ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2014 року
Справа № 904/428/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Вечірка І.О.
(доповідач)

суддів: Лисенко О.М., Тищик
І.В.

секретар: Валяр М.Г.

представники сторін:

від позивача: Перетятько А.В.,
представник, довіреність № 2-55 від 15.01.14,
був присутній в судовому засіданні
02.07.2014 року;

від відповідача: Спірідонова Ю.С.,
представник, довіреність №10/016-юр від
26.12.13.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Дніпроазот", м. Дніпродзержинськ

на рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 20.03.2014
року

у справі № 904/428/14

за позовом Публічного
акціонерного товариства "Укртрансгаз",
м. Київ в особі Криворізького лінійного
виробничого управління магістральних
газопроводів, смт. Радушне
Криворізького району
Дніпропетровської області

до відповідача Публічного
акціонерного товариства "Дніпроазот",
м. Дніпродзержинськ

щодо заходів по врегулюванню
розбіжностей за договором з
транспортування природного газу

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 20.03.2014
року у справі № 904/428/14 (суддя Манько Г.В.)
позов задоволено частково. Зобов'язано
відповідача укласти договір з
транспортування природного газу № 14-18
від 10.12.2013 року в редакції позивача, що
стосується пунктів 2.7, 3.1, 4.3 третій
абзац, 5.3 перший абзац. Стягнуто з
відповідача на користь позивача
судовий збір в розмірі 812 грн. В решті
позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 20.03.2014 року, прийняти нове
рішення, яким позов Публічного
акціонерного товариства "Укртрансгаз"
в особі Криворізького лінійного
виробничого управління магістральних
газопроводів задовольнити лише в
частині залишення в редакції позивача
пункту 5.3 Договору, а в іншій частині
позовних вимог відмовити, стягнути з
позивача на користь відповідача
витрати по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги в розмірі
609,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- місцевий господарський суд дійшов до
необґрунтованого висновку про те, що
встановлення гранично допустимих
значень мінімального та максимального
тиску газу здійснюється у технічній
угоді про умови приймання-передачі
кількості газу та ГВС (ГРС), яка
укладається між позивачем та
газорозподільним підприємством. Така
технічна угода укладена 13.02.2003 року між
позивачем та ПАТ "Дніпропетровськгаз" і
в ній встановлені гранично допустимі
значення мінімального та
максимального тиску газу на виході з
ГРС, в тому числі і для відповідача.
Однак, сторонами цієї технічної угоди є
виключно позивач та ПАТ
"Дніпропетровськгаз";

- відповідно до пункту 4.2 технічної
угоди на здійснення контролю за
обліком газу від 30.01.2014 року, яка є
додатком № 4 до договору № 2013/Т-ПР-041420
від 28.12.2012 року газорозподільне
підприємство не несе відповідальності
за дії третіх осіб (ПАТ "Укртрансгаз",
ПАТ "НАК "Нафтогаз України",
підприємства, що здійснюють постачання
газу замовнику, тощо), які спричиняють
падіння тиску в газорозподільних
мережах, що підтверджується засобами
вимірювання;

- зазначення у пункті 2.7 договору
параметрів робочого тиску подачі
природного газу, який повинен бути
забезпечений позивачем при
транспортуванні природного газу на
виході з ГРС для відповідача є
істотною умовою, необхідною для
нормальної роботи обладнання
відповідача, яке споживає природний
газ. Зазначене не суперечить гранично
допустимим значенням мінімального та
максимального тиску газу на виході з
ГРС, встановленим у технічній угоді та
узгоджується з ними;

- обов'язок позивача передбачати в
договорах про транспортування газу
магістральними трубопроводами,
укладених із замовником або
газопостачальним підприємством
величину тиску газу прямо передбачений
пунктом 3.4.6 Ліцензійних умов
провадження господарської діяльності
з транспортування природного газу та
нафтового газу магістральними
трубопроводами, затверджених
постановою Національної комісії
регулювання електроенергетики України
№ 9 від 13.01.2010 року;

- від ГРС позивача до цеху 1-Б
відповідача, де встановлено вузол
обліку відповідача до газопроводу
приєднані інші споживачі газу, яким
газорозподільне підприємство також
транспортує природний газ. Таким чином,
дані комерційного вузла обліку газу
газорозподільного підприємства
фіксують обсяги природного газу,
транспортованого не лише відповідачу,
а й іншим споживачам, які приєднані до
газопроводу від ГРС позивача до цеху 1-Б
відповідача. Отже, з метою достовірного
визначення кількості природного газу,
протранспортованого позивачем
відповідачу, відповідач вважає за
необхідне у пункті 3.1 Договору
конкретизувати порядок визначення
кількості природного газу,
протранспортованого позивачем
відповідачу;

- з метою своєчасного отримання
документу, що підтверджує
фізико-хімічні показники газу, який був
поставлений відповідачу у
попередньому місяці, відповідач вважає
за необхідне конкретизувати пункт 4.3
Договору шляхом встановлення у цьому
пункті Договору конкретного строку
надання позивачем відповідачу
документу, що підтверджує
фізико-хімічні показники газу, який був
поставлений відповідачу в
попередньому місяці;

- позивачем при поданні позовної заяви
було порушено норму частини 5 статті 181
ГК України;

- суд безпідставно, на думку
відповідача, стягнув з відповідача на
користь позивача суму судового збору;

- в резолютивній частині оскаржуваного
рішення господарський суд не вкказав
рішення з кожної спірної умови
договору у вигляді конкретного
формулювання відповідної умови
(розділу, пункту, підпункту) договору.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
17.04.2014 року апеляційну скаргу прийнято
до розгляду, розгляд справи призначено
у судовому засіданні на 13.05.2014 року.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
13.05.2014 року розгляд апеляційної скарги
відкладено на 11.06.2014 року.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
11.06.2014 року продовжено строк розгляду
апеляційної скарги на 15 днів та
відкладено розгляд апеляційної скарги
на 02.07.2014 року.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
та його представник в судовому
засіданні 02.07.2014 року заперечували
проти доводів апеляційної скарги,
просили відмовити в задоволенні
апеляційної скарги та оскаржуване
рішення господарського суду від 20.03.2014
року залишити без змін.

В судовому засіданні 02.07.2014 року
оголошувалась перерва до 15.07.2014 року.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши повноту з'ясування
та доведеність всіх обставин справи, що
мають значення для справи, судова
колегія апеляційного господарського
суду приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті
174 ГК України господарські зобов'язання
можуть виникати з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать.

Частиною 2 статті 67 ГК України та
статтею 627 ЦК України передбачено, що
підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.

Згідно із частиною 1 статті 628 ЦК
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Загальні умови укладання договорів, що
породжують господарські зобов'язання,
визначено статтею 179 ГК України, згідно
якої укладення договору є обов'язковим
для сторін, якщо існує пряма вказівка
закону щодо обов'язковості укладення
договору для певних категорій
суб'єктів господарювання.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону
України "Про засади функціонування
ринку природного газу" транспортування
природного газу здійснюється
відповідно до договору. За договором
транспортування природного газу
газотранспортне підприємство
зобов'язується транспортувати
природний газ, довірений йому
замовником, магістральними
трубопроводами до пункту
приймання-передачі газу та передати
його замовнику, а замовник
зобов'язується сплатити
газотранспортному підприємству
встановлену в договорі вартість
транспортування.

Обов'язковість укладення ліцензіатом,
що здійснює господарську діяльність з
транспортування природного газу,
договорів із замовниками та/або
газопостачальними підприємствами про
транспортування газу магістральними
трубопроводами передбачена і умовами
підпункту 2.1.1 пункту 2.1 Ліцензійних
умов провадження господарської
діяльності з транспортування
природного газу та нафтового газу
магістральними трубопроводами,
затверджених постановою Національної
комісії регулювання електроенергетики
України (далі - НКРЕ) № 9 від 13.01.2010 року
(надалі - Ліцензійні умови).

Відповідно до статті 181 ГК України
проект договору може бути
запропонований будь-якою із сторін. У
разі, якщо проект договору викладено як
єдиний документ, він надається другій
стороні у двох примірниках. Сторона,
яка одержала проект договору, у разі
згоди з його умовами оформляє договір
відповідно до вимог частини першої
цієї статті і повертає один примірник
договору другій стороні або надсилає
відповідь на лист, факсограму, тощо у
двадцятиденний строк після одержання
договору. За наявності заперечень щодо
окремих умов договору сторона, яка
одержала проект договору, складає
протокол розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором. Сторона, яка одержала
протокол розбіжностей до договору,
зобов'язана протягом двадцяти днів
розглянути його, в цей же строк вжити
заходів для врегулювання розбіжностей
з другою стороною та включити до
договору всі прийняті пропозиції, а ті
розбіжності, що залишились не
врегульованими, передати в цей же строк
до суду, якщо на це є згода другої
сторони.

Разом з тим, частина 7 статті 181 ГК
України встановлює особливості
врегулювання розбіжностей окремих
договорів, Так, згідно частини 7 статті
181 ГК України, якщо сторона, яка
одержала протокол розбіжностей щодо
умов договору, заснованого на
державному замовленні або такого,
укладення якого є обов'язковим для
сторін на підставі закону, або сторона -
виконавець за договором, що в
установленому порядку визнаний
монополістом на певному ринку товарів
(робіт, послуг), яка одержала протокол
розбіжностей, не передасть у
зазначений двадцятиденний строк до
суду розбіжності, що залишилися
неврегульованими, то пропозиції другої
сторони вважаються прийнятими.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач направив на адресу відповідача
проект договору від 10.12.2013 року № 14-18 на
транспортування природного газу
магістральними трубопроводами (надалі
- Договір) (а. с. 12-16).

Відповідач підписав Договір з
протоколом розбіжностей від 20.12.2013
року, в якому виклав пункти 2.7, 3.1, 4.2, 4.3,
5.3, 11.4 у власній редакції (а. с. 10-11).

Розглянувши поданий відповідачем
протокол розбіжностей, позивач
звернувся до господарського суду з
позовною заявою щодо заходів для
врегулювання розбіжностей по договору
з транспортування природного газу, в
якій просив зобов'язати відповідача
укласти Договір в редакції позивача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
просив відмовити в задоволенні
позовної заяви.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 20.03.2014
року зобов'язано відповідача укласти
договір з транспортування природного
газу № 14-18 від 10.12.2013 року в редакції
позивача, що стосується пунктів 2.7, 3.1, 4.3
третій абзац, 5.3 перший абзац.

Згідно із частиною 2 статті 179 ГК
України Кабінет Міністрів України,
уповноважені ним органи виконавчої
влади можуть рекомендувати суб'єктам
господарювання орієнтовні умови
господарських договорів (примірні
договори), а у визначених законом
випадках - затверджувати типові
договори.

Відповідно до частини 4 статті 179 ГК
України при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначати
зміст договору на основі, зокрема,
типового договору, затвердженого
Кабінетом Міністрів України, чи у
випадках, передбачених законом, іншим
органом державної влади, коли сторони
не можуть відступати від змісту
типового договору, але мають право
конкретизувати його умови.

Частиною 3 статті 184 ГК України
встановлено, що укладення
господарських договорів на основі
примірних і типових договорів повинно
здійснюватися з додержанням умов,
передбачених статтею 179 цього кодексу,
не інакше як шляхом викладення
договору у вигляді єдиного документа,
оформленого згідно з вимогами статті 181
цього кодексу та відповідно до правил,
встановлених нормативно-правовими
актами щодо застосування примірного
або типового договору.

Згідно пункту 15 частини 3 статті 4
Закону України "Про засади
функціонування ринку природного газу"
постановою НКРЕ № 1579 від 22.09.2011 року
затверджений Типовий договір про
транспортування природного газу
магістральними трубопроводами.

Позивач посилається на те, що
запропонований ним проект Договору на
транспортування природного газу
магістральними трубопроводами
відповідає Типовому договору та
вимогам законодавства України.

Відповідач вважає, що пункти 2.7, 3.1, 4.2, 4.3,
5.3 та 11.4 Договору мають бути викладені в
запропонованій ним редакції.

Розглядаючи питання про врегулювання
розбіжностей, які стосуються пункту 2.7
Договору колегія суддів апеляційної
інстанції враховує наступне.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач виклав пункт 2.7 Договору в
такій редакції:

"Газотранспортне підприємство
забезпечує на виході з ГРС подачу
зазначеної в Договорі кількості газу з
підтриманням робочого тиску згідно з
технічними характеристиками
регулюючого обладнання ГРС за умови:

- надходження газу замовника в
магістральні трубопроводи
Газотранспортного підприємства в
обсягах, зазначених у пункті 2.1
Договору;

- дотримання Замовником та/або його
споживачами, які безпосередньо
підключені до магістрального
трубопроводу, добової норми відбору
газу (або узгодженого з
Газотранспортним підприємством
графіка);

- здійснення оплати послуг Замовником
відповідно до умов Договору.

У разі необхідності термінової зміни
обсягів відбору газу на ГРС (більше ніж
на 50 % середньодобового обсягу)
Замовник зобов'язаний попередити
Газотранспортне підприємство не
пізніше ніж за три доби до зміни
обсягів відбору газу".

Відповідач в протоколі розбіжностей
запропонував в цьому пункті зазначити
діапазон робочого тиску подачі
природного газу, що забезпечується
позивачем на виході з ГРС.

Обґрунтовуючи необхідність викладення
пункту 2.7 в іншій редакції, відповідач у
відзиві на позовну заяву, зокрема,
зазначив, що визначення параметрів
тиску подачі природного газу в момент
передачі природного газу з ГРС для
відповідача є істотною умовою,
оскільки умовами проведення та
послідовністю операцій, що
забезпечують безпеку та дотримання
необхідного технологічного режиму ПАТ
"Дніпроазот" передбачено, що тиск
природного газу має становити: в
колекторі цеху 1-Б мінімум 10 атм.,
максимум 12 атм.; в колекторі ТЕЦ -
мінімум 7 атм., максимум 11 атм.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону
України "Про засади функціонування
ринку природного газу" державне
регулювання діяльності суб'єктів ринку
природного газу, в тому числі суб'єктів
природних монополій та суб'єктів
господарювання, які діють на суміжних
ринках, здійснюється Кабінетом
Міністрів України, національною
комісією, що здійснює державне
регулювання у сфері енергетики та
центральними органами виконавчої
влади в межах їх повноважень.

У відповідності з пунктами 1, 3
Положення про Національну комісію, що
здійснює державне регулювання у сфері
енергетики, затвердженого Наказом
Президента України № 1059/2011 від
23.11.2011 року державне регулювання
діяльності суб'єктів природних
монополій та суб'єктів господарювання,
що провадять діяльність на ринках
природного газу здійснює Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері енергетики (НКРЕ),
яка є органом державного регулювання
діяльності в енергетиці.

Пунктом 13 зазначеного Положення
передбачено, що рішення НКРЕ, прийняті
у межах її повноважень, обов'язкові до
виконання суб'єктами природних
монополій.Із змісту пункту 3.4.6
Ліцензійних умов провадження
господарської діяльності з
транспортування природного та
нафтового газу магістральними
трубопроводами, затверджених
постановою НКРЕ № 9 від 13.01.2010 року,
вбачається обов'язок позивача, як
суб'єкта господарювання, який одержав
ліцензію на провадження господарської
діяльності з транспортування
природного газу магістральними
трубопроводами (ліцензіата),
передбачати в договорах про
транспортування газу магістральними
трубопроводами, укладених із
замовником або газопостачальним
підприємством, величину тиску,
параметри якості газу та умови, на яких
ліцензіат має право обмежити або
припинити надання послуг з
транспортування газу магістральними
трубопроводами.

Як вбачається з матеріалів справи,
Типовий договір на транспортування
природного газу магістральними
трубопроводами, затверджений
постановою НКРЕ № 1579 від 22.09.2011 року, не
містить умов щодо погодження сторонами
величини тиску газу.

Позивач в письмових поясненнях та у
відзиві на апеляційну скаргу
посилається на зміст наказу НАК
"Нафтогаз України" № 142 від 01.06.2012 року
"Правила обліку природного газу при
видобуванні, транспортуванні та
зберіганні" (надалі - Правила обліку
природного газу), відповідно до пункту
1.3.1 якого у технічній угоді про умови
приймання-передачі кількості газу на
ГВС (ГРС) передбачається, зокрема,
установлення граничнодопустимих
значень мінімального та максимального
тиску газу.

Відповідач не є споживачем, який
безпосередньо підключений до
магістрального газопроводу, тому
технічну угоду укладено між позивачем
та газорозподільним підприємством -
Публічним акціонерним товариством
"Дніпропетровськгаз". Так, технічною
угодою передбачено забезпечення
робочих тисків на виході з ГРС в
діапазоні 10-12 атм., що відповідає
величині тиску, запропонованій
відповідачем.

Таким чином, беручи до уваги викладене,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
редакція позивача, викладена у пункті
2.7 Договору є обґрунтованою та такою, що
не суперечить приписам діючого
законодавства.

Стосовно врегулювання розбіжностей, що
виникли при викладенні пункту 3.1
Договору колегія суддів апеляційної
інстанції зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач пропонує пункт 3.1 Договору
доповнити наступним реченням:
"Кількість газу, протранспортованого
Газотранспортним підприємством
Замовнику визначається як різниця між
показниками контрольно-вимірювальних
приладів, встановлених на ГРС
Газотранспортного підприємства, та
показниками вузлів обліку споживачів
газу, приєднаних до газопроводу
Замовника".

Необхідність конкретизації порядку
визначення кількості природного газу
відповідач обумовлює тим, що оскільки
відповідач та споживачі, які приєднані
до газопроводу відповідача,
безпосередньо не підключені до
магістрального трубопроводу позивача,
а до газопроводу від ГРС до цеху 1-Б
відповідача приєднані споживачі,
кількість природного газу,
протранспортованого позивачем
відповідачу можливо визначити лише як
різницю між показниками
контрольно-вимірювальних приладів,
встановлених на ГРС позивача, та
показниками вузлів обліку споживачів
природного газу, приєднаних до
газопроводу відповідача.

Відповідно до пункту 3.3 Правил
користування природним газом для
юридичних осіб, затверджених
Постановою НКРЕ № 1181 від 13.09.2012 року,
для визначення обсягу
споживання/розподілу/транспортування
природного газу приймаються дані
комерційного вузла обліку газу
газорозподільного/газотранспортного
підприємства. У разі відсутності вузла
обліку газу у
газорозподільного/газотранспортного
підприємства приймаються дані
комерційного вузла обліку газу
споживача. Взаємовідносини між
газотранспортним підприємством та
споживачем (субспоживачем), які
виникають при здійсненні
приймання-передачі природного газу на
газорозподільних станціях (ГРС),
регулюються технічною угодою про умови
приймання-передачі кількості газу на
ГРС.

Згідно пункту 2.1 Технічної угоди на
здійснення контролю за обліком газу
від 31.01.2014 року, укладеної між Публічним
акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Дніпропетровськгаз" та Публічним
акціонерним товариством "Дніпроазот",
подача газу здійснюється за умови
наявності комерційного вузла обліку
газу, який відповідає "Правилам обліку
природного газу під час його
транспортування газорозподільними
мережами, постачання та споживання",
затвердженим Наказом Міністерства
палива та енергетики України № 618 від
27.12.2005 року. Облік газу здійснюється
згідно з Правилами обліку, Правилами
подачі газу, Законом України "Про
метрологію та метрологічну
діяльність", ДБН В.2.5-20-2001
"Газопостачання" та іншими діючими
нормативними документами.

В пункті 2.2 зазначеної Технічної угоди
зазначено, що обсяги поданого
Замовнику газу визначаються за
допомогою комерційних вузлів обліку
газу, розташованих на ГРС-2
Криворізького УМГ.

Таким чином, з урахуванням викладеного,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
редакція позивача, викладена у пункті
3.1 Договору є обґрунтованою та такою, що
не суперечить приписам діючого
законодавства.

Щодо викладення абзацу 3 пункту 4.2
Договору слід враховувати наступне.

Як вбачається з протоколу
розбіжностей, відповідач просить з
абзацу 3 пункту 4.2 Договору виключити
умову, згідно з якою позивач забезпечує
допуск уповноважених представників
відповідача до зчитувань показників
приладів обліку газу на ГРС лише за
умови, що відповідач та/або його
споживачі безпосередньо підключені до
магістрального трубопроводу.

На думку відповідача, наявність цієї
умови у тексті Договору фактично
обмежує право відповідача на доступ
уповноважених представників
відповідача до зчитувань показників
приладів обліку газу на ГРС позивача,
оскільки відповідач безпосередньо не
підключений до магістрального
трубопроводу позивача.

Відповідно до пункту 3.4.5 Ліцензійних
умов ліцензіат зобов'язаний
передбачати у договорах про
транспортування газу магістральними
трубопроводами умови, на яких замовник,
газорозподільне та газопостачальне
підприємство мають право доступу до
зчитувань показів засобів
вимірювальної техніки, що встановлені
на комерційних вузлах обліку газу
ліцензіата.

Таким чином, місцевий господарський
суд в оскаржуваному рішенні правомірно
зазначив, що відповідач має право на
доступ своїх уповноважених
представників до зчитувань показників
приладів обліку газу на ГРС незалежно
від того, чи підключений він
безпосередньо до магістрального
трубопроводу позивача, чи ні. У зв'язку
з чим абзац 3 пункту 4.2 Договору має бути
викладений в редакції, запропонованій
відповідачем.

Стосовно викладення абзацу 3 пункту 4.3
Договору колегія суддів апеляційної
інстанції враховує наступне.

Відповідач у протоколі розбіжностей
просить внести зміни до пункту 4.3
Договору, встановивши строк надання
позивачем відповідачу документу, що
підтверджує фізико-хімічні показники
газу, який був поставлений відповідачу
у попередньому місяці.

Зазначену конкретизацію відповідач
обґрунтовує тим, що відповідачу
необхідно мати інформацію щодо
фізико-хімічних показників газу до 3-го
числа місяця, наступного за звітним,
для належного складання балансів
фактичного споживання природного газу
серед споживачів, приєднаних до
газопроводу відповідача, розрахунки
яких здійснюються з урахуванням
поправочних коефіцієнтів за
фізико-хімічними показниками
природного газу.

Відповідно до пункту 11.3 Правил обліку
природного газу газовидобувне
(газотранспортне) підприємство до 5-го
числа кожного місяця каналами
диспетчерського зв'язку, а до 10-го числа
письмово подає до газорозподільного
підприємства місячний сертифікат
якості газу.

В пункті 11.4 вищезазначених Правил
встановлено, що для забезпечення
одночасного уведення чисельних
значень фізико-хімічних показників
газу (густина, вміст N2, CO2) до
обчислювачів /коректорів/, які
встановлені на ГРС та у споживачів
газу, інформація щодо цих показників
повинна бути передана не пізніше як за
чотири години до моменту уведення.
Інформація передається газовидобувним
(газотранспортним) підприємством
газорозподільному підприємству
каналами диспетчерського зв'язку або
факсограмою (телефонограмою).
Газорозподільне підприємство повинно
забезпечити своєчасну передачу
інформації споживачам газу.

Слід погодитись з відповідачем щодо
необхідності конкретизації строків
надання документів, що підтверджують
фізико-хімічні показники газу. Проте,
при визначенні строку надання
документу необхідно враховувати, що
така інформація згідно з пунктом 11.3
Правил обліку природного газу може
бути надана споживачу після отримання
її від газовидобувного підприємства.

В судовому засіданні 02.07.2014 року
представники сторін не заперечували
проти викладення абзацу 3 пункту 4.3
Договору в наступній редакції:
"Газотранспортне підприємство на
підставі письмового запиту Замовника
надає йому не пізніше 12 числа місяця,
наступного за звітним, документ, що
підтверджує фізико-хімічні показники
газу, який був поставлений у
попередньому місяці".

Отже, з урахуванням наведеного, колегія
суддів апеляційного господарського
суду вважає, що редакція відповідача з
уточненням дати надання документів,
викладена у абзаці 3 пункту 4.3 Договору
є обґрунтованою та такою, що не
суперечить приписам діючого
законодавства.

Стосовно пропозицій відповідача щодо
викладення умов абзацу 1 пункту 5.3
Договору слід враховувати наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач запропонував позивачу
змінити контрактну годину
розрахункового періоду, встановлену у
пункті 5.3 Договору, з 09:00 години на 08:00
годину відповідного дня
розрахункового місяця.

Відповідно до пункту 3 Правил
користування природним газом для
юридичних осіб, затверджених
постановою НКРЕ № 118 від 13.09.2012 року для
комерційного обліку газу контрактна
година встановлюється
газотранспортним підприємством.

Відповідач в апеляційній скарзі
зазначає, що станом на дату подання
апеляційної скарги діє Розпорядження
НАК "Нафтогаз України" № 7-р від 19.03.2014
року "Про визначення контрактної
години приймання-передачі природного
газу", відповідно до якого для позивача
з 30.03.2014 року встановлена контрактна
година для оформлення актів
приймання-передачі природного газу по
Україні - 09:00 годин за київським часом. У
зв'язку з чим, відповідач не наполягає
на зміні контрактної години у пункті 5.3
Договору.

Таким чином, враховуючи викладене,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
редакція позивача, викладена у пункті
5.3 Договору є обґрунтованою та такою, що
не суперечить приписам діючого
законодавства.

Відносно пропозицій відповідача щодо
включення до Договору пункту 11.4
необхідно враховувати наступне.

Так, відповідач просить включити до
Договору пункт 11.4, відповідно до якого
газотранспортне підприємство має
статус платника податку на прибуток на
загальних підставах, передбачених
Податковим кодексом України, а також є
платником податку на додану вартість.
Замовник є платником податку на додану
вартість та має статус платника
податку на прибуток на загальних
умовах, передбачених Податковим
кодексом України. У разі будь-яких змін
в статусі платника податків, сторони
зобов'язані повідомити одна одну про
такі зміни протягом 3 робочих днів з
дати таких змін.

Як вбачається з пояснень позивача,
останній не заперечує проти включення
зазначеного пункту до Договору.

Місцевий господарський суд дійшов до
правомірного висновку про те, що
включення до умов Договору інформації
про статус платника податку на
прибуток сторін за Договором не є
зміною умов Договору, а є доповненням
умов Договору стосовно інформації про
кожного суб'єкта господарювання, між
якими укладається Договір, яка
необхідна таким суб'єктам
господарювання для виконання своїх
податкових зобов'язань перед державою.

Стосовно доводів апеляційної скарги
щодо порушення господарським судом
Дніпропетровської області вимог
частини 5 статті 181 ГК України колегія
суддів апеляційної інстанції враховує
наступне.

Згідно з частиною 7 статті 181 ГК України,
якщо сторона, яка одержала протокол
розбіжностей щодо умов договору,
заснованого на державному замовленні
або такого, укладення якого є
обов'язковим для сторін на підставі
закону, або сторона - виконавець за
договором, що в установленому порядку
визнаний монополістом на певному ринку
товарів (робіт, послуг), яка одержала
протокол розбіжностей, не передасть у
зазначений двадцятиденний строк до
суду розбіжності, що залишилися
неврегульованими, то пропозиції другої
сторони вважаються прийнятими.

Відповідно до статті 187 ГК України
спори, які виникають при укладенні
господарських договорів, укладення
яких є обов'язковим на підставі закону,
розглядаються судом.

Оскільки позичав мав неврегульовані
розбіжності з відповідачем, він був
зобов'язаний передати спір на розгляд
господарському суду.

Таким чином, укладення договору про
транспортування природного газу
магістральними трубопроводами є
обов'язковим, він укладається на
підставі типового договору, тому
зазначений спір підлягає розгляду
господарським судом, незалежно від
того надавалася чи ні, згода на розгляд
цього спору відповідачем.

Щодо доводів апеляційної скарги
стосовно невідповідності
оскаржуваного рішення вимогам статті 84
ГПК України необхідно зазначити
наступне.

Відповідно до частини 3 статті 84 ГПК
України у спорі, що виник при укладанні
або зміні договору в резолютивній
частині вказується рішення з кожної
спірної умови договору.

Згідно з пунктом 9.8 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 року у резолютивній частині
рішення зі спору, що виник при
укладенні або зміні договору,
господарський суд повинен зазначати
рішення з кожної спірної умови
договору у вигляді конкретного
формулювання відповідної умови
(розділу, пункту, підпункту) договору.

Як вбачається зі змісту резолютивної
частини оскаржуваного рішення,
місцевим господарським судом лише
зазначено про зобов'язання відповідача
укласти договір з транспортування
природного газу № 14-18 від 10.12.2013 року в
редакції позивача, що стосується
пунктів 2.7, 3.1, 4.3 третій абзац, 5.3 перший
абзац.

З урахуванням наведеного, рішення
господарського суду підлягає зміні, а
абзац 2 його резолютивної частини має
бути викладений в іншій редакції.

Відповідно до статті 49 ГПК України
судовий збір покладається у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін.

Згідно із пунктом 4.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 7
від 21.02.2013 року судовий збір у справах
зі спорів, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів,
покладається на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
обґрунтованих пропозицій другої
сторони. Якщо розбіжності між
сторонами вирішено частково на користь
однієї із сторін і частково на користь
другої сторони, то витрати, пов'язані зі
сплатою судового збору, розподіляються
між обома сторонами з урахуванням
кількості та змісту прийнятих
господарським судом пропозицій кожної
із сторін (зокрема, у залежності від
кількості пунктів спірного договору,
прийнятих судом у редакції позивача і
відповідача). Якщо пропорції
задоволення позовних вимог точно
визначити неможливо (зокрема, при
частковому задоволенні позову
немайнового характеру), то судові
витрати розподіляються між сторонами
порівну.

З урахуванням обставин справи, колегія
суддів вважає за необхідне покласти
судові витрати з розгляду апеляційної
скарги на обидві сторони у рівних
частинах.

За наведених обставин, колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла до
висновку про необхідність зміни
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 20.03.2014
року. В зв'язку з цим, апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
рішення суду першої інстанції має бути
викладено в іншій редакції.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський суд
-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Дніпроазот"
задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 20.03.2014
року у справі № 904/428/14 змінити.

Абзац 2 резолютивної частини рішення
господарського суду від 20.03.2014 року
викласти в наступній редакції:

"Визнати Договір з транспортування
природного газу магістральними
трубопроводами № 14-18 від 10.12.2013 року
укладеним з викладенням спірних
пунктів у такій редакції:

Пункт 2.7 Договору викласти в редакції
позивача: "Газотранспортне
підприємство забезпечує на виході з
ГРС подачу зазначеної в Договорі
кількості газу з підтриманням робочого
тиску згідно з технічними
характеристиками регулюючого
обладнання ГРС за умови: надходження
газу Замовника в магістральні
трубопроводи Газотранспортного
підприємства в обсягах, зазначених у
пункті 2.1 Договору; дотримання
Замовником та/або його споживачами, які
безпосередньо підключені до
магістрального трубопроводу, добової
норми відбору газу (або узгодженого з
Газотранспортним підприємством
графіка); здійснення оплати послуг
Замовником відповідно до умов
Договору. У разі необхідності
термінової зміни обсягів відбору газу
на ГРС (більше ніж на 50 %
середньодобового обсягу) Замовник
зобов'язаний попередити
Газотранспортне підприємство не
пізніше ніж за три доби до зміни
обсягів відбору газу".

Пункт 3.1 Договору викласти в редакції
позивача: "Послуги транспортування
газу оформлюються Газотранспортним
підприємством і Замовником актами
наданих послуг з транспортування газу
магістральними трубопроводами (далі -
акти наданих послуг). У випадку, якщо
Замовник та/або споживачі
безпосередньо підключені до
магістрального трубопроводу
Газотранспортного підприємства,
кількість про транспортованого
Газотранспортним підприємство газу
Замовнику та/або його споживачам
визначається за даними комерційних
вузлів та приладів обліку газу (далі -
вузли обліку), установлених на ГРС. Якщо
Замовник та/або його споживачі
отримують газ з мережі
газорозподільного підприємства,
даними для складання актів наданих
послуг є дані газорозподільного
підприємства про обсяги
протранспортованого ним газу
Замовнику та/або його споживачам".

Абзац третій пункту 4.2 Договору
викласти в редакції відповідача:
"Газотранспортне підприємство на
підставі письмового запиту Замовника
забезпечує допуск уповноважених
представників Замовника до зчитувань
показників приладів обліку газу на ГРС,
але не частіше одного разу на тиждень".

Абзац третій пункту 4.3 Договору
викласти в редакції відповідача, з
уточненням періоду надання документів:
"Газотранспортне підприємство на
підставі письмового запиту Замовника
надає йому не пізніше 12 числа місяця,
наступного за звітним, документ, що
підтверджує фізико-хімічні показники
газу, який був поставлений у
попередньому місяці".

Абзац перший пункту 5.3 Договору
викласти в редакції позивача:
"Розрахунковий період за Договором
становить один місяць з 9:00 години
першого дня місяця до 9:00 години першого
дня наступного місяця включно".

Пункт 11.4 Договору викласти в редакції
відповідача: "Газотранспортне
підприємство має статус платника
податку на прибуток на загальних
підставах, передбачених Податковим
кодексом України, а також є платником
податку на додану вартість. Замовник є
платником податку на додану вартість
та має статус платника податку на
прибуток на загальних умовах,
передбачених Податковим кодексом
України. У разі будь-яких змін в статусі
платника податків, сторони зобов'язані
повідомити одна одну про такі зміни
протягом 3 (трьох) робочих днів з дати
таких змін"."

В решті рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 20.03.2014
року у справі № 904/428/14 залишити без
змін.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Укртрансгаз", м. Київ в
особі Криворізького лінійного
виробничого управління магістральних
газопроводів, (53081, смт. Радушне
Криворізького району
Дніпропетровської області,
ідентифікаційний код 25698645) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Дніпроазот" (51909, м.
Дніпродзержинськ, вул. Горобця, 1,
ідентифікаційний код 05761620) судовий
збір за розгляд апеляційної скарги в
розмірі 304,50 грн.

Видачу наказу доручити господарському
суду Дніпропетровської області.

Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку у двадцятиденний
строк до Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 21.07.2014 року.

Головуючий суддя
І.О. Вечірко

Суддя
О.М. Лисенко

Суддя
І.В. Тищик

Згідно з оригіналом

Помічник судді
О.В. Заболотна

21.07.2014