КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2014 р. Справа№ 62/86

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Кропивної Л.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання -
Підченко О.Ю.

за участю представників:

від прокуратури: Шевченко О.В.,
посвідчення №002629 від 05.09.2012;

від позивача: Сіднєнко О.Л., представник
за довіреністю №513 від 20.12.2013;

від відповідача 1: Хоменко А.В.,
представник за довіреністю №11/01-42/2049
від 25.12.2013;

від відповідача 2: не з'явився;

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Малого
багатогалузевого приватного
підприємства «Оста»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 04.11.2011

у справі №62/86 (суддя Любченко М.О.)

за позовом Заступника прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України

до 1) Федерації професійних спілок
України;

2) Малого багатогалузевого приватного
підприємства «Оста»

про визнання недійсним договору та
зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду
Київської області передані позовні
вимоги Заступника прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України (далі -
позивач) до Федерації професійних
спілок України (далі - відповідач 1) та
Малого багатогалузевого приватного
підприємства «Оста» (далі - відповідач
2) про:

- визнання недійсним з моменту
укладення підписаного 26.05.2004 між
Федерацією професійних спілок України
та Малим багатогалузевим приватним
підприємством «Оста»договору
купівлі-продажу майнового комплексу
загальною площею 1040,8кв.м,
розташованого за адресою: м.Київ,
вул.Вишгородська, 85/79;

- визнання за державою в особі
позивача права власності на майновий
комплекс загальною площею 1040,8кв.м,
розташований за адресою: м.Київ,
вул.Вишгородська, 85/79;

- витребування у власність держави
в особі позивача з незаконного
володіння відповідача 2 майнового
комплексу загальною площею 1040,8кв.м,
розташованого за адресою: м.Київ,
вул.Вишгородська, 85/79.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 04.11.2011 у справі №62/86 позов
задоволено повністю. Визнано недійсним
з моменту укладення підписаний 26.05.2004
між Федерацією професійних спілок
України та Малим багатогалузевим
приватним підприємством "ОСТА" договір
купівлі-продажу майнового комплексу
загальною площею 1040,8кв.м, розташований
за адресою: м.Київ, вул.Вишгородська,
85/79.

Визнано за державою в особі Фонду
державного майна України право
власності на майновий комплекс
загальною площею 1040,8кв.м, розташований
за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська,
85/79. Витребувано у власність держави в
особі Фонду державного майна України з
незаконного володіння Малого
багатогалузевого приватного
підприємства "ОСТА" майновий комплекс
загальною площею 1040,8кв.м, розташований
за адресою: м.Київ, вул.Вишгородська,
85/79.

Стягнуто з Федерації професійних
спілок України на користь Державного
бюджету України витрати по сплаті
державного мита в сумі 5000,00грн.
Стягнуто з Федерації професійних
спілок України на користь Державного
бюджету України витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в сумі 118,00грн.
Стягнуто з Малого багатогалузевого
приватного підприємства "Оста" на
користь Державного бюджету України
витрати по сплаті державного мита в
сумі 5000,00грн. Стягнуто з Малого
багатогалузевого приватного
підприємства "Оста" витрати на
інформаційно-технічного забезпечення
судового процесу в сумі 118,00грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, Мале
багатогалузеве приватне підприємство
"Оста" звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 04.11.2011 у справі №62/86 та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.12.2011 (колегія
суддів у складі: головуючий суддя
Сітайло Л.Г., судді: Алданова С.О.,
Дикунська С.Я.) апеляційну скаргу
Малого багатогалузевого приватного
підприємства "Оста" прийнято до
проводження.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 07.03.2012
задоволено заяву про самовідвід судді
Сітайло Л.Г.

Розпорядженням керівника апарату
Київського апеляційного
господарського суду від 07.03.2012 №02-15/143 у
зв'язку з самовідводом головуючого
судді, відповідно до п. 3.1.13 Положення
про автоматизовану систему
документообігу суду, призначено
повторний автоматизований розподіл
справи № 62/86.

Згідно з відмітки
інформаційно-статистичного відділу
Київського апеляційного
господарського суду від 07.03.2012
проведено автоматичний розподіл
справи № 62/86 та передано її на розгляд
колегії суддів у складі: головуючого
судді - Рудченко С.Г. суддів Кропивної
Л.В. та Поляк О.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.03.2012, колегія
суддів у складі головуючого судді
Рудченко С.Г., суддів КропивноїЛ.В. та
Поляк О.І. апеляційну скаргу прийнято
до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.05.2012
провадження у справі №62/86 було
зупинено та призначено судову
будівельно-технічну експертизу.

30.08.2012 через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз надійшли матеріали справи
№62/86 з листом про залишення ухвали
Київського апеляційного
господарського суду від 16.05.2012 без
виконання, оскільки попередня оплата
за проведення експертизи відповідачем
2 виконана не була.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 03.09.2012
поновлено апеляційне провадження у
справі №62/86, розгляд справи призначено
на 19.09.2012.

14.09.2012 через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду представником
відповідача 2 подано клопотання про
повторне призначення судової
будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.09.2012 (колегія
суддів у складі: головуючий суддя
Рудченко С.Г., судді: БуравльовС.І.,
Шапран В.В.) у справі №62/86 призначено
судову будівельно-технічну експертизу,
апеляційне провадження зупинено до
результатів проведення експертного
дослідження.

Розпорядженням керівника апарату
Київського апеляційного
господарського суду від 18.12.2012 №02-15/684 у
зв'язку з перебуванням головуючого
судді Рудченка С.Г. на довгостроковому
лікарняному, відповідно до п.3.1.13
Положення про автоматизовану систему
документообігу суду, призначено
повторний автоматизований розподіл
справи №62/86.

Згідно з відмітки
інформаційно-статистичного відділу
Київського апеляційного
господарського суду від 18.12.2012
проведено автоматичний розподіл
справи №62/86 та передано її на розгляд
судді Київського апеляційного
господарського суду Смірновій Л.Г.

24.05.2013 через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз надійшли матеріали справи
№62/86 з листом про залишення ухвали
Київського апеляційного
господарського суду від 19.09.2012 без
виконання, оскільки учасниками
судового процесу не надано додаткових
документів за клопотанням судового
експерта, необхідних для проведення
експертного дослідження.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
27.05.2013 для розгляду апеляційної скарги
Малого багатогалузевого приватного
підприємства "Оста" у справі №62/86
сформовано колегію суддів у складі
головуючого судді Смірнової Л.Г.,
суддів Тищенко О.В. та ЧорноїЛ.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.05.2013,
колегією суддів у складі головуючого
судді Смірнової Л.Г., суддів ТищенкоО.В.
та Чорної Л.В. прийнято для здійснення
апеляційного провадження справу №62/86,
поновлено апеляційне провадження у
справі №62/86 та призначено до розгляду
на 12.06.2013.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 12.06.2013 у зв'язку
з перебуванням судді ТищенкоО.В. у
відпустці було доручено здійснити
розгляд справи №62/86 колегією суддів у
складі головуючого судді Смірнової
Л.Г., суддів ГончароваС.А., та Чорної Л.В.

Через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшло клопотання про призначення
судово-будівельної експертизи.

Cудова колегія дійшла висновку про
призначення у справі №62/86
судово-будівельної експертизи,
проведення якої доручено Київському
науково-дослідному інституту судових
експертиз, у зв'язку з цим прийнято
відповідну ухвалу від 12.06.2013.

15.11.2013 на адресу Київського
апеляційного господарського суду
надійшов лист КНДІСЕ з повідомленням
про неможливість надання висновку
експерта судової будівельно-технічної
експертизи, в якому зазначено, що
учасниками судового процесу не надано
додаткових документів за клопотанням
судового експерта, в зв'язку з чим
матеріали справи №62/86 повертаються до
Київського апеляційного
господарського суду без виконання.

Розпорядженням cекретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 18.11.2013, у звязку
з перебуванням судді ГончароваС.А. у
відпустці, розгляд апеляційної скарги
у даній справі було доручено здійснити
колегії суддів у складі головуючого
судді СмірновоїЛ.Г., суддів Іоннікової
І.А. та Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.11.2013 у складі
колегії суддів головуючого судді
СмірновоїЛ.Г., суддів ІонніковоїІ.А. та
Чорної Л.В. поновлено апеляційне
провадження у справі №62/86, розгляд
справи призначено на 08.01.2014.

Через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від відповідача 1
надійшло клопотання про призначення
експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014
призначено судову будівельно-технічну
експертизу, апеляційне провадження
зупинено до результатів проведення
експертного дослідження.

30.05.2014 на адресу Київського
апеляційного господарського суду
надійшов лист КНДІСЕ з повідомленням
про неможливість надання висновку
експерта судової будівельно-технічної
експертизи, в якому зазначено, що
учасниками судового процесу не надано
додаткових документів за клопотанням
судового експерта, необхідних для
проведення експертного дослідження, в
зв'язку з чим матеріали справи №62/86
повертаються до Київського
апеляційного господарського суду без
виконання.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 02.06.2014
поновлено апеляційне провадження у
справі №62/86, розгляд справи призначено
на 09.07.2014.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 09.07.2014 для
розгляду справи №62/86 призначено
колегію суддів у складі головуючого
судді СмірновоїЛ.Г., суддів
КропивноїЛ.В. та Чорногуза М.Г.

В судове засідання 09.07.2014 представники
позивача та відповідача 2 не з'явились.
Про причини неявки суд не повідомили.

Оскільки, всі учасники судового
процесу були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги, проте позивач та
відповідач 2 не скористались своїми
правами, передбаченими ст. 22 ГПК
України, та виходячи з того, що явка
учасників апеляційного провадження
судом апеляційної інстанції
обов'язковою не визнавалася, а участь в
засіданні суду є правом, а не обов'язком
сторони, Київський апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги за відсутності представників
позивача та відповідача 2.

Представник прокуратури в судовому
засіданні заперечив проти доводів,
викладених в апеляційній скарзі,
просив рішення суду першої інстанції у
даній справі залишити без змін.

Представник відповідача 1 в судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
в апеляційній скарзі відповідача 2,
просив суд апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції у даній справі скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до статті 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу, також апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

03.11.2003 Федерації професійних спілок
України Головним управлінням
комунальної власності м.Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) видано свідоцтво про
право власності, яким посвідчено, що
майновий комплекс площею 1040,8кв.м,
розташований по вул.Вишгородській, 85/79
в м.Київ належить відповідачу 1.

Відповідно до змісту вказаного
документу, до майнового комплексу
входять 9 будівель та споруд,
зазначених в додатку, а саме: корпус 6
площею 213,2кв.м (літера А), корпус 5 площею
36,8кв.м (літера Б), корпус 1 площею 97,4кв.м
(літера В), корпус 2 площею 97,2кв.м (літера
Г), корпус 3 площею 95,9кв.м (літера Д),
корпус 4 площею 97кв.м (літера Е), корпус 7
площею 93,1кв.м (літера С), будинок сауни
площею 113,3кв.м (літера Л), гараж площею
196,9кв.м (літера К).

26.05.2004 між Федерацією професійних
спілок України (продавець) та Малим
батопрофільним приватним
підприємством «Оста» (покупець)
укладений договір купівлі-продажу
майнового комплексу.

Пунктами 1, 2 вказаного правочину
передбачено, що продавець продає
(передає у власність), а покупець купує
(приймає) майновий комплекс,
розташований за адресою: м.Київ,
вул.Вишгородська, 85/79, загальною площею
1040,8кв.м, що складається з перелічених
вище об'єктів.

За змістом п.5 договору від 26.05.2004 продаж
об'єкту здійснюється по договірній
ціні, що складає 1000000,00грн.

Заступник прокурора міста Києва
звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом в інтересах держави в
особі Фонду державного майна України
до Федерації професійних спілок
України та Малого багатогалузевого
приватного підприємства «Оста» з
позовом про визнання зазначено
договору недійсним, визнання за
державою в особі позивача права
власності на майновий комплекс
загальною площею 1040,8кв.м, розташований
за адресою: м.Київ, вул.Вишгородська, 85/79
та витребування його у власність
держави в особі позивача з незаконного
володіння відповідача 2.

Позовні вимоги заступника прокурора
ґрунтуються на тому, що спірне майно є
державною власністю, у власність
відповідачу 1 не передавалось, у зв'язку
з чим, відповідач 1 не мав права
відчужувати спірний майновий комплекс.

Оскаржуваним рішенням місцевого
господарського суду позовні вимоги
заступника прокурора задоволено
повністю.

Місцевим господарським судом
встановлено, що Постановою Верховної
Ради Української PCP "Про захист
суверенних прав власності Української
PCP" від 29.11.1990 №506 введено мораторій на
території республіки на будь-які зміни
форми власності і власника державного
майна до введення в дію Закону
Української PCP про роздержавлення
майна.

Статтею 1 Закону України "Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування,
розташованих на території України" від
10.09.1991 №1540-ХІІ встановлено, що майно
підприємств, установ і організацій та
інших об'єктів союзного
підпорядкування є державної власністю
України.

На виконання Закону України від 10.09.1991
«Про підприємства, установи та
організації союзного підпорядкування,
розташовані на території України»
Кабінетом Міністрів України було
прийнято постанову №227 від 24.09.1991,
відповідно до якої організацію роботи
по переходу підприємств, установ та
організацій союзного підпорядкування,
що розташовані на території України, у
відання органів державного управління
України покладено на Урядову комісію,
створену розпорядженням №237 від 11.09.1991
Кабінету Міністрів України, Фонд
державного майна України та органи
державного управління України, у
відання яких переходять зазначені
підприємства.

За висновками суду першої інстанції
майновий комплекс за адресою: м.Київ,
вул.Вишгородська, 85/79, не міг перейти у
власність Федерації незалежних
профспілок України, оскільки перейшов
у державну власність відповідно до
викладених вище положень
нормативно-правових актів.

Крім того, місцевий суд прийшов до
висновку про те, що спірне майно є
державною власністю, уповноваженим
органом управління яким є - Фонд
державного майна України, та яке вибуло
з володіння держави поза її волею і з
порушенням наведених норм
законодавства, а Федерація професійних
спілок України, не ставши власником
майна, не мала права без згоди Фонду
Державного майна України продавати
майновий комплекс загальною площею
1040,8кв.м, розташований за адресою:
м.Київ, вул.Вишгородська, 85/79.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду не
може погодитись з таким висновком
місцевого суду виходячи з наступних
підстав.

У жовтні 1990 року відбувся XV з'їзд
профспілок України, який за рішенням
делегатів був перетворений в І
Установчий з'їзд незалежних профспілок
України та на якому було прийнято
Декларацію про утворення Федерації
незалежних профспілок України та
проголошено незалежність профспілок
України від державних і господарських
органів республіки та СРСР, відмову від
діяльності відповідно до Статуту
профспілок СРСР. На з'їзді також було
прийнято Положення про Федерацію
незалежних профспілок України,
затверджене рішенням З'їзду від 06.10.1990,
яким було визначено її правовий статус,
організаційну структуру, права та
обов'язки, у тому числі і майнові, та,
зокрема, передбачено, що Рада Федерації
незалежних профспілок України є
правонаступником Укрпрофради, а
основні фонди, майно, які належали
Укрпрофраді і необхідне для виконання
цілей та завдань Федерації незалежних
профспілок України, становлять її
власність і охороняються законом.

Згідно зі статтею 87 Цивільного кодексу
УРСР соціалістичною власністю були:
державна (загальнодержавна) власність;
колгоспно-кооперативна власність;
власність профспілкових та інших
громадських організацій.

Відповідно до статті 97 Цивільного
кодексу УРСР профспілкові та інші
громадські організації володіють,
користуються і розпоряджаються майном,
що належить їм на праві власності,
відповідно до їх статутів (положень).
Право розпорядження майном, що є
власністю профспілкових та інших
громадських організацій, належить
виключно профспілковим та іншим
громадським організаціям.

Статтею 98 Цивільного кодексу УРСР
встановлено, що власністю
профспілкових та інших громадських
організацій є майно, необхідне їм для
здійснення статутних завдань.

Відповідно до статті 10 Конституції
УРСР держава охороняє соціалістичну
власність і створює умови для її
примноження.

Таким чином, віднесення майна
профспілкових організацій до
соціалістичної власності не означало,
що це майно ставало державною
власністю, оскільки соціалістична
власність є поняттям збірним та
відповідно статті 87 Цивільного кодексу
УРСР мало свої різновиди, серед якого
також була і власність інших
кооперативних організацій, їх
об'єднань, власність громадських
організацій.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону
СРСР «Про професійні спілки, права та
гарантії їхньої діяльності» від 10.12.1990
№1818-1, профспілки та їхні органи
відповідно до законодавства є
юридичними особами.

Стаття 3 Закону СРСР «Про професійні
спілки, права та гарантії їхньої
діяльності» встановлювала, що
профспілки є незалежними у своїй
діяльності від органів державного
управління, господарських органів,
політичних та інших громадських
організацій, вони їм не підзвітні і не
підконтрольні. Забороняється будь-яке
втручання, спроможне обмежити права
профспілок або перешкодити їх
здійсненню, якщо інше не передбачено
законом.

07.02.1991 був прийнятий спеціальний закон,
що визначав відносини власності - Закон
УРСР «Про власність». Відповідно до
статті 20 цього Закону професійні
спілки були визнані суб'єктами права
колективної власності.

Статтею 28 Закону УРСР «Про власність»
визначалося, що об'єктами права
власності громадських об'єднань, у тому
числі професійних спілок, благодійних
та інших громадських фондів, є майно
культурно-освітнього та оздоровчого
призначення, грошові кошти, акції, інші
цінні папери, жилі будинки, споруди
виробничого і невиробничого
призначення, обладнання, устаткування,
транспортні засоби та інше майно,
необхідне для забезпечення діяльності,
передбаченої їх статутами
(положеннями) на праві колективної
власності.

З набранням чинності Цивільним
кодексом України, відповідно до статті
325 Цивільного кодексу України,
власність всіх юридичних осіб
приватного права (в тому числі
профспілок) була визнана приватною.

Враховуючи положення вищевикладених
нормативних актів та беручи до уваги
правомірність набуття Федерацією
профспілок України майна в порядку
правонаступництва від колишньої Ради
профспілок України та Загальної
Конфедерації Профспілок СРСР, в тому
числі майна, набутого за рахунок
власних коштів, відрахувань внесків
членськими організаціями,
пожертвувань громадян та на інших не
заборонених законом підставах,
вбачається, що спірний майновий
комплекс належав до профспілкового
майна, яке до державної власності не
відносилось.

З огляду на вищезазначене, доводи
прокурора стосовно належності
спірного майна до державної власності
є безпідставними та необґрунтованими,
а тому колегією суддів до уваги не
приймаються.

При цьому, введений постановою
Верховної Ради УРСР від 29.11.1990 № 506
«Про захист суверенних прав власності
Української РСР» мораторій на будь-які
зміни форми власності і власника
державного майна до введення в дію
Закону УРСР про роздержавлення майна
не розповсюджується на майно
профспілок, оскільки з урахуванням
викладених вище обставин воно не було
об'єктом державної власності, як це
прямо передбачалося наведеними
нормами статті 10 Конституції УРСР 1978
року, 87 Цивільного кодексу УРСР 1963 року
та положеннями глави 9 Цивільного
кодексу УРСР 1963 року.

Поряд з цим, слід зазначити, що
положення Постанови Верховної Ради
Української РСР «Про захист суверенних
прав власності» від 29.11.1990 № 506,
Закону України «Про підприємства,
установи та організації союзного
підпорядкування, розташовані на
території України» від 10.09.1991
№ 1540-ХІ, Постанови Верховної Ради
України «Про майно загальносоюзних
громадських організацій колишнього
союзу РСР» від 04.02.1994 № 3943-ХІІ, Закону
України «Про власність», на підставі
яких суд першої інстанції дійшов
висновку, що саме Фонд державного майна
України, який тимчасово був
уповноважений державою здійснювати
функції щодо управління майном
громадських організацій колишнього
Союзу РСР, що розташоване на території
України, мав розпоряджатись спірним
нерухомим майном як загальнодержавним,
не поширювалось на профспілкові
організації Федерації профспілок
України, оскільки вони, як було
зазначено вище, ще у жовтні 1990 року
вийшли зі складу загальносоюзної
громадської організації - Всесоюзної
центральної ради професійних спілок та
не були органами державної влади та
управління.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
передбачено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Таким чином, з огляду на недоведеність
прокурором та позивачем права
власності держави на спірне нерухоме
майно, колегія суддів приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
прокурора про визнання за державою в
особі Фонду державного майна України
права власності на майновий комплекс
загальною площею 1040,8кв.м, розташований
за адресою: м.Київ, вул.Вишгородська,
85/79.

Крім того, як вбачається з висновку
експертного будівельно-технічного
дослідження по відповідності будівель
під літ. Є,Е,Д,Г,В,Б,А по
вул.Вишгородська, 85/79 в м.Києві
нормативним вимогам щодо житлових
будинків, вказані будівлі за своїми
основними конструктивними елементами
закінчені будівництвом, забезпечені
електропостачанням, водопостачанням,
каналізацією, опаленням, що
забезпечуватиме належну експлуатацію
будівель та побутове обслуговування
людей, які проживатимуть в ним, і
відповідають вимогам нормативних
документів щодо житлових будинків.

В матеріалах справи наявний витяг зі
звіту про оцінку вартості витрат, які
поніс власник на створення невід'ємних
поліпшень майнового комплексу
будівель та споруд, розташованих за
адресою: м. Київ, вул.Вишгородська, 85/79,
відповідно до якого ринкова вартість
витрат складає 4759881грн.

Зазначене підтверджує фактичне
створення нової речі. Отже, на момент
винесення оскаржуваного рішення судом
першої інстанції майновий комплекс
загальною площею 1040,8кв.м., розташований
за адресою: м.Київ, вул.Вишгородська, 85/79
був відсутній, і на його місці
знаходяться житлові приміщення з іншою
вартістю та іншим цільовим
призначенням.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема є
договори та інші правочини.

За приписами ч.1 ст.202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 626 Цивільного кодексу України
встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009
передбачено, що угода може бути визнана
недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положеннями ч.2 ст.319
Цивільного кодексу України власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Прокурор та позивач не надали суду
доказів, які б підтверджували той факт,
що договір суперечить нормам
Цивільного кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
не довів відсутність необхідного
обсягу цивільної дієздатності
будь-якої з осіб, яка вчинила спірний
правочин; відсутність вільного
волевиявлення та невідповідність його
внутрішній волі учасника спірного
правочину; не спрямованість будь-якої
зі сторін на реальне настання правових
наслідків, обумовлених спірним
правочином.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення позовних вимог
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 26.05.2004.

Вимога прокурора про витребування з
незаконного володіння відповідача 2 у
справі майнового комплексу загальною
площею 1040,8кв.м, розташований за
адресою: м.Київ, вул.Вишгородська, 85/79 є
похідною від вимог про визнання права
власності та визнання недійсним
договору, а отже, не підлягає
задоволенню.

Крім того, обґрунтовуючи вимоги про
витребування майна з чужого
незаконного володіння прокуратура та
позивач посилаються на норми статей 387
Цивільного кодексу України.

Згідно із статтею 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

З огляду на викладене, зазначена вище
норма надає право витребування майна з
чужого незаконного володіння виключно
власнику такого майна.

Стаття 1 ГПК України встановлює, що
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно із статтею 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
вимог і заперечень. Тобто на позивача
покладається обов'язок довести його
право власності на спірне майно.

Проте, як встановлено судом вище,
прокурором та позивачем не доведено
належними доказами, що держава в особі
позивача є власником спірного майна.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про
задоволення клопотання прокурора про
відновлення строку позовної давності з
огляду на наступне.

Як зазначив Конституційний Суд України
у абзаці п'ятому підпункту 2.1 пункту 2
мотивувальної частини Рішення від 22
лютого 2012 року N 4-рп/2012, строки
звернення до суду як складова
механізму реалізації права на судовий
захист є однією з гарантій
забезпечення прав і свобод учасників
правовідносин

Загальні положення щодо позовної
давності та порядку її обчислення, що
підлягають застосуванню під час
вирішення спорів між сторонами у
зобов'язаннях, визначені у главі 19
Цивільного кодексу України.

Під позовною давністю розуміється
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу
(стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Виходячи із вимог цивільного
законодавства позовна давність
обчислюється саме відносно особи, чиє
право порушено, а не відносно особи, яка
звернулась до суду в інтересах іншої
особи за захистом прав та інтересів
останньої.

Пунктом 4.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
визначено, якщо у передбачених законом
випадках з позовом до господарського
суду звернувся прокурор, що не є
позивачем, то позовна давність
обчислюватиметься від дня, коли про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, довідався або мав
довідатися саме позивач, а не прокурор.
У таких випадках питання про визнання
поважними причин пропущення позовної
давності може порушуватися перед судом
як прокурором, так і позивачем у справі.

Всупереч вимог чинного законодавства,
в своєму клопотанні прокурор
посилається на те, що йому стало відомо
про порушення прав позивача у травні -
серпні 2011 року під час проведення
перевірки.

Задовольняючи вказане клопотання
місцевий господарський суд не звернув
уваги на те, що прокурором не зазначено
жодної причини пропуску позовної
давності саме позивачем.

Пунктом 2.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
зазначено, що позовна давність не є
інститутом процесуального права та не
може бути відновлена (поновлена) в разі
її спливу, але за приписом частини
п'ятої статті 267 ЦК України позивач
вправі отримати судовий захист у разі
визнання поважними причин пропуску
строку позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин,
тобто наявності обставин, які з
об'єктивних, незалежних від позивача
підстав унеможливлювали або істотно
утруднювали своєчасне подання позову,
вирішується господарським судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням наявних фактичних даних
про такі обставини. Щодо фізичної особи
(громадянина) останніми можуть бути
документально підтверджені тяжке
захворювання, тривале перебування поза
місцем свого постійного проживання
(наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно
підприємства (установи, організації)
зазначені обставини не можуть братися
судом до уваги, оскільки за відсутності
(в тому числі й з поважних причин) особи,
яка представляє його в судовому
процесі, відповідне підприємство
(установа, організація) не позбавлене
права і можливості забезпечити
залучення до участі у такому процесі
іншої особи; відсутність зазначеної
можливості підлягає доведенню на
загальних підставах.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що прокурором та позивачем не
наведено належного обґрунтування
причин пропуску строку позовної
давності.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду вважає апеляційну
скаргу Малого багатогалузевого
приватного підприємства «Оста»
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції у даній справі підлягає
скасуванню з прийняттям нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Малого
багатогалузевого приватного
підприємства «Оста» на рішення
Господарського суду Київської області
від 04.11.2011 у справі №62/86 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 04.11.2011 у справі
№62/86 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

4. Матеріали справи №62/86 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя
Л.Г. Смірнова

Судді
Л.В. Кропивна

М.Г. Чорногуз