м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/8416/14 15.07.14
За позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1
до відкритого акціонерного товариства
«Національна акціонерна страхова
про стягнення 71 610,47 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.
Від позивача ОСОБА_2 (за
Від відповідача Чала І.М.(за
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
До господарського суду міста Києва
надійшла позовна заява ФОП ОСОБА_1 до
ВАТ НАСК "Оранта" про стягнення
Ухвалою суду від 05.05.2014 суддя Дупляк О.М.
порушила провадження у справі № 910/8416/14.
Розпорядженням керівника апарату суду
О.М. Кривенко у зв`язку з тривалим
лікарняним судді Дупляк О.М.,
відповідно до п. 3.1.11 Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду, справу повторним автоматичним
розподілом передано судді Головатюку
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 16.06.2014 суддя Головатюк Л.Д. прийняв
до свого провадження справу № 910/8416/14
за позовом ФОП ОСОБА_1 до ВАТ НАСК
"Оранта" про стягнення заборгованості.
Розгляд справи призначено на 01.07.2014.
В судове засідання 01.07.2014 прибув
представник позивача, надав пояснення
по справі та подав додаткові докази по
справі.
Представник відповідача не прибув в
судове засідання 01.07.2014, причин неявки
суд не повідомив, хоча про час та місце
розгляду справи був повідомленний
Розгляд справи відкладено на 15.07.2014.
В судове засідання 15.07.2014 прибули
представники позивача та відповідача,
надали пояснення по справі та подали
додаткові докази по справі.
Представник позивача просив позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача подав суду
відзив на позовну заяву, в якому
позовні вимоги визнав частково, а саме
в частині основного боргу, 3% річних та
інфляційних збитків, проте просив
зменшити суму пені, оскільки вона
позивачем розрахована не вірно. Суд
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов та
заперечення проти позову, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між ВАТ «HACK «Оранта» (надалі -
страховик, відповідач) та ФОП ОСОБА_1
(надалі - агент, позивач) було укладено
агентський договір № 08-03-30/63-13 від 01.07.2013
(надалі - договір) про надання страхових
агентських послуг.

Відповідно до п. 1.1. договору страховик
доручає, а агент приймає на себе за
винагороду зобов'язання з укладання чи
сприяння в укладенні договорів
страхування від імені страховика.

Згідно до п. 1.2.3. договору страхові
платежі перераховуються
страхувальниками безпосередньо на
рахунок страховика.

Відповідно до ст. 2.2.6. договору
страховик зобов'язаний щомісячно,
протягом 5 робочих днів з дати
підписання сторонами акту наданих
послуг, сплачувати агенту агентську
винагороду.

15.11.2013 між страховиком та агентом було
підписано акт наданих послуг № 222677, за
договорами страхування, укладеними
агентом за період з 01.10.2013 по 31.10.2013,
згідно якого розмір агентської
винагороди, що підлягає сплаті агенту
становить 53 182 грн. 11 коп.

27.01.2014 між страховиком та агентом було
підписано акт наданих послуг № 234235, за
договорами страхування, укладеними
агентом за період з 01.12.2013 по 31.12.2013,
згідно якого розмір агентської
винагороди, що підлягає сплаті агенту
становить 12 208 грн. 72 коп.

Однак, в порушення умов договору,
страховиком не було перераховано
агенту винагороду за зазначеними вище
актами наданих послуг на суму 65 390 грн. 83
коп.

Отже, спір виник внаслідок того, що
позивач вважає, що відповідачем не було
у повному обсязі сплачено вартість
отриманих послуг, в зв'язку з чим у
відповідача виникла заборгованість
перед позивачем в розмірі 65 390,83 грн.

Таким чином судом встановлено факт
наявності порушень відповідачем
взятих на себе господарських
зобов'язань.

Отже, внаслідок укладення договору між
сторонами згідно ст. 11 ЦК України,
виникли цивільні права та обов'язки.
Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
ГК України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено,
що за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

В силу положень ч.1 ст.903 ЦК України
замовник зобов'язаний оплатити надані
йому послуги в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Отже, факт несплати відповідачем
позивачу винагороди за отримані
послуги належним чином доведений, а
також доведений обов'язок відповідача
оплатити позивачу винагороду за
отримані послуги, що дає суду підстави
задовольнити позов позивача в частині
стягнення з відповідача основного
боргу в сумі 65 390,83 грн.

Оскільки факт невиконання та
прострочення грошового зобов'язання
відповідачем є доведеним, у позивача є
всі правові підстави вимагати
стягнення з відповідача передбаченої
договором пені у розмірі облікової
ставки НБУ від суми заборгованості за
кожен день прострочки платежу та
штрафу у відповідності з п. 4.2. договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного або неналежно виконаного
зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

Статтею 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
встановлено, що розмір пені не може
перевищувати подвійну облікову ставку
Національного Банку, що діяла в період,
за який сплачується пеня.

Судом встановлено, що позивачем
помилково розраховано пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ,
замість передбаченого договором
розміру - облікової ставки НБУ. У
зв'язку з наведеним, судом самостійно
розраховано пеню, що передбачена
договором і яка становить: 1640,75 грн.

Отже, згідно з розрахунком суду
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача пеня в сумі 1640,75 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 3% річних в сумі 734,94 грн. та
інфляційні збитки в сумі 2 203,21 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Згідно розрахунку позивача, 3% річних
становлять 734,94 грн., інфляційні збитки
становлять 2 203,21 грн. Суд вважає даний
розрахунок обґрунтованим та
задовольняє позовні вимоги в цій
частині.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що заявлені позивачем вимоги
щодо стягнення з відповідача
заборгованості є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню
частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню витрати по сплаті
судового збору пропорційно
задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з відкритого акціонерного
товариства «Національна акціонерна
страхова компанія» "Оранта" (02081, м. Київ,
Дарницький район, вул. Здолбунівська,
буд. 7-Д, ) на користь
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (03037,
АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) основний борг в розмірі 65
390(шістдесят п'ять тисяч триста
дев'яносто) грн. 83 коп., пеню в сумі
1640(одна тисяча шістсот сорок) грн. 75
коп., 3% річних в сумі 734(сімсот тридцять
чотири) грн. 94 коп., інфляційні збитки в
сумі 2203(дві тисячі двісті три) грн. 21
коп. та судовий збір в розмірі 1 785 (одна
тисяча сімсот вісімдесят п'ять) грн. 16
коп.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України та може
бути оскаржене в порядку та строки,
визначені Господарським процесуальним
кодексом України.

6. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л.Д.

Дата
підписання повного тексту рішення -
21.07.2014