ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2014 року Справа № 908/4122/13
Вищий господарський суд України
у складі колегії суддів:

Карабаня В.Я. - головуючого, Жаботиної
Г.В., Ковтонюк Л.В.,

скарги Запорізького державного
медичного університетунапостанову
Донецького апеляційного
господарського суду від 28.04.2014у
справігосподарського суду Запорізької
області № 908/4122/13за
позовомПідприємства "Основа -
Промінвест" Громадської організації
"Фонд підтримки
інвалідів"доЗапорізького державного
медичного університетупростягнення
391590,56 грн.за участі представників
сторін:

від позивача - не зявилися;

від відповідача - Гуназа В.Г.

У С Т А Н О В И В:

17.12.2013р. Підприємство "Основа -
Промінвест" Громадської організації
"Фонд підтримки інвалідів" звернулися
до господарського суду Запорізької
області з позовом про стягнення з
Запорізького державного медичного
університету 381 859,00грн. заборгованості
за поставлений товар, 8 036,74грн. пені та
3% річних у сумі 1 694,82 грн.

Відповідач проти позову заперечував,
посилаючись на відсутність його вини у
нездійсненні розрахунків за отриманий
товар, оплату якого не було проведено
Головним управлінням державної
казначейської служби України в
Запорізькій області.

11.02.2014р. рішенням господарського суду
Запорізької області (суддя Смірнов
О.Г.), залишеним без змін 28.04.2014р.
постановою Донецького апеляційного
господарського суду (судді: Татенко В.М.
- головуючий, Зубченко І.В., Радіонова
О.О.). позов задоволено частково,
присуджено до стягнення з Запорізького
державного медичного університету на
користь Підприємства "Основа -
Промінвест" Громадської організації
"Фонд підтримки інвалідів" 381 859,00грн.
заборгованості, 4 224,19грн. пені та 3%
річних у сумі 1 677,39 грн. В решті позову
відмовлено.

У касаційній скарзі Запорізький
державний медичний університет
посилалися на порушення попередніми
судовими інстанціями норм
матеріального права, якими вважали
неправомірно не взято до уваги
відсутність вини відповідача у
невиконанні своїх договірних
зобов'язань, тому просили скасувати
судові рішення, а справу направити для
нового розгляду.

Проаналізувавши касаційну скаргу на
предмет її обґрунтованості у
сукупності з іншими матеріалами
справи, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення вимог скарги
виходячи з наступного.

Судами обох інстанцій установлено, що
05.08.2013р., 28.08.2013р. та 30.08.2013р. між
Запорізьким державним медичним
університетом (покупець) та
Підприємствм "Основа - Промінвест"
Громадської організації "Фонд
підтримки інвалідів" (постачальник)
укладені договори про закупівлю
товарів № 196Т-13, № 197Т-13, №198Т-13, № 220Т-13
та № 226Т-13, за умовами яких постачальник
зобов'язався у 2013 році поставити
покупцю товар визначений
специфікацією, а останній - прийняти
його та оплатити. Сторони погодили (п.
4.1.договорів), що оплата
здійснюватиметься у безготівковому
порядку, на підставі підписаного
сторонами акту здавання-прийняття
товару (товарно-транспортної
накладної), протягом 30-ти календарних
днів від дати підписання покупцем
накладної від постачальника.
Положеннями п.6 договорів передбачені
обов'язки покупця прийняти поставлений
товар згідно з актом
приймання-передачі товару (накладної)
та своєчасно і в повному обсязі його
оплатити. За несвоєчасну або неповну
сплату за належним чином поставлений
та відповідно прийнятий товар,
покупець сплачує постачальнику штраф у
розмірі 0,1% від суми заборгованості, але
не більше облікової ставки НБУ, яка
діяла у відповідний період, за кожен
день такої затримки (п.7.3).

На виконання умов зазначених договорів
постачальник поставив, а замовник
прийняв без будь-яких зауважень товар
(меблі) на загальну суму 381 859,00 грн., що
підтверджується видатковими
накладними та не спростовувалось
відповідачем. Проте, останній не
здійснив оплату отриманого товару,
претензію постачальника залишив
задоволення, що стало підставою для
заявлення відповідного позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
попередні судові інстанції виходили з
того, що за приписами ст. 509 ЦК України),
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу, зокрема з договорів.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 692 ЦК України установлено, що
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

За вимогами ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом
ст.ст. 610, 611 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом (ст.625 ЦК України).

Установивши порушення відповідачем
своїх договірних зобов'язань щодо
повної та своєчасної оплати товару,
попередні судові інстанції
обґрунтовано стягнули з відповідача
визначену суму заборгованості. Судами
мотивовано відхилено доводи
останнього про відсутність його вини у
невиконанні зобов'язання, з посиланням
на вимогами ст.96, ст. 625 ЦК України за
приписами яких юридична особа
самостійно відповідає за своїми
зобов'язаннями, божник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Належних обґрунтувань, які б
спростовували висновки попередніх
судових інстанцій, заявником не
наведено, у зв'язку з чим колегія суддів
не вбачає підстав для зміни чи
скасування оскаржуваних рішень, при
ухваленні яких здійснено всебічний,
повний та об'єктивний розгляд у
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, надано належну правову
оцінку всім наявним у матеріалах
справи доказам й твердженням сторін,
правильно застосовано норми
матеріального та процесуального права.

Доводи заявника, викладені у
касаційній скарзі не заслуговують на
увагу, зводяться до переоцінки
доказів, що в силу положень ст. 111-7 ГПК
України не відноситься до компетенції
касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 -11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Запорізького
державного медичного університету
залишити без задоволення, а постанову
Донецького апеляційного
господарського суду від 28.04.2014 та
рішення господарського суду
Запорізької області від 11.02.2014р. у
справі № 908/4122/13- без змін.

Головуючий суддяВ.Я. Карабань СуддяГ.В.
Жаботина СуддяЛ.В. Ковтонюк