ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2014
Справа № 917/888/14

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", вул.
Шолуденка, 1, м. Київ, 04116

до Комунального підприємства
"Теплоенерго", вул. Чапаєва, 68, м.
Кременчук, Полтавська обл., 39617

про стягнення 117 786,00 грн.

Суддя Ківшик О.В.

Представники:

від позивача : Мацегорін А.О.,
довіреність № 36/10 від 30.12.2013 р., паспорт
серії НОМЕР_1, виданий Мінським РУ ГУ
МВС України в м. Києві 07.12.1999 р.;

від відповідача : Грак С.С., довіреність
б/н від 03.06.2013 р..

08.07.2014 р. у судовому засіданні
відповідно до ст. 85 ГПК України
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення, залучено її до
матеріалів справи та повідомлено про
термін виготовлення повного тексту
судового рішення.

Суть спору : розглядається позовна
заява Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" про стягнення з
Комунального підприємства
"Теплоенерго" 117 786,00 грн.
заборгованості, з яких : 83 453,37 грн. 3%
річних за період з 18.08.2012 р. по 25.04.2014 р.
та 34 333,39 грн. інфляційні втрати за
період з вересня 2012 р. по березень 2014 р.,
нараховані відповідно до ст. 625
Цивільного кодексу України за
несвоєчасну сплату відповідачем
заборгованості, що присуджена до
стягнення згідно рішення
господарського суду Полтавської
області від 17.05.2012 р. у справі № 18/436/12 (з
відстрочкою виконання).

Позивач на позовних вимогах наполягає
за мотивами позовної заяви та пояснень
№ б/н від 13.07.2014 р. (вх. № 1645 від 07.07.2014 р.).

Відповідач надав суду відзив на
позовну заяву № 825 від 17.06.2014 р. (вх. № 7965
від 19.06.2014 р.) та доповнення до відзиву
на позовну заяву № 970 від 07.07.2014 р. (вх. №
8744 від 08.07.2014 р.), за мотивами яких проти
позову заперечує, посилаючись, зокрема,
на те, що у нього відсутня вина у
виникненні заборгованості.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши надані документальні
докази, суд,

встановив:

27.12.2010 року між Дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" та
Комунальним підприємством
"Теплоенерго" був укладений Договір
№ 11/11-54 ТЕ-03 про закупівлю
природного газу за державні кошти (далі
- Договір) предметом якого є передача
постачальником (позивачем) у власність
покупця (відповідача) протягом січня 2011
року по 31.12.2011 року природного газу, та
зобов'язання відповідача прийняти та
оплатити його в обсязі, визначеному
Договором.

В зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем умов Договору щодо оплати
отриманого ним природного газу позивач
звернувся до господарського суду
Полтавської області з позовом про
стягнення з Комунального підприємства
"Теплоенерго" 5 535 324, 96 грн.
заборгованості, з яких : 4 733 291,18
грн. основна заборгованість за
природний газ за договором від 27.12.2010 р.
№ 11/11-54 ТЕ-03; 361 166,09 грн. пеня за період з
06.09.2011 р. по 06.03.2012 р.; 286 102,04 грн.
інфляційні втрати за період з лютого 2011
р. по січень 2012 р.; 154 765, 65 грн. три
відсотки річних за період з 21.02.2011 р. по
06.03.2012 р.. 17.05.2012 р. у справі № 18/436/12 за
позовом Дочірньої компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" про
стягнення з Комунального підприємства
"Теплоенерго" 5 535 324, 96 грн.
заборгованості було прийнято рішення,
яким позовні вимоги були задоволено
частково, а саме : стягнуто з
Комунального підприємства
"Теплоенерго" на користь Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" в особі Харківської філії 4 733
291,18 грн. основного боргу; 180 583,05 грн.
пені; 286 102,04 грн. інфляційних втрат; 154
765,65 грн. 3 % річних від простроченої
суми; 64 380,00 грн. судового збору з
відстрочкою виконання по 17.08.2012 року. В
частині стягнення 180 583,05 грн. пені у
позові відмовлено. Оскільки рішення
господарського суду Полтавської
області у справі № 18/436/12 в
установленому законом порядку
відповідно до ст. 85 ГПК України 29.05.2012 р.
набрало законної сили, на виконання
вищезазначеного рішення господарським
судом Полтавської області було видано
відповідний наказ про примусове
виконання рішення.

Відповідно до ст. 35 ГПК України факти
встановлені рішенням господарського
суду не доводяться знову при вирішенні
інших спорів, в яких беруть участь ті
самі сторони. Отже, суд приймає як
преюдиційні встановлені
вищезазначеним судовим рішенням факти
щодо дати виникнення у відповідача
зобов'язань з оплати отриманого ним
природного газу, а також розміру та
строків прострочення відповідачем
виконання грошових зобов'язань.

За даними позивача відповідач рішення
суду виконав частково, а саме : в
частині оплати отриманого ним від
позивача природного газу по Договору
на загальну суму 4 733 291,18 грн. 29.12.2012 р.. В
частині сплати позивачу 180 583,05 грн.
пені, 286 102,04 грн. інфляційних втрат та 154
765,65 грн. 3 % річних від простроченої
суми, рішення суду не виконано до цього
часу.

З огляду на вищевикладене, позивач
звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача 117 786,00
грн. заборгованості, з яких : 83 453,37 грн. 3%
річних за період з 18.08.2012 р. по 25.04.2014 р.
та 34 333,39 грн. інфляційні втрати за
період з вересня 2012 р. по березень 2014
р., нараховані відповідно до ст. 625
Цивільного кодексу України за
несвоєчасну сплату відповідачем
заборгованості, що присуджена до
стягнення згідно рішення
господарського суду Полтавської
області від 17.05.2012 р. у справі № 18/436/12 (з
відстрочкою виконання).

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Правочин за приписами ст. 204
Цивільного кодексу України є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Положеннями статей 627, 628 Цивільного
кодексу України визначено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526
Цивільного кодексу України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином та в установлений строк,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається. Статтею
193 Господарського кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору. Не
допускаються одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно ст. 599
Цивільного кодексу України та ст. 202
Господарського кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом. Згідно з ч. 1 ст.
612 Цивільного кодексу України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не припустив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Таким чином, чинне законодавство не
пов'язує припинення зобов'язання з
прийняттям судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження з
його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків (Інформаційний
лист ВГСУ від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012).

Відповідно до п. 7.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" у разі, коли
судовим рішенням з боржника стягнуто
суму неустойки (штрафу, пені), то
правова природа відповідної
заборгованості саме як неустойки у
зв'язку з прийняттям такого рішення
залишається незмінною, і тому на неї в
силу припису частини другої ст. 550
Цивільного кодексу України проценти не
нараховуються, інфляційні ж
нарахування та нарахування трьох
процентів річних на цю заборгованість
можуть здійснюватися на загальних
підставах відповідно до частини другої
ст. 625 Цивільного кодексу України з дня,
наступного за днем набрання законної
сили відповідним судовим рішенням.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд приходить до висновку про часткову
правомірність вимог позивача, а саме :

- в частині стягнення з відповідача 8
949,20 грн. інфляційних нарахувань та 43
762,00 грн. 3% річних на стягнену за
рішенням суду від 17.05.2012 р. у справі №
18/436/12 суму основного боргу (з
урахуванням моменту виникнення у
відповідача обов'язку її сплати та
моменту її повної оплати : за період з
01.09.2012 р. по 23.10.2012 р. на суму 4 733 291,18 грн.
та за період з 24.10.2012 р. по 29.12.2012 р. на
суму 4 224 357,18 грн. (розрахунок здійснено
за допомогою калькулятору підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
"Законодавство" з урахуванням
кількості днів у 2012 році, що був
високосним);

- в частині стягнення з відповідача 6
748,27 грн. інфляційних нарахувань на суму
пені за період з 01.09.2012 р. по 31.03.2014 р. та 9
137,43 грн. 3% річних на суму пені за період
з 18.08.2012 р. 25.04.2012 р., оскільки стягнена за
рішенням суду від 17.05.2012 р. у справі №
18/436/12 пеня у розмірі 180 583,05 грн. на
момент винесення даного рішення є
несплаченою (розрахунок здійснено за
допомогою калькулятору підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
"Законодавство" з урахуванням
кількості днів у 2012 році, що був
високосним). При цьому судом враховано
правову позицію, викладену у
процитованому вище п. 7.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань".

В частині позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 30 553,94 грн. 3%
річних та 18 635,92 грн.
інфляційних втрат на стягнені за
рішенням суду від 17.05.2012 р. у справі №
18/436/12 суми 3% річних та інфляційних
втрат суд приходить до висновку, що
останні задоволенню не підлягають за
наступного мотивування.

У розділі 3 Постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" зазначено,
інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 ЦК України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Індекс інфляції - це
показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць. Сплата трьох процентів річних
від простроченої суми (якщо інший їх
розмір не встановлений договором або
законом), так само як й інфляційні
нарахування, не мають характеру
штрафних санкцій і є способом захисту
майнового права та інтересу кредитора
шляхом отримання від боржника
компенсації (плати) за користування ним
коштами, належними до сплати
кредиторові. На суму інфляційних
нарахувань не нараховуються проценти
(п. 3.3 та п. 4.1 Постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Грошовим зобов'язанням, за змістом
статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу
України, є виражене в грошових одиницях
(національній валюті України чи в
грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Грошовим слід
вважати будь-яке зобов'язання, що
складається в тому числі з
правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору. Правові наслідки порушення
юридичними і фізичними особами своїх
грошових зобов'язань передбачені,
зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК
України. (п. 1.1 та п. 1.2 Постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Отже, оскільки стягнені за рішенням
суду інфляційні втрати та 3% річних не є
грошовим зобов'язанням в розумінні
статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу
України, а є способом захисту майнового
права та інтересу кредитора шляхом
отримання від боржника компенсації
(плати) за користування ним коштами,
належними до сплати кредиторові, суд
приходить до висновку, що нарахування
інфляційних втрат та 3 % річних на суму
інфляційних втрат та 3% річних
призводить до подвійного їх стягнення
та суперечить вимогам чинного
законодавства, а тому задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129
Конституції України та ст. 33, ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Допустимих доказів в спростування
вищевикладеного відповідач суду не
надав. Заперечення проти позову за
мотивами відзиву спростовуються
наведеним вище.

За викладеного, позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача 15 697,47
грн. інфляційних втрат та 52 899,43 грн. 3%
річних підтверджені документально та
нормами матеріального права, не
спростовані відповідачем, а тому в цій
частині підлягають задоволенню. В
частині стягнення з відповідача 30 553,94
грн. 3% річних та 18 635,92 грн. інфляційних
втрат позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати зі сплати судового збору
покладаються на сторони пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст.ст. 35, 43, 49, ст. 82-85, ГПК
України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства
"Теплоенерго" (вул. Чапаєва, 68, м.
Кременчук, Полтавська обл., 39617),
ідентифікаційний код юридичної особи
31700972 на користь Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (вул.
Шолуденка, 1, м. Київ, 04116),
ідентифікаційний код юридичної особи
31301827 - 15 697,47 грн. інфляційних втрат, 52
899,43 грн. 3% річних та 1 372,10 грн. витрат по
сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням цим рішенням
законної сили.

3. В частині позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 30 553,94 грн. 3%
річних та 18 635,92 грн.
інфляційних втрат відмовити.

Повне рішення складене 10.07.2014 р.

СУДДЯ

О.В.КІВШИК

Примітка : Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
прийняття, а у разі, якщо у судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частини рішення, воно
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
статті 84 цього Кодексу. Рішення може
бути оскаржено протягом десяти днів з
дня прийняття рішення, а у разі якщо у
судовому засіданні було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
- з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційною інстанцією.