КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2014 р.
Справа№ 925/662/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

За участю представників:

від позивача: Остапенко В.М. -
представник за довіреністю,

від відповідача: представник за
довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«По газопостачанню та газифікації
«Черкасигаз»

на рішення Господарського суду
Черкаської області від 03.06.2014р.

у справі №925/662/14 (суддя Швидкий В.А.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства
«По газопостачанню та газифікації
«Черкасигаз»

про стягнення 267 973,15 грн.

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»
(далі-позивач) звернулося до
Господарського суду Черкаської
області з позовом до Публічного
акціонерного товариства «По
газопостачанню та газифікації
«Черкасигаз» (далі-відповідач) про
стягнення 22 614,93 грн. - 3% річних, 132 283,59
грн. - 7% штрафу та 113 074,63 грн. - пені.

Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 03.06.2014 року
позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Публічного
акціонерного товариства «По
газопостачанню та газифікації
«Черкасигаз» на користь Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» 113 074, 63 грн. пені, 132 283,59 грн. 7 %
штрафу та 4 907,16 грн. на відшкодування
сплаченого судового збору.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції від 03.06.2014р.,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати зазначене рішення суду в
частині стягнення 7 % штрафу та прийняти
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в цій
частині.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
стягнення 7% штрафу в даному випадку
суперечить вимогам діючого
законодавства України, оскільки має
місце подвійного застосування санкцій
за порушення грошових обов'язків.

Позивач не скористався своїм правом
згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав
суду відзив на апеляційну скаргу, що
згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає
перегляду рішення суду першої
інстанції.

Учасники процесу були належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання, про що свідчать наявні в
матеріалах справи докази. Однак,
відповідач наданим йому процесуальним
правом не скористався та в судове
засідання не з'явися, своїх повноважних
представників не направив, про причини
своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що матеріали справи
містять докази повідомлення учасників
судового процесу про дату, час та місце
судового засідання з розгляду
апеляційної скарги, судова колегія
вважає за можливе розглянути подану
апеляційну скаргу за відсутності
представника відповідача.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представника позивача,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення суду, дійшла до
висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції підлягає
частковому скасуванню з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції,
25.04.2012р. між сторонами було укладено
договір № 57-ТКЕ(Б) на купівлю-продаж
природного газу (далі - Договір), у
відповідності до умов якого позивач
(далі-Продавець) зобов'язався передати
у власність відповідачу (далі-Покупцю)
у 2012 році природний газ (далі-газ), а
Покупець зобов'язався приймати та
оплачувати газ на умовах цього
договору.

Згідно із п.1.2 Договору газ, що
продається за цим Договором,
використовується Покупцем виключно
для подальшої реалізації суб'єктам
господарювання, які виробляють теплову
енергію, у тому числі блочних
(модульних) котелень, установлених на
даху та прибудованих (в обсягах
природного газу, що використовується
для виробництва теплової енергії для
потреб бюджетних установ та
організацій та інших споживачів).

Відповідно п. 2.1 Договору Продавець
передає Покупцеві у період з 1 квітня 2012
року по 31 грудня 2012 року газ в обсязі до
8283,402 тис. куб. м., у тому числі по місяцях
кварталів згідно графіку.

Згідно із п.5.2 Договору ціна за 1 000 куб.
м. природного газу на дату його
укладення становить 3 509, 00 грн. без
урахування податку на додану вартість,
збору у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу, за
регульованим тарифом.

До сплати ціна за 1 000 куб. м. природного
газу - 3 509 грн. 00 коп., крім того ПДВ -20%,
всього з ПДВ - 3509 грн. 00 коп.

Позивач свої зобов'язання за Договором
виконав повністю та згідно підписаних
сторонами актів прийому - передачі
поставив відповідачу за квітень-липень
2012 року природній газ на загальну суму
12451550,92 грн. в обсязі 696,322 тис. куб. м.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
визначено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 6.1. Договору оплата за
газ здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати планових обсягів газу протягом
місяця поставки з урахуванням положень
п. 6.2 Договору.

Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 20-го
числа, наступного за місяцем поставки
газу (п. 6.2 Договору).

Оскільки відповідач здійснював оплату
поставленого газу з порушенням строку,
визначеного п. 6.2 Договору, позивачем
заявлено вимогу про стягнення з
відповідача 3% річних, пені, а також 7%
штрафу.

Загальні умови виконання
господарських зобов'язань визначені
ст. 193 Господарського кодексу України
та ст. 526 Цивільного кодексу України,
згідно з якими суб'єкти господарювання
та інші учасники господарських
відносин повинні виконувати
господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Пунктом 7.2 Договору сторони погодили,
що у разі невиконання відповідачем
умов п.6.1, 6.2 Договору зобов'язується
(крім суми заборгованості) сплатити
позивачу пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
прострочення платежу за кожен день
прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми прострочення
платежу.

У відповідності до ч.1 ст.ст.546, 549
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно із п.6 ст.232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи вищевикладене та
перевіривши розрахунок позивача,
судова колегія вважає, що вимоги
останнього в частині стягнення пені за
несвоєчасне виконання відповідачем
взятих на себе грошовий зобов'язань в
розмірі 113 074,63 грн. є обґрунтованими,
нараховані відповідно до
законодавства, тому підлягають
задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення
з відповідача 3% річних, судова колегія
зазначає наступне.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати індексу
інфляції та процентів річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання є способами захисту його
майнового права та інтересу, суть яких
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Системний аналіз законодавства
свідчить, що обов'язок боржника
відшкодувати кредитору причинені
інфляцією збитки з нарахуванням
процентів річних, випливає з вимог ст.625
Цивільного кодексу України.

При цьому, застосування положень
частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України не передбачає наявність вини
боржника.

Відповідної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р.
та Верховний Суд України у постанові №
3-12г10 від 08.11.2010 р.

З огляду на вищезазначені правові
норми боржник не звільняється від
відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлене прострочення
відповідачем грошового зобов'язання,
положення вказаних правових норм та
перевіривши розрахунок позивача,
судова колегія вважає, що вимоги
останнього в частині стягнення 3%
річних в розмірі 22 614,93 грн. є
обґрунтованими, нараховані відповідно
до законодавства, тому підлягають
задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про
стягнення з відповідача 7% штрафу,
судова колегія зазначає наступне.

Пунктом 7.2 Договору сторони погодили,
що у разі невиконання відповідачем
умов п.6.1, 6.2 Договору зобов'язується
(крім суми заборгованості) сплатити
позивачу пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
прострочення платежу за кожен день
прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми прострочення
платежу.

Одним із різновидів господарських
санкцій, які застосовуються до
правопорушника у сфері господарювання,
є штрафні санкції у вигляді грошової
суми (неустойки, штрафу, пені), яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ст. 230 Господарського
кодексу України).

Згідно із ч.2 ст.549 Цивільного кодексу
України штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

При цьому, приписами ст. 627 Цивільного
кодексу України встановлено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

У відповідності до ст. 6 Цивільного
кодексу України сторони мають право
укласти договір, який не передбачений
актами цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття
поширюється і на майнові відносини, що
регулюються Господарським кодексом
України. У зв'язку з цим на положення
Господарського кодексу України про
господарські договори також
поширюються принцип свободи договору,
крім випадків, передбачених абзацем
другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу
України (яка встановлює обмеження
права сторін договору відступати від
положень нормативно-правових актів).

Отже, суб'єкти господарських відносин
при укладенні договору наділені
законодавцем правом забезпечення
виконання господарських зобов'язань
встановленням окремого виду
відповідальності - договірної санкції,
за невиконання чи неналежне виконання
договірних зобов'язань (правова
позиція, викладена в постанові
Верховного суду України від 22.11.10).

Відповідачем обґрунтованих пояснень
щодо неможливості виконати взяті на
себе зобов'язання за спірним Договором,
доказів визнання вказаного пункту
недійсним не подано.

Враховуючи вищезазначене та
перевіривши розрахунок позивача,
судова колегія вважає, що вимоги
останнього в частині стягнення 7%
штрафу в розмірі 132 283,59 грн. є
обґрунтованими, нараховані відповідно
до законодавства, тому підлягають
задоволенню.

Судова колегія звертає увагу на те, що
оскільки розрахунок пені і штрафу за
своєю природою є різним, то відсутні
підстави стверджувати, що це є
відповідальність одного виду.

Крім того, судова колегія не вбачає
підстав для зменшення штрафних санкцій
з тих підстав, що розмір штрафної
санкції не перевищує розмір вартості
поставленого відповідачу газу та не є
надмірно великим відносно вартості
поставленого газу. Відповідач не навів
суду обставин, що мають істотне
значення та можуть слугувати підставою
для зменшення штрафних санкції.
Визначений позивачем розмір санкцій
забезпечує мету дисциплінування
відповідача у дотриманні договірної
дисципліни та не може вважатись
надмірно великим для відповідача.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені обставини, сторонами не
надано.

Доводи, наведені відповідачем в
апеляційній скарзі, судовою колегією
до уваги не приймаються з огляду на те,
що вони є необґрунтованими та такими,
що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
Публічного акціонерного товариства
«По газопостачанню та газифікації
«Черкасигаз» не підлягає задоволенню,
а оскаржуване рішення суду першої
інстанції підлягає частковому
скасуванню; позов Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» слід задовольнити повністю.

Судові витрати покладаються на
підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «По
газопостачанню та газифікації
«Черкасигаз» на рішення
Господарського суду Черкаської
області від 03.06.2014р. у справі №925/662/14
залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду
Черкаської області від 03.06.2014 року у
справі №925/662/14 скасувати частково.

3.Позов Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»
задовольнити повністю.

4.Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «По газопостачанню та
газифікації "Черкасигаз" ( 18000, м.
Черкаси, вул. Громова, 142, код 03361402) на
користь Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (01001, м.
Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720)
пеню в розмірі 113 074 (сто тринадцять
тисяч сімдесят чотири) грн. 63 коп., 7%
штрафу в розмірі 132 283 (сто тридцять дві
двісті вісімдесят три) грн. 59 коп., 3%
річних в розмірі 22 614 (двадцять дві
шістсот чотирнадцять чотири) грн. 93 коп.
та 5 359 (п'ять тисяч триста п'ятдесят
дев'ять) грн. 46 коп. на відшкодування
сплаченого судового збору.

5.Доручити Господарському суду
Черкаської області видати наказ.

6.Матеріали справи №925/662/14 повернути до
Господарського суду Черкаської
області.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 21.07.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв