ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2014
Справа №917/1194/14

м. Полтава

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1, Полтавська область, 37303

до Приватного підприємства
"АМАРАНТ-АГРО", вул. Лучанська, 1Б, с.
Юсківці, Лохвицький район, Полтавська
область, 37221, юридична адреса: вул.
50-Річчя радянської влади, 1, с.
Вирішальне, Лохвицький район,
Полтавська область, 37264,

про стягнення 340963,88 грн.

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2, довіреність від
27.08.2012 року;

Від відповідача: не з'явився.

Суть справи: Розглядається позовна
заява про стягнення з відповідача
коштів в сумі 340963,88 грн. за договором на
збирання сільськогосподарських
культур від 03.09.2013 року № БВП-10, з яких:
176925,00 грн. - основна заборгованість;
164038,88 грн. - проценти за користування
чужими грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем договірних
зобов'язань щодо оплати виконаних
робіт по збиранню
сільськогосподарських культур, у
зв'язку з чим позивач вказує на
існування заборгованості та підстави
нарахування і стягнення процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Позивачем позовні вимоги
підтримуються в повному обсязі.

Відповідач письмового відзиву на позов
та витребуваних ухвалами від 19.06.2014
року, 08.07.2014 року матеріалів не надав, в
судове засідання не з'явився, про час та
місце проведення засідання
повідомлений належним чином.

В клопотанні, що надійшло до канцелярії
суду 17.07.2014 року, просить відкласти
розгляд справи на інший термін в
зв'язку з лікарняним уповноваженого
представника.

Зазначене клопотання судом
відхиляється, оскільки по-перше,
відповідачем не подано жодних доказів,
що підтверджують перебування
представника на лікарняному, по-друге,
в силу вимог ст. 28 ГПК України коло
представників сторін в судовому
процесі не є обмеженим, по-третє, в
ухвалі від 08.07.2014 року явка
представників сторін не визнавалась
обов'язковою, по-четверте, у
відповідача (зважаючи на дату
отримання ухвал про порушення
провадження, відкладення розгляду)
було достатньо часу підготувати та
направити суду обґрунтовані
заперечення проти позовних вимог чи
контррозрахунок, однак їх відповідач
ні в перше ні в друге судове засідання
не надав.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Враховуючи наведене, оскільки
відповідач належним чином
повідомлений про час та місце
проведення судового засідання,
необхідних для вирішення спору доказів
наявних в матеріалах справи достатньо,
а його неявка не перешкоджає розгляду
спору по суті, суд визнав за можливе
відповідно до ст. 75 ГПК України
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив.

Між сторонами був укладений Договір №
БВП-10 від 03.09.2013 року на збирання
сільськогосподарських культур (далі -
Договір), за умовами якого виконавець
(позивач) зобов'язався за завданням
замовника (відповідача) виконати
роботи по збиранню с/г технічних
культур (обмолот кукурудзи на зерно)
зернозбиральним комбайном CLASS LEXION 480 на
площах, наданих замовником, в порядку
та на умовах, передбачених даним
договором.

Сторонами узгоджено, що:

- виконавець зобов'язується скласти акт
передачі-приймання виконаних робіт з
обов'язковим зазначенням опрацьованих
площ (п. 2.2.5. Договору).

- замовник проводить оплату за виконані
виконавцем роботи по обмолоту
кукурудзи на зерно по ціні 350,00 грн./га в
т.ч. ПДВ 58,33 грн. (п. 3.1.1. Договору).

- розрахунок за виконані роботи по
збиранню врожаю замовник проводить
відповідно до актів передачі-приймання
виконаних робіт не пізніше 30 днів після
їх складання, шляхом перерахування
грошових коштів замовника на
розрахунковий рахунок виконавця (п. 3.1.2
Договору).

Згідно наявних в матеріалах справи
актів приймання-передачі виконаних
робіт від 06.11.2013 року № 13, від 21.11.2013
року №15 позивач виконав роботи, що
передбачені умовами договору від 03.09.2013
року № БВП-10 - обмолотив кукурудзу на
зерно на площі 419,0 га на суму 146650,00 грн.
та на площі 86,5 га на суму 30275,00 грн., а
сього на суму 176925,00 грн. з ПДВ.

Відповідачу було виставлено рахунки на
оплату №31 від 06.11.2013 року та №34 від
21.11.2013 року.

Позивач посилається на те, що виконані
ним роботи відповідач на протязі 30 днів
після складання актів не оплатив, не
були вони оплачені і станом на момент
розгляд справи в суді.

Суд приймає до уваги, що предметом
зазначеного Договору є виконання
робіт, за які відповідач повинен
здійснити оплату і саме оплата
отриманих послуг формує зміст прав і
обов'язків відповідача. Документом,
який підтверджує прийняття виконаних
робіт, тобто виконання позивачем своїх
обов'язків, є акт прийняття виконаних
робіт. Підписання акту
приймання-передачі представником
замовника є підтвердженням
відсутності претензій до виконавця з
його боку. Акти підписано
представниками сторін договору та
засвідчено печатками, будь-яких
претензій щодо виконаних робіт
замовник (відповідач) до виконавця
(позивача) не заявляв.

Таким чином, оскільки акт
прийому-передачі №13 був підписаний
сторонами 06.11.2013 року, виходячи з п. 3.1.2.
Договору розрахунок за виконані роботи
повинен бути здійсненим по 06.12.2013 року
включно, а з 07.12.2013 року боржник
вважається таким, що прострочив
виконання зобов'язання. По акту № 15 від
21.11.2013 року розрахунок мав бути
здійсненим по 21.12.2013 року включно, а
прострочка починається з 22.12.2013 року.

Позивачем направлялась відповідачу
вимога про сплату заборгованості (а.с.
22-25), яка згідно повідомлення про
вручення поштового відправлення
отримана відповідачем 20.02.2014 року, і, як
свідчать матеріали справи, залишена
останнім без відповіді та задоволення.

Наявність заборгованості за договором
відповідачем не заперечується. На
виконання ухвали суду між сторонами
проведена звірка взаємних розрахунків,
у акті звірки зафіксовано, що за
відповідачем станом на 25.06.2014 року
значиться заборгованість в сумі 176 925,00
грн.

Докази оплати зазначеної суми боргу
станом на момент розгляду справи в суді
сторонами не надані.

При розгляді спору по суті суд приймає
до уваги наступне.

Укладений між сторонами договір за
своєю правовою природою є договором
підряду.

Відповідно до ст. 837 ЦК України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Якщо
договором підряду не передбачена
попередня оплата виконаної роботи або
окремих її етапів, замовник
зобов'язаний сплатити підрядникові
обумовлену ціну після остаточної здачі
роботи за умови, що роботу виконано
належним чином і в погоджений строк
або, за згодою замовника, - достроково
(ст. 854 Цивільного кодексу України).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір
є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, матеріалами справи
підтверджено, що відповідач не виконав
своїх зобов'язань за Договором, а саме
не сплатив у повному обсязі вартість
виконаних робіт, тому позовні вимоги
про стягнення 176925,00 грн. основного
боргу підлягають задоволенню повністю.

Пунктом 4.2. Договору сторони
передбачили, що з дня коли послуги
замовником повинні бути оплачені,
виконавець має право затребувати від
замовника, а замовник повинен
виплатити проценти за користування
чужими грошовими коштами до дня повної
оплати послуг (ст. 536,п.3 ст. 692 ЦК
України). Проценти за користування
чужими грошовими коштами виплачуються
в розмірі 0,5 % від невиплаченої вартості
послуг по акту приймання-передачі
виконаних робіт за кожний календарний
день, відколи послуги повинні бути
оплачені замовником до дня повної
оплати послуг.

Посилаючись на п. 4.2 Договору, ст. 536, п.3
ст. 692 ЦК України позивачем заявлено до
стягнення 137851,00 грн. заборгованості за
користування чужими грошовими коштами
по акту № 13 від 06.11.2013 року за 188 дні
прострочки. По акту № 15 від 21.11.2013 року
позивач просить стягнути 26187,88 грн.
заборгованості за користування чужими
грошовими коштами за 173 дні прострочки.

При розгляді даної частини позовних
вимог суд приймає до уваги таке.

Частиною третьою статті 692 ЦК України
передбачено, що у разі прострочення
оплати товару продавець має право
вимагати оплати товару та сплати
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Частиною 3 статті 692 ЦК України фактично
конкретизовано передбачений статтею 536
цього кодексу обов'язок боржника
сплачувати встановлений договором або
законом розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
та передбачене статтею 625 цього Кодексу
право продавця вимагати від покупця
сплати 3 % річних за весь час
прострочення, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У розумінні зазначених статей проценти
є не відповідальністю, а платою за весь
час користування грошовими коштами, що
не були своєчасно сплачені боржником.

Зі змісту цих статей випливає, що
договором може бути встановлено лише
інший розмір процентів річних, а не
інший спосіб їх обчислення.

Разом із цим згідно з положеннями
статті 549 ЦК України грошовою сумою, яку
боржник повинен передати кредитору у
разі порушення зобов'язання, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання, є пеня.

Відповідна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
24.12.2013 року № 8/5025/1402/12.

Згідно ст. 111-28 ГПК України Рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Аналогічні приписи
містяться у ст. 111-28 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів".

Судом також приймається до уваги, що
згідно п. 4.1. Договору за порушення
термінів розрахунків замовник сплачує
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ за кожний день прострочки
від неоплаченої суми.

Не дивлячись на те, що позивачем не
висуваються вимоги про стягнення пені
з посиланням на п. 4.1. Договору в
позовній заяві, яка є предметом
розгляду по справі, умовами договору
фактично передбачено можливість
подвійного стягнення з відповідача
пені за несвоєчасне виконання
грошового зобов'язання, що не
узгоджується з приписами статті 61
Конституції України, відповідно до
якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Господарський суд, з'ясувавши у
розгляді справи, що сторона або інший
учасник судового процесу в
обґрунтування своїх вимог або
заперечень послалися не на ті норми, що
фактично регулюють спірні
правовідносини, самостійно здійснює
правильну правову кваліфікацію
останніх та застосовує у прийнятті
рішення саме такі норми матеріального
і процесуального права, предметом
регулювання яких є відповідні
правовідносини (див. абз. 7 п. 3.12.
постанови пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011
року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" в редакції п. 8.3.2-2.
постанови пленуму ВГСУ від 10.07.2014 року
№ 6 "Про внесення змін і доповнень до
деяких постанов пленуму Вищого
господарського суду України").

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
за правовою природою відповідно до ст.
549 Цивільного кодексу України
передбачені п. 4.2. Договору "проценти за
користування чужими грошовими коштами"
фактично підпадають під визначення
пені.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник
вважається таким, що прострочив
виконання зобов'язання, якщо він не
почав його виконувати або не виконав
його у строк, встановлений договором.

Відповідно до Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", п. 6 ст.
231 Господарського кодексу України, за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань підлягають стягненню
штрафні санкції у вигляді пені, розмір
якої повинен визначатися обліковою
ставкою Національного банку України,
за увесь час користування чужими
коштами та узгоджуватися в договорі.

Відповідно до вимог п. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Здійснивши перевірку наданого
позивачем розрахунку позовних вимог
щодо стягнення з відповідача 137851,00 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами по акту № 13 від 06.11.2013
року за 188 дні прострочки та 26187,88 грн.
процентів за користування чужими
грошовими коштами по акту № 15 від 21.11.2013
року за 173 дні прострочки, що оцінені
судом як пеня, суд прийшов до висновку,
що останні є правомірними частково, а
саме:

- 10860,14 грн. пені по акту №13 від 06.11.2013
року (за 182 дні прострочки з 07.12.2013 року
по 07.06.2014 року);

- 2174,82 грн. пені по акту №15 від 21.11.2013
року (за період з 22.12.2013 року по 13.06.2014
року 173 дні прострочки).

Зазначений розмір пені не перевищує
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період прострочення,
відповідає вимогам п. 6 ст. 232 ГК України
(розрахунок проводився за допомогою
калькулятора підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
інформаційної системи "Ліга. Закон
Еліт"). В частині вимог про стягнення
151003,92 грн. пені у позові відмовляється.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
За ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Відповідно до п. 5 ст. 16 ЦК України одним
із засобів захисту цивільних прав є
примусове виконання обов'язку в натурі,
яке в даному випадку полягає у
виконанні відповідачем договірних
зобов'язань з оплати вартості
виконаних робіт.

Позивачем доведено обґрунтованість
позовних вимог про стягнення
заборгованості за Договором,
відповідач факт прострочення сплати
коштів за виконані роботи не
спростував. З урахуванням наведених
вище обставин позов задовольняється
частково, з відповідача підлягає до
стягнення основна заборгованість за
виконані роботи на суму 176 925,00 грн., а
також 13034,96 грн. пені, що разом складає
189959,96 грн.

Судові витрати покладаються на обидві
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог згідно ч. 5
ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 44, 49 (ч.5) 82-85 ГПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного
підприємства "АМАРАНТ-АГРО", вул.
Лучанська, 1Б, с. Юсківці, Лохвицький
район, Полтавська область, 37221, юридична
адреса: вул. 50-Річчя радянської влади, 1,
с. Вирішальне, Лохвицький район,
Полтавська область, 37264,
на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1, Полтавська область,
37303, ІПН НОМЕР_1 - 176 925 грн. 00 коп.
основного боргу; 13034 грн. 96 коп. - пені; 3799
грн. 20 коп. судового збору.

3. В частині вимог про стягнення
151003,92 грн. пені у позові відмовити

4. Видати наказ з набранням цим
рішенням законної сили.

Суддя І.І. Пушко