. № 01-8/482).

З матеріалів справи вбачається, що
судом апеляційної інстанції на адресу
сторін у справі було направлено ухвалу
про відкладення розгляду справи №
921/100/14-г/5 від 11.06.2014 року, що
підтверджується штампом суду з
відміткою про відправку документа (а. с.
126-127/зворот).

Щодо не належного виконання
відповідачем-2 вимог ухвали суду від
13.05.2014 р. у справі № 921/100/14-г/5, колегія
суддів зазначає наступне.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014 р.
зобов'язано відповідача-2 подати:
свідоцтво про державну реєстрацію;
письмовий, документально та нормативно
обґрунтований відзив (заперечення) на
апеляційну скаргу.

Статтею 75 ГПК України визначено, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Відтак, не виконання вимог ухвали суду
не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно статті 99 ГПК України,
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення (ухвали) в
апеляційному порядку, користується
правами, наданими суду першої
інстанції.

З огляду на наведене колегія суддів не
вбачає підстав для відкладення
розгляду апеляційної скарги по справі
№ 921/100/14-г/5 та розгляду справи без
участі представника апелянта/позивача
та представника відповідача-2.

Відповідно до ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали
справи та наявні в ній докази,
перевіривши правильність застосування
матеріального та процесуального
законодавства, колегія суддів
Львівського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення місцевого суду залишити без
змін, апеляційну скаргу - без
задоволення, виходячи з наступного.

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 09.04.2014 року
у справі № 921/100/14-г/5 (суддя Андрушків
Г.З.) в позові - відмовлено (а. с. 92, 93-95).

Не погоджуючись з рішенням місцевого
господарського суду апелянт/позивач
(Тернопільська обласна спілка
споживчих товариств) звернувся до
Львівського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, просить рішення
господарського суду Тернопільської
області від 09 квітня 2014 року у справі №
921/100/14-г/5 в частині відмови в позовній
вимозі про відшкодування солідарно з
відповідачів на користь
Облспоживспілки коштів в сумі 4057,20 грн.
- скасувати, постановити нове рішення,
яким відшкодувати солідарно з
відповідача-1: Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_2 та відповідача-2:
Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_3 в користь Тернопільської
обласної спілки споживчих товариств
кошти в сумі 4057,20 та судові витрати.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що
місцевим господарським судом при
прийнятті рішення порушено норми
матеріального та процесуального права,
так як вважає, що судом при його
прийнятті всупереч вимогам статей 38, 43
ГПК України, не досліджено повно і
всебічно всі обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, а тому
прийняв рішення, яке підлягає
скасуванню.

Щодо порушення норм матеріального
права зазначає, що апелянт/позивач при
поданні позову до суду виходив з того,
що як Тернопільській обласній спілці
споживчих товариств, так і Суб'єкту
підприємницької діяльності ОСОБА_2 на
підставі спільної часткової власності
належить споруда ринку промислових
товарів загальною площею 661,8 кв. м., яка
розташована за адресою АДРЕСА_3,
оскільки виділення часток в натурі не
проводилось, відповідач-1 (ФОП ОСОБА_2.)
на думку апелянта/позивача не мав права
без згоди позивача передавати
відповідачу-2 (ФОП ОСОБА_3.) на умовах
договору оренди частину приміщення,
виходячи з норм п. 1, ст. 358 та 2 ст. 369
Цивільного кодексу України (надалі ЦК
України), що є грубим порушенням прав
позивача, яке підлягає захисту.

Також апелянт зазначає, положеннями ст.
359 ЦК України передбачено, що доходи від
використання майна, що є у спільній
частковій власності … розподіляються
між співвласниками відповідно до їхніх
часток у праві спільної часткової
власності, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними. Апелянт
зазначає, що рішенням місцевого суду
було встановлено, що між позивачем та
відповідачем-1, як співвласниками
майна, угода на здійснення права
спільної часткової власності
приміщення споруди ринку промислових
товарів, відповідно до ст. 358 ЦК України
не укладалась.

Апелянт в апеляційній скарзі
посилається на те, що у зв'язку із
укладеним між відповідачем-1 та
відповідачем-2 Договору оренди від
01.01.2013 р. про тимчасове користування
торгової площі 7,5 кв. м. в споруді ринку,
відповідач-1 повинен сплатити позивачу
частку доходу за період з 01.01.2013 р. по
31.12.2013 р., так як позивач є співвласником
споруди ринку.

Щодо порушення норм процесуального
права апелянт стверджує, відповідно до
ст. 4-2, 4-3, та ст. 38 ГПК України (надалі ГПК
України), місцевий суд без будь яких
обґрунтувань відхилив клопотання
позивача про проведення експертизи у
справі для визначення частки належному
йому доходу по договору укладеному між
відповідачами, крім того,
відповідачем-1, не подано жодного
обґрунтування по суті позову та не
заперечені позовні вимоги щодо
фактичного використання одним із
співвласників та розпорядження
спільним майном на власний розсуд.
Також апелянт зазначає, що місцевий суд
не витребував доказів, чи виконаний
договір оренди: чи передана площа в
оренду та чи сплачувалась відповідачем
орендна плата, оскільки позивач не мав
змоги такі докази подати.

Апелянт вважає, що місцевий суд не
надав обґрунтованого висновку щодо
невизначеної позиції позивача щодо
порушення його прав відповідачем-2 у
справі з приводу заявленої вимоги про
відшкодування коштів солідарно,
оскільки позивач не міг надати такі
докази щодо даної вимоги.

Також звертає увагу суду на те, що в
процесі розгляду справи, з ініціативи
позивача, відповідачем-1 було
представлено копію витягу про державну
реєстрацію прав та копію витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності, однак наведеними
документами встановлено, що з 08 грудня
2012 року власником 500/1000 часток споруди
ринку промислових товарів за
договором дарування є ОСОБА_7, а 03
лютого 2014 р. власником 353/1000 часток є
ОСОБА_8 за договором про поділ майна
подружжя, про що позивачу стало відомо
тільки після ознайомлення з
матеріалами справи, однак місцевим
судом щодо вище наведеного не надано
будь якої оцінки та й ще проігноровано
положення ст. ст. 24, 25 ГПК України.

В частині щодо відхилення судом першої
інстанції клопотань: позивача про
призначення судової експертизи та
Відповідача-1 про зупинення
провадження у даній справі до
прийняття остаточного рішення у інших
справах, слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в
процесі розгляду справи № 921/100/14-г/5 в
господарському суді Тернопільської
області, позивачем (Тернопільська
обласна спілка споживчих товариств)
26.02.2014 р. за вх. № 5752 подано клопотання №
7/290 від 26.02.2014 р. про проведення
експертизи (а.с. 22) з питань: 1. Який дохід
отримав СПД-ФО ОСОБА_2 від використання
майна, що є спільною частковою
власністю Тернопільської
облспоживспілки та ОСОБА_2, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 у 2013
році.; 2. Яка частка доходу по договору
оренди від 01.01.2013 р., укладеного між
СПД-ФО ОСОБА_2 та СПД-ФО ОСОБА_3, від
використання майна, що є спільною
частковою власністю та знаходиться за
адресою: АДРЕСА_3, у 2013 році.

Відповідачем-1 по даній справі 12.03.2014 р.
за вх. № 6378 подано клопотання, в порядку
ст. 79 ГПК України, зупинити провадження
по справі № 921/100/14-г/5 до прийняття
остаточних рішень по справах №
3/64/5022-833/2012, № 921/985/13-г/10, що підтверджує
копіями відповідних постанов (а. с. 35-49).

Місцевий господарський суд дослідивши
подані сторонами докази, якими вони
обґрунтовують свої клопотання, прийшов
до висновку, відхилити клопотання
Відповідача-1 про зупинення
провадження у справі до прийняття
остаточних рішень по справах №
3/64/5022-833/2012, № 921/985/13-г/10 та клопотання
Позивача про призначення судової
експертизи, виходячи з такого.

Як вбачається з поданого Позивачем
клопотання № 7/290 від 26.02.2014 р. про
проведення експертизи та клопотання
Відповідача-1 (вх. № 6378 від 12.03.2014 р.),
вони призводять до зупинення
провадження у справі.

Зупинення провадження у справі - це
тимчасове й повне припинення всіх
процесуальних дій у справі, викликане
настанням зазначених у законі причин,
що перешкоджають подальшому руху
процесу і щодо яких невідомо, коли вони
можуть бути усунені.

Господарський процесуальний кодекс
України передбачає два види зупинення
провадження у справі: обов'язковий,
зазначений в законі, за наявності якого
господарський суд зобов'язаний
зупинити провадження у справі (ч.1 ст. 79
ГПК України), і факультативний,
необов'язковий для господарського
суду, але який застосовується на його
розсуд, зокрема, у випадках призначення
господарським судом судової
експертизи (п.1 ч.2 ст. 79 ГПК України).

Однак, виходячи із змісту норми ст. 79
ГПК України, необхідною передумовою
для застосування такого
необов'язкового виду зупинення
провадження у справі мають бути
обставини, що перешкоджають її
розгляду по суті заявлених позовних
вимог.

Частиною 1 статті 41 ГПК України
передбачено, що для роз'яснення питань,
що виникають при вирішенні
господарського спору і потребують
спеціальних знань, господарський суд
призначає судову експертизу.

Згідно п. 2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 4 від
23.03.2012р. «Про деякі питання практики
призначення судової експертизи»
судова експертиза призначається лише у
разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмета
доказування, тобто у разі, коли
висновок експерта не можуть замінити
інші засоби доказування.

Як вбачається з позовної заяви № 7/255
від 29.01.2014 р. (а.с. 7-9) позивачем уже
розраховано, який дохід отримав СПД-ФО
ОСОБА_2 відтак, поставлені
позивачем/апелянтом питання: 1. Який
дохід отримав СПД-ФО ОСОБА_2 від
використання майна, що є спільною
частковою власністю Тернопільської
облспоживспілки та ОСОБА_2, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 у 2013
році.; 2. Яка частка доходу по договору
оренди від 01.01.2013 р., укладеного між
СПД-ФО ОСОБА_2 та СПД-ФО ОСОБА_3, від
використання майна, що є спільною
частковою власністю та знаходиться за
адресою: АДРЕСА_3 у 2013 році, не є такими,
які потребують спеціальних знань, а
лише дублюють позовні вимоги позивача.

Крім того, клопотання відповідача-1 про
зупинення провадження по справі №
921/100/14-г/5 до прийняття остаточних
рішень по справах № 3/64/5022-833/2012 №
921/985/13-г/10, також не заслуговують на
увагу суду, оскільки відповідачем-1
долучено до матеріалів справи копію
постанови Львівського апеляційного
господарського суду від 20.01.2014 р. по
справі № 3/64/5022-833/2012 та копію постанови
Львівського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014 р. по
справі № 921/985/13-г/10 (а. с. 35-49).

Відповідно до частини 5 ст. 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги, в
силу ст. 124 Конституції України, є
обов'язковим до виконання на всій
території України. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

Відтак, з'ясувавши всі обставини на
яких ґрунтуються подані клопотання,
місцевий суд прийшов до вірного
висновку про відмову в задоволенні
вищевказаних клопотань, з огляду на те,
що позивачем та відповідачем-1 не
вказано обґрунтованих та
документально підтверджених підстав
для зупинення провадження у справі, як
цього вимагають приписи ст. 79
Господарського процесуального кодексу
України.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено місцевим судом, що 05.03.2002 р.
між Тернопільською обласною спілкою
споживчих товариств (Орендодавець - за
цим договором, Позивач - у справі) та
Суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою (Приватним
підприємцем) ОСОБА_2 (Орендар - за цим
договором, Відповідач-1 - у справі) було
укладено Договір оренди приміщення з
додатками до нього № 1 від 07.11.2002р., № 2
від 08.11.2002 р., № 3 від 01.09.2004 р. (далі за
текстом - Договір від 05.03.2002 р.)(а.с. 60-62, 64,
65, 66).

Вказаний Договір з додатками укладено
у письмовій формі, шляхом складення
єдиного документа, підписано
повноважними представниками сторін, їх
підписи посвідчено печатками, що
відповідає приписам ст.ст. 154, 257 ЦК УРСР
(в редакції від 18 липня 1963 р. із змінами,
внесеними до нього), які були чинними на
момент укладення цього Договору.

Згідно умов вищевказаного Договору від
05.03.2002 р. Орендодавець передає, а
Орендар бере у тимчасове користування
торгове приміщення - магазин «Вироби
кооператорів» площею 677,3 кв.м.,
розташований в АДРЕСА_3, на
центральному ринку м. Тернополя, - далі
за текстом «об'єкт, що орендується» (п.
1.1. Договору від 05.03.2002 р.). Об'єкт, що
орендується передається за актом
прийому-передачі (п. 3.2. Договору від
05.03.2002 р.).

Термін оренди складає 10 (десять) років з
моменту приймання об'єкта, що
орендується, за актом здачі-приймання
(п. 4.1. цього Договору). Термін оренди
може бути скорочений лише за згодою
сторін та у випадку передбаченому п. 10.1.
Договору (п. 4.3. Договору).

Пунктом 5.2. Договору визначено розмір
орендної плати за весь об'єкт, що
орендується та порядок оплати орендної
плати (п. 5.1. Договору від 05.03.2002 р.).

Пунктом 7.2. зазначеного Договору
визначено, що Орендар має право здавати
об'єкт, що орендується, в суборенду без
згоди Орендодавця.

29.03.2002 р. Тернопільської обласної
спілки споживчих товариств
(Орендодавець) передала, а СПД-ФО ОСОБА_2
(Орендар) прийняв в операційну оренду
майно згідно Договору оренди
приміщення від 05.03.2002 р., про що
складено Акт приймання-передачі від
29.03.2002 р., підписаний представниками
сторін за цим Договором та скріплений
печатками (а.с. 68).

Як встановлено місцевим господарським
судом та вбачається з матеріалів
справи, 07.11.2002 р. сторони уклади Додаток
№ 1 до Договору оренди приміщення від
05.03.2002 р. (а.с. 64), яким в новій редакції
виклали п. 5.2. Договору щодо розміру
орендної плати за період з 07.11.2002 р. до
часу вводу об'єкта в експлуатацію
Орендарем і встановлено її розмір в
сумі 1350 грн. в місяць.

Додатком № 3 від 01.09.2004 р. до Договору
оренди приміщення від 05.03.2002 р.
доповнено п. 5.2. Договору, що у зв'язку із
збільшенням розміру орендної плати за
земельну ділянку по АДРЕСА_3, м.
Тернопіль, з 01.01.2004 р. (додаток до
Договору оренди земельної ділянки від
17.09.2002 р. зареєстрований у відділі
земельних ресурсів Тернопільської
міської ради 04.03.2004 р. за № 108) Орендар
додатково сплачує Орендодавцю з 01.09.2004
р. 647,03 грн. в місяць.

З 01.01.2004 р. набрали чинності Цивільний
та Господарський кодекси України.

Відтак до правовідносин, які виникли на
підставі Договору оренди приміщення
від 05.03.2002 р. та продовжують існувати
після набрання чинності ЦК України та
ГК України, застосовуються норми
вищенаведених Кодексів, які набрали
чинності з 01.01.2004 р. (ч. 4 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України та абз.
2 ч. 4 Розділу ІХ Прикінцеві положення ГК
України).

06.12.2005 р. Виконкомом Тернопільської
міської ради посвідчено, що споруда
ринку промислових товарів загальною
площею 661,8 кв.м. розташована за адресою:
АДРЕСА_3, належить Тернопільській
обласній спілці споживчих товариств на
праві приватної власності, про що
видано Свідоцтво про право власності
на споруду ринку промислових товарів
від 06.12.2005 р.

Згідно Витягу про державну реєстрацію
прав № 30311165 від 16.06.2011 р. Товариство з
обмеженою відповідальністю «Міське
бюро технічної інвентаризації» (м.
Тернопіль) на підставі рішення
господарського суду Тернопільської
області від 16.11.2010 р. у справі № 15/176-3468,
зареєструвало за ОСОБА_2 право
власності (приватної спільної
часткової) на частку 853/1000 споруди ринку
промислових товарів за адресою:
Тернопільська область, АДРЕСА_3,
реєстраційний № 33180741, номер запису:
1283,3559 в книзі 5,31.

Зазначені вище обставини встановлено
постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014 р. у
справі № 921/985/13-г/10 (а.с. 44-49), прийнятою
за результатами розгляду апеляційної
скарги Тернопільської облспоживспілки
на рішення господарського суду
Тернопільської області від 25.11.2013 р. у
справі № 921/985/13-г/10 за позовом
Тернопільської облспоживспілки до
СПД-ФО ОСОБА_2 про зобов'язання передати
за актом передачі-прийняття
співвласникам майно: споруду ринку
промислових товарів, копії договорів
оренди торгових місць (завірені
орендарем та суборендарем) відповідно
до кількості фактично наявних місць,
актів взаєморозрахунків станом на день
передачі ОСОБА_2 і третіми особами та
стягнення неустойки та пені за
неповернення орендованого майна в сумі
76062,01 грн. за Договором оренди від 05.03.2002
р., тобто дані факти встановлені
рішенням суду між тими самими
сторонами, що й по даній справі.

Слід зазначити, що правову оцінку
вищевказаному Договору від 05.03.2002 р.
надано у постанові Львівського
апеляційного господарського суду від 20
січня 2014 р. у справі № 3/64/5022-833/2012 (а.с.
36-43).

Також вищезазначеною постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 20.01.2014 р. по
справі № 3/64/5022-833/2012 було встановлено,
що рішенням господарського суду
Тернопільської області від 16.11.2010 р. у
справі № 15/176-3468, яке набрало законної
сили, СПД - ФО ОСОБА_2 визнано
співвласником на праві спільної
часткової власності орендованого
торгового приміщення споруди ринку
промислових товарів, розташованого в м.
Тернополі, АДРЕСА_3, з часткою у праві
спільної часткової власності в розмірі
85,3 %.

На підставі рішення господарського
суду Тернопільської області від 16.11.2010
р. у справі № 15/176-3468 за позивачем
зареєстровано право власності на 853/1000
споруди ринку промислових товарів за
адресою: АДРЕСА_3, реєстраційний номер
33180741, номер запису 1283,3559 в книзі 5,31,
форма власності - приватна спільна
часткова.

В матеріалах справи міститься копія
Витягу про державну реєстрацію прав (а.
с. 86), № 30311165 від 16.06.2011 р. виданий
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Міське бюро
технічної інвентаризації» (м.
Тернопіль), яким 16.06.2011 року на підставі
рішення господарського суду
Тернопільської області від 16.11.2010 року
у справі № 15/176-3468, зареєстровано за
ОСОБА_2 право власності (приватної
спільної часткової) на частку 853/1000
споруди ринку промислових товарів за
адресою: Тернопільська обл., АДРЕСА_3,
реєстраційний номер 33180741, номер запису
1283,3559 в книзі 5,31.

Також вищевказаним рішенням суду,
відмовлено СПД-ФО ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог про зміну Договору
оренди від 05.03.2002 р. в частині орендної
плати пропорційно до визнаної частки
СПД - ФО ОСОБА_2 у праві спільної
часткової власності.

Відмовляючи в задоволенні
вищевказаної частини позовних вимог
суд зазначив про їх передчасність та
про відсутність як доказів звернення
СПД-ФО ОСОБА_2 до Тернопільської
облспоживспілки з пропозицією про
внесення змін в договір оренди, так і
доказів відмови відповідача щодо
внесення таких змін.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК
України, обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, крім
встановлених рішенням третейського
суду, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

У п. 2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011 № 18, зазначено, що не потребують
доказування преюдиціальні факти, тобто
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) у процесі розгляду
іншої справи, в якій беруть участь ті
самі сторони, в тому числі і в тих
випадках, коли в іншому спорі сторони
мали інший процесуальний статус.

При цьому, преюдиціальне значення
процесуальним законом надається саме
фактам, встановленим судовими
рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах).

Однак, позивач стверджує, що 01.01.2013 р.
відповідачем-1 (СПД-ФО ОСОБА_2.) та
відповідачем-2 (СПД-ФО ОСОБА_3.) було
укладено Договір оренди, який на думку
апелянта/позивача, суперечить ст. 358 ЦК
України, оскільки скаржник є також
власником споруди ринку промислових
товарів загальною площею 661,8 кв. м., яка
розташована за адресою АДРЕСА_3, на
підставі Свідоцтва про право власності
на споруду рину промислових товарів
від 06.12.2005 р. (а.с. 15).

Відповідно до поданого
апелянтом/позивачем Договору б/н від
01.01.2013 р. (а.с. 16) укладеного між СПД-ФО
ОСОБА_2 (Орендодавець, відповідач-1 - по
даній справі) та СПД-ФО ОСОБА_3 (Орендар,
відповідач-2 - по даній справі)
вбачається, що за умовами п.1.1. Договору
оренди від 01.01.2013 р., Орендодавець
(відповідач-1 - по справі) передає, а
Орендар (відповідач- 2 - по справі)
приймає в тимчасове користування
торгову площу 7,5 кв.м. в споруді ринку
промислових товарів, який розташований
в м. Тернополі, АДРЕСА_3, на центральному
ринку м. Тернополя.

Зазначена в п.1 Договору оренди від
01.01.2013 р. торгова площа, що орендується
повинна бути передана Орендодавцем та
прийнята Орендарем протягом трьох днів
з моменту підписання договору оренди
(п. 3.1. Договору оренди).

У відповідності до п 3.2. цього Договору
оренди, передача торгової площі, що
орендується, здійснюється за актом
передачі, що складається
представниками сторін.

Пунктом 5.1. Договору оренди від 01.01.2013 р.
сторони погодили, що Орендар сплачує
Орендодавцю орендну плату за торгову
площу, що орендується в розмірі 2300,00
грн. в місяць з урахуванням ПДВ.

Даний Договір укладено на період з
01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. і, як зазначено в
умовах Договору, не підлягає
продовженню (п.4.1. Договору).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно). Майно може належати особам на
праві спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частки спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.
Якщо договір між співвласниками про
порядок володіння та користування
спільним майном відповідно до їхніх
часток у праві спільної часткової
власності посвідчений нотаріально, він
є обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

Плоди, продукція та доходи від
використання майна, що є у спільній
частковій власності, надходять до
складу спільного майна і
розподіляються між співвласниками
відповідно до їхніх часток у праві
спільної часткової власності, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ними (ст. 359 ЦК України).

Статтею 360 ЦК України передбачено, що
співвласник відповідно до своєї частки
у праві спільної часткової власності
зобов'язаний брати участь у витратах на
управління, утримання та збереження
спільного майна, у сплаті податків,
зборів (обов'язкових платежів), а також
нести відповідальність перед третіми
особами за зобов'язаннями, пов'язаними
із спільним майном.

Як встановлено місцевим господарським
судом та вбачається з матеріалів даної
справи, між позивачем та відповідачем-1
не укладалось угода та/або договір на
здійснення права спільної часткової
власності (чи про порядок володіння та
користування спільним майном
відповідно до їхніх часток у праві
спільної часткової власності)
приміщення - ринком промислових
товарів за адресою: Тернопільська
область, АДРЕСА_3, у відповідності до
приписів ст. 358 ЦК України.

В матеріалах справи такі докази, в
розумінні статей 32, 33, 34 ГПК України
відсутні, сторонами не подано.

Як вбачається з матеріалів даної
справи, місцевий господарський суд
надав правову оцінку Договору оренди
від 01.01.2013 р. укладений між СПД-ФО ОСОБА_2
та СПД-ФО ОСОБА_3, про що зазначено вище
у цій постанові, та встановив, що
відповідно до п. 3.2. зазначеного
Договору, передача торгової площі, що
орендується, здійснюється за актом
передачі, що складається
представниками сторін (а.с. 16), що
Орендар сплачує Орендодавцю орендну
плату за торгову площу, що орендується
в розмірі 2300 грн. в місяць з урахуванням
ПДВ (п. 5.1. Договору від 01.01.2013р.). Даний
Договір укладено на період з 01.01.2013 р. по
31.12.2013 р. і, як зазначено в умовах
Договору, не підлягає продовженню (п. 4.1.
Договору).

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивачем не доведено в
установленому законом порядку
належними та допустимими доказами, а
судом не здобуто доказів про те, чи
виконаний даний Договір оренди, а саме:
чи була передача площа, зазначена в
Договорі (7,5 кв.м.) в оренду
відповідачу-2, оскільки відсутній Акт
передачі (п. 3.2. Договору) та чи
сплачується відповідачем-2 орендна
плата, тобто не доведено чи були
отримані доходи від здачі майна, що є у
спільній частковій власності, в оренду
відповідачу-2 (СПД-ФО ОСОБА_3.).

Окрім того, позивачем не вказано, яким
чином відповідач-2 (СПД-ФО ОСОБА_3.)
порушив його охоронювані законом права
і обов'язки щодо користування ним
(позивачем) належного йому часткою у
приміщенні площею 661,8 кв.м., яке
розташоване в АДРЕСА_3, і на якій
підставі повинен відшкодовувати йому
збитки в сумі 4057, 20 грн., тоді як згідно
вимог ст.ст. 359-360 ЦК України
взаємовідносини, що виникають із права
спільної часткової власності,
виникають між співвласниками цього
майна.

З огляду на наведене, твердження
апелянта, що місцевим судом порушено
норми ст. 4-2, 4-3, та ст. 38 ГПК України, так
як місцевий суд не витребував доказів,
чи виконаний договір оренди: чи
передана площа в оренду та чи
сплачувалась відповідачем орендна
плата, оскільки позивач не мав змоги
такі докази подати, колегія суддів
вважає їх безпідставними та такими, що
не заслуговують на увагу суду, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 4-2 ГПК України
визначено, що правосуддя у
господарських судах здійснюється на
засадах рівності всіх учасників
судового процесу перед законом і судом.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, що було вчинено
місцевим господарським судом під час
розгляду даної справи, що
підтверджується ухвалами місцевого
господарського суду, оскільки справа
неодноразово відкладалась, для подання
сторонами додаткових доказів.

Відповідно до статті 59 Конституції
України кожен має право на правову
допомогу. У випадках передбачених
законом, ця допомога надається
безоплатно. Кожен є вільним у виборі
захисника своїх прав.

Для забезпечення права на захист діє
адвокатура.

Статтею 28 ГПК України визначено, що
справи юридичних осіб в господарському
суді ведуть їх органи, що діють в межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами, через
свого представника. Представниками
юридичних осіб можуть бути також інші
особи, повноваження яких
підтверджуються довіреністю від імені
підприємства, організації.

Статтею 38 ГПК України (в редакції
Закону України від 07.07.2010 р. № 2453-УІ)
визначено, що сторона (Позивач та
Відповідач, згідно ст. 21 ГПК України)
або прокурор у разі неможливості
самостійно надавати докази вправі
подати клопотання про витребування
господарським судом доказів та
зазначено, що повинно містити таке
клопотання (частина 2 ст. 38 ГПК України).

Господарським процесуальним кодексом
України не передбачено обов'язку для
господарського суду на вимогу сторони
(позивача та/або відповідача), збирати
докази та/або збирати нові докази,
додатково перевіряти докази, залучати
сторін, в т.ч. прокурора, для скасування
судового рішення, яке набрало законної
сили.

Не встановлено такого обов'язку для
Національного Суду Європейською
Конвенцією з прав людини і
основоположних свобод (та протоколами
до неї), яка є частиною національного
законодавства України, відповідно до
статті 9 Конституції України як чинний
договір, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.
Ратифікація Конвенції відбулася на
підставі Закону України від 17 липня 1997
року № 475/97-ВР. Конвенція набула
чинності 11 вересня 1997 року.

Важливим елементом згідно Конвенції
справедливого судового розгляду є
рівність сторін. Загалом, рівність
сторін означає, що має бути однакове
ставлення до сторін у справі; жодна зі
сторін не має отримувати суттєві
переваги над іншою стороною. Виходячи
із приписів статті 6 Конвенції, сторони
повинні представляти суду власні
аргументи і докази, а суд повинен з
однаковою ретельністю розглядати
подання кожної із сторін та всі
представлені йому докази.

Принцип рівності сторін за правилами
ст. 6 Конвенції передбачає, що жодна з
сторін не отримує сприятливіших умов
для представлення своєї позиції або
аргументів в разі відсутності іншої
сторони.

При цьому слід зазначити, що постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014 р. по
справі № 921/985/13-г/10 (а.с. 44-49) встановлено,
що між Тернопільською
облспоживспілкою і СПД-ФО ОСОБА_2
існували орендні взаємовідносини до
29.03.2012 р. і за неповернення орендованого
майна на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України
стягнуто з останнього неустойку у
розмірі подвійної плати за
користування даним майном за весь час
прострочення (за період з 01.04.2012 р. по
01.09.2013 року).

При таких обставинах місцевий
господарський суд прийшов до
правомірного висновку про те, що
позовні вимоги про відшкодування
солідарно з відповідача-1 СПД-ФО ОСОБА_2
та відповідача-2 СПД-ФО ОСОБА_3 на
користь Тернопільської обласної
спілки споживчих товариств коштів в
сумі 4057 грн. 20 коп. є необґрунтованими,
такими, що не підтверджені матеріалами
справи і відповідно такими, що
задоволенню не підлягають.

Разом з тим, як вбачається із позовної
заяви, позивач посилаючись на ст.ст. 1, 2,
4-2, 12, 54, 64 ГПК України клопотав перед
судом заборонити Суб'єкту
підприємницької діяльності - фізичній
особі ОСОБА_2 одноосібно укладати
будь-які договори оренди по приміщенню,
що є спільною частковою власністю
Тернопільської облспоживспілки (п. 2
прохальної частини позову (а.с. 9).

По своїй суті зазначена вимога
позивача є клопотанням про
забезпечення позову.

Забезпечення позову регулюються
статтями 66, 67 та 68 Розділу Х ГПК України,
а не статтями 1, 2, 4-2, 12, 54, 64 ГПК України,
як вказав у позовній заяві позивач.

Забезпечення позову є засобом
запобігання можливим порушенням
майнових прав чи охоронюваних законом
інтересів юридичної або фізичної особи
і може застосовуватись на будь-якій
стадії процесу. Основною умовою
застосування заходів до забезпечення
позову є достатньо обґрунтоване
припущення, що майно ( в т.ч. грошові
суми, цінні папери тощо), яке є у
відповідача на момент пред'явлення
позову до нього, може зникнути,
зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Забезпечувальні заходи за загальним
правилом застосовуються
господарськими судами у випадках, коли
незастосування цих заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду
(ст. 66 ГПК України), необхідність
вживання забезпечувальних заходів
повинна бути заявником належним чином
мотивована. З цією метою і з
урахуванням ст. 33 ГПК України
обов'язковими є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язане застосування заходів до
забезпечення позову.

Перелік заходів до забезпечення позову
є вичерпним та визначений ст. 67 ГПК
України.

При вирішенні питання про застосування
останніх господарський суд повинен
дати оцінку обґрунтованості доводів
заявника про необхідність
застосування відповідних заходів з
урахуванням розумності,
обґрунтованості й адекватності вимог
заявника, наявності зв'язку між
конкретними видом забезпечення позову
і предметом відповідної позовної
вимоги, порушення прав заявника або
реальна загроза їх порушення у випадку
невжиття таких заходів, тощо.

Однак, як вбачається із тексту позовної
заяви та доданих до неї документів,
позивачем не доведено належними та
допустимими доказами з урахуванням ст.
33 ГПК України та не мотивовано, що
незастосування цих заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду,
відтак вказана вимога до задоволення
не підлягає.

У разі, якщо на думку апелянта,
зазначена в п. 2 прохальної частини
позову вимога є позовною, то ст. 16 ЦК
України та ст. 20 ГК України визначені
способи захисту цивільних прав та
інтересів судом, положеннями яких не
передбачено такого способу захисту
цивільного права як заборона вчиняти
певні дії, зокрема, на майбутнє.

З огляду вище викладене, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
суду про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог і в цій
частині.

Інші твердження та посилання
апелянта/позивача наведені в
апеляційній скарзі колегією суддів до
уваги не приймаються, оскільки вони є
надуманими, не доведені перед судом
належними та допустимими доказами в
розумінні статей 33 та 34 ГПК України.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору; ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі.

У відповідності до пункту 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та відповідно до ст. 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 ГПК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Враховуючи все вище наведене,
встановивши факти, які мають значення
для вирішення спору, оцінивши їх в
сукупності, відповідно до ст. 43 ГПК
України, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційну скаргу
Тернопільської обласної спілки
споживчих товариств слід залишити без
задоволення, рішення господарського
суду Тернопільської області від 09.04.2014
р. у справі № 921/100/14-г/5 - без змін.

Витрати зі сплати судового збору за
перегляд рішення в апеляційному
порядку покласти на апелянта/позивача
у даній справі.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 89, 99, 101,
103, 105 Господарського процесуального
кодексу України, Львівський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Тернопільської області від 09.04.2014 року
у справі № 921/100/14-г/5 - залишити без змін,
апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за
перегляд судового рішення в
апеляційному порядку покласти на
апелянта/позивача.

3. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути
господарському суду Тернопільської
області.

Головуючий суддя
Данко Л.С.

Суддя
Давид Л.Л.

Суддя
Якімець Г.Г.

В судовому засіданні 02.07.2014 р.
оголошено вступну і резолютивну часини
постанови. Повний текст постанови
складено та підписано - 09.07.2014р.