м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/9236/14 07.07.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська аграрна
До Дочірнього підприємства
«Агроцентр Єврохім-Україна»
про визнання положення
Суддя Спичак О.М.
від позивача: Разінькова М.О. - дов. №
б/н від 05.02.2014 р.
від відповідача: не з'явився
В судовому засіданні 07.07.2014 судом у
відповідності до вимог ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України проголошено вступну та
резолютивну частини рішення.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач звернувся до Господарського
суду міста Києва з позовом до
відповідача про визнання недійсним
пункту 5.2 договору поставки
мінеральних добрив № П04-АС-01 від 22.01.2013,
укладеного між позивачем та
відповідачем, а також відшкодування
судових витрат.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.05.2014 було порушено
провадження у справі №910/9236/14, розгляд
справи було призначено на 06.06.2014.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.06.2014 розгляд справи
відкладено до 07.07.2014.
У судовому засіданні 07.07.2014 р.
представник позивача надав усні
пояснення по суті спору, відповідно до
яких просив суд задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача у судове
засідання 07.07.2014 р. не з'явився, проте до
канцелярії суду подав клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із зайнятістю його представника.
Розглянувши дане клопотання, суд його
відхиляє з тих підстав, що нормами
чинного законодавства України не
обмежено коло осіб, які можуть
представляти особу в судовому процесі,
тому неможливість одного з
представників позивача бути присутнім
у судовому засіданні не перешкоджає
реалізації права учасника судового
процесу на участь у судовому засіданні
його іншого представника. Проте
відповідач наданими йому
процесуальними правами не скористався.
Позов мотивований тим, що пункт 5.2
договору поставки мінеральних добрив
№ П04-АС-01 від 22.01.2013, яким встановлена
господарська санкція у вигляді пені за
невиконання не грошового зобов?язання,
суперечить визначенню поняття пені як
штрафної санкції за невиконання саме
грошового зобов??язання, а отже
наведений пункт договору суперечить
приписам ст. 549 ч. 3 Цивільного кодексу
України, що згідно вимог ст. 203, 215
Цивільного кодексу України є підставою
для визнання його недійсним.
Відповідач у письмовому відзиві на
позов проти позову заперечував,
посилаючись на те, що оспорюваний пункт
договору жодним чином не суперечить
вимогам законодавства, зокрема ст. 549 ч.
3 Цивільного кодексу України, оскільки
спеціальним нормативним актом у сфері
господарювання - Господарським
кодексом України, визначено що штрафні
санкції, до яких зокрема відноситься і
пеня, застосовуються за невиконання
або неналежне виконання особою
господарського зобов?язання (ст. 230
Господарського кодексу України), і
вказаною нормою не встановлено
будь-яких обмежень щодо застосування
пені, як штрафної санкції.
Розглянувши наявні матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд м. Києва, -
22.01.2013 між позивачем - Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Українська аграрна і хімічна
компанія» , як постачальником, та
позивачем - Товариством з обмеженою
відповідальністю «Українська аграрна
і хімічна компанія», як покупцем, було
укладено договір поставки мінеральних
добрив №П04-АС-01, за умовами якого
постачальник зобов'язується поставити
в передбачені цим договором строки, а
покупець прийняти товар, та вчасно
оплатити його повну вартість (п.1.1.
Згідно п. 4.2. договору покупець здійснює
100% попередню оплату кожної партії
товару на підставі рахунку
постачальника. Строк оплати
визначається в специфікації.
Відповідно до умов договору та
специфікацій №1-4, постачальник
зобов'язаний був поставити товар у
лютому-березні 2013 року.
Згідно п. 5.2. договору, за порушення
строків поставки та/або не поставку
товару постачальник сплачує на користь
покупця пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, яка діяла у
період, за який сплачується пеня, від
вартості непоставленого/несвоєчасно
поставленого товару за кожен день
Позивач вважає, що пункт 5.2 договору
поставки мінеральних добрив № П04-АС-01
від 22.01.2013, яким встановлена
господарська санкція у вигляді пені за
невиконання не грошового зобов?язання,
суперечить визначенню поняття пені як
штрафної санкції за невиконання саме
грошового зобов?язання, а отже
наведений пункт договору суперечить
приписам ст. 549 ч. 3 Цивільного кодексу
України, що згідно вимог ст. 203, 215
Цивільного кодексу України є підставою
для визнання його недійсним.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.
Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628
Цивільного кодексу України).
Статтею 265 Господарського кодексу
України передбачено, що за договором
поставки одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму. До відносин поставки, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
Статтею 712 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного
Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу
України встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) сплатити за нього певну
Згідно з приписами статей 525, 526
Цивільного кодексу України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Аналогічні положення містяться і в
частині першій статті 193
Господарського кодексу України, яка
також передбачає, що до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарського України.
За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених Господарським кодексом
України, іншими законами та договором
(частина друга статті 193, частина перша
статті 216 та частина перша статті 218
Господарського кодексу України).
Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217
Господарського кодексу України є
штрафні санкції, до яких віднесено
неустойку, штраф та пеню (частина перша
статті 230 Господарського кодексу
Статтею 230 господарського кодексу
України визначено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч. 1).
Суб'єктами права застосування штрафних
санкцій є учасники відносин у сфері
господарювання, зазначені у статті 2
цього Кодексу (ч. 2 наведеної статті).
Також, частина 1 статті 173
Господарського кодексу України
визначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
Відповідно до частини четвертої статті
231 Господарського кодексу України
розмір штрафних санкцій
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).
Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання (ст. 549
Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 551 Цивільного
кодексу України предметом неустойки
може бути грошова сума, рухоме і
нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правомірність правочину
презюмується. Отже, обов'язок доведення
наявності обставин, з якими закон
пов'язує визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.
Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав і за наслідками,
визначеними законом, а тому слід
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угоди
недійсною і настання певних юридичних
Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
Згідно частини 2 статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
Відповідно до частини першої статті 47,
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
судове рішення приймається суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи шляхом всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
Враховуючи вищевикладене, судом
встановлено, що спеціальний
нормативний акт, який регулює
відносини суб?єктів господарювання,
зокрема позивача та відповідача, -
Господарський кодекс України, а саме
стаття 230, визначає підстави для
застосування штрафних санкцій, до яких
зокрема віднесено і пеню, а саме:
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання,
визначення якого наведено у частині 1
статті 173 Господарського кодексу
України, і яка не ставить зобов?язання в
залежність від того чи є воно грошовим
чи ні, чим зокрема дотримується
принцип диспозитивності у
правовідносинах сторін за договором,
що полягає у дотриманні обома
сторонами правочину механізму
виникнення правовідносин, їх розвитку,
закінчення і застосування
відповідальності за його порушення у
встановленому законом і правочином
Таким чином, суд вважає, що в пункті 5.2
договору сторонами узгоджено штрафну
санкцію - пеню у відповідному розмірі
за порушення строків поставки та/або не
поставки товару,тобто у даному випадку
предметом пені, як штрафної санкції, є
саме платежі за несвоєчасне та/або
невиконання виконання зобов?язання, і
відповідно до ст. 6, ч. 2 ст. 551 Цивільного
кодексу України, ст. ст. 173, 230
Господарського кодексу України
сторони договору мали право встановити
даний вид забезпечення виконання
господарського зобов'язання,
визначивши його як пеня (як різновид
штрафної санкції), з урахуванням того,
що зміст даної умови договору та
підстава для застосування не
суперечить вимогам діючого
З урахуванням наведеного, суд дійшов
висновку, що оспорюваний пункт
договору жодним чином не суперечить
вимогам законодавства, зокрема ст. 549 ч.
3 Цивільного кодексу України, оскільки
спеціальним нормативним актом у сфері
господарювання - Господарським
кодексом України - визначено що штрафні
санкції, до яких зокрема відноситься і
пеня, застосовуються за невиконання
або неналежне виконання особою
господарського зобов?язання (ст. 173
Господарського кодексу України, ст. 230
Господарського кодексу України), і
вказаними нормами не встановлено
будь-яких обмежень щодо застосування
пені, як штрафної санкції, за
невиконання господарського
зобов?язання, яке не є грошовим.
Враховуючи наведене вище,
господарським судом встановлено, що
оспорюваний позивачем пункт 5.2
договору жодним чином не порушує прав
та охоронюваних законом інтересів
позивача, волевиявлення сторін
правочину при узгодженні вказаного
пункту договору було вільним і
відповідало їхній внутрішній волі, що
відповідає загальним вимогам,
встановленим статтею 203 Цивільного
кодексу України, оспорюваний пункт
договору жодним чином не суперечить
вимогам законодавства, зокрема ст. 549 ч.
3 Цивільного кодексу України, а тому
підстави для визнання його недійсним
згідно ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу
України - у суду відсутні, а отже позов
задоволенню не підлягає.
Судовий збір, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста
1. В позові відмовити.
2. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено

14.07.2014 р.

Суддя
О.М.Спичак