ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" липня 2014 р.Справа № 916/2392/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТАРКУС"

до відповідачів Публічного
акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК";

Товариства з
обмеженою відповідальністю "ФРЕГАТ"

про визнання недійсним договору

Суддя Гут С.Ф.

В судовому засіданні приймали участь:

Від позивача: Кураткіна Ю.В.,
довіреність від 05.12.2012р.;

Від Публічного акціонерного
товариства "ІМЕКСБАНК": Ніц А.С.,
довіреність №110913/5 від 11.09.2013р.;

Від Товариства з обмеженою
відповідальністю "ФРЕГАТ":
Крушенівський Р.О., довіреність від
29.08.2013р.;

СУТЬ СПОРУ: Позивач, Товариство з
обмеженою відповідальністю "ТАРКУС",
звернувся до господарського суду
Одеської області з позовною заявою до
відповідачів Публічного акціонерного
товариства "ІМЕКСБАНК"; Товариства з
обмеженою відповідальністю "ФРЕГАТ"
про визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги, укладеного
19.12.2013р. між Публічним акціонерним
товариством "ІМЕКСБАНК" та Товариством
з обмеженою відповідальністю "ФРЕГАТ".

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 20.06.2014р. порушено
провадження у справі №916/2392/14.

15.07.2014р. від Товариства з обмеженою
відповідальністю "ФРЕГАТ" надійшло
клопотання (вх.№18387/14 від 15.07.2014р.) про
залучення до матеріалів справи доказів
по справі.

Судом клопотання розглянуто та
задоволено, та залучено до матеріалів
справи надані докази по справі.

Відповідач Публічне акціонерне
товариство "ІМЕКСБАНК" вважає позов
необгрунтованим, проти позову
заперечує, та просить суд відмовити у
задоволенні позову, з підстав
викладених у відзиві на позов(вх.№17293/14
від 03.07.2014р.). Так в обґрунтування
відзиву зазначає про те, що позивачем
заявлено позов про визнання недійсним
договору про відступлення права
вимоги, укладеного між АТ "ІМЕКСБАНК" та
ТОВ "ФРЕГАТ", оскільки вказаний договір,
на думку позивача, є договором
факторингу, що укладено з порушенням
вимог ст.ст. 1 , 5 Закону України "Про
фінансові послуги і державне
регулювання ринків фінансових послуг".
Однак, спірний договір не є договором
факторингу, оскільки його зміст не
відповідає умовам ст. 1077 Цивільного
кодексу України. Зокрема, у спірному
договорі не виконуються дві з трьох
умов: кошти не надаються в
розпорядження ПАТ "ІМЕКСБАНК", оскільки
предметом договору є не гроші, а право
вимоги; ПАТ "ІМЕКСБАНК" не вносить плату
на користь ТОВ "ФРЕГАТ" за наданні
кошти. З оспорюваного договору
випливає, що ТОВ "ФРЕГАТ" сплачує кошти
ПАТ "ІМЕКСБАНК" за відступлене ним
право вимоги, (а не навпаки, як це
необхідно для виникнення факторингу).
Таким чином, спірний Договір є таким, що
регулюється ст. 512 Цивільного кодексу
України та, дійсно, є договором
відступлення права вимоги (заміною
кредитора у зобов'язанні).

Відповідач Товариство з обмеженою
відповідальністю "ФРЕГАТ" вважає позов
необгрунтованим, проти позову
заперечує, та просить суд відмовити у
задоволенні позову повністю, з підстав
викладених у відзиві на позов(вх.№18386/14
від 15.07.2014р.). Так в обґрунтування
відзиву зазначає про те, що необхідною
умовою для визнання правочину
недійсним на підставі частини третьої
статті 228 Цивільного кодексу України та
частини першої статті 207
Господарського кодексу України є
завідома суперечність спірного
правочину інтересам держави та
суспільства. Виходячи з цього, висновки
щодо завідомої суперечності правочину
інтересам держави та суспільства можна
робити виключно в аспекті того, чи
суперечить відповідний правочин
інтересам держави. Спірний договір
щодо відступлення права вимоги був
належним чином відображений
відповідачами у податковому обліку.
Особливості податкового обліку
операцій з відступлення права вимоги
регулюються пунктом 153.5 статті 153
Податкового кодексу України.
Відповідні норми не містять вимог щодо
суб'єктного складу учасників операцій
з відступлення права вимоги. Отже,
незалежно від того, чи є учасники
відповідних операцій професійними
учасниками ринку фінансових послуг,
оподаткування таких операцій
здійснюється за однаковими правилами.
Відповідно, відсутність або наявність
ліцензій не впливає на визначення
правомірності відображення наслідків
відповідних операцій у податковому
обліку. Судові рішення про те, що
спірний договір та/або його виконання
спричинило заниження чи приховування
об'єктів оподаткування у відповідній
господарській операції з боку їх
учасників, відсутні. Крім того, для
визнання недійсним правочину, який
суперечить інтересам держави та
суспільства, необхідно встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.
Вказана позиція викладена, зокрема, у
постанові Вищого адміністративного
суду України від 11.12.2013р. N 1713/12/13-13.Однак,
Позивач не надав будь-яких доказів, яки
б свідчили про протиправний умисел
юридичних осіб-сторін правочину.

Також Товариство з обмеженою
відповідальністю "ФРЕГАТ" надало усні
пояснення, що внаслідок відступлення
права вимоги на підставі спірного
договору останнім здійснюється
стягнення кредитної заборгованості за
відповідними кредитними договорами, а
також звернення стягнення на майно за
іпотечними договорами та договорами
застави.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, суд встановив.

19.12.2013р. між Публічним акціонерним
товариством "ІМЕКСБАНК"(Первісний
кредитор) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "ФРЕГАТ"(Новий
кредитор) було укладено договір про
відступлення права вимоги, відповідно
до умов якого Первісний кредитор за
плату передає/відповідає, а Новий
кредитор одержує/набуває права вимоги,
належні Первісному кредитору за
кредитними договорами, що укладені між
Первісним кредитором та відповідними
фізичними особами та юридичними
особами, перелік яких зазначено в
Додатку №1 до цього Договору, який є
його невід'ємною частиною.

Відповідно до п.1.2 Договору, Новий
кредитор одержує право (замість
Первісного кредитора) вимагати від
Боржників належного виконання всіх
зобов'язань за відповідним кредитним
договором (надалі - „Основний
договір"), зокрема щодо сплати
заборгованості за кредитом,
процентами, штрафами, пенями,
витратами понесеними Первісним
кредитором в зв'язку з невиконанням
Боржником своїх зобов'язань, тощо.

Зокрема, за Договором до Товариства з
обмеженою відповідальністю "ФРЕГАТ"
перейшло право вимоги Публічного
акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТАРКУС" за
Договорами кредиту від 29.08.2007р. №2007-56 та
№2007-57, укладеними між Акціонерним
комерційним банком
"ІМЕКСБАНК"(кредитор) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"ТАРКУС"(Позичальник).

Згідно п.2.1. Договору сторони
визначили, що у зв'язку з відступленням
права вимоги за цим Договором Новий
кредитор сплачує Первісному кредитору
винагороду у сумі 10% (десять відсотків)
загальної суми заборгованості
Боржників, визначеної на дату
здійснення Новим кредитором
остаточного розрахунку за цим
Договором, що станом на дату укладення
даного Договору становить
28008937,02(Двадцять вісім мільйонів вісім
тисяч дев'ятсот тридцять сім грн. 02 коп.)
гривень без ПДВ.

У зв'язку з відступленням права вимоги
за Договором на підставі акту
приймання-передачі від 20.12.2013р.
Публічне акціонерне товариство
"ІМЕКСБАНК" передало Товариству з
обмеженою відповідальністю "ФРЕГАТ"
оригінали кредитних договорів, а також
договорів іпотеки та застави, за якими
Товариство з обмеженою
відповідальністю "ФРЕГАТ" набуло право
вимоги та перелік яких наведений у
додатку №1 до Договору.

Позивач у своїй позовній заяві
зазначає на те, що враховуючи той факт,
що за умовами договору Товариство з
обмеженою відповідальністю "ФРЕГАТ"
передав в розпорядження Публічного
акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК"
грошові кошти в обмін на зобов'язання
відступити своє право грошових вимог
до боржників, то договір за своєю
правовою природою є договором
факторингу, що укладений з порушенням
вимог ст.ст. 1 , 5 Закону України "Про
фінансові послуги і державне
регулювання ринків фінансових послуг".

В позовній заяві позивач посилається
на те, що чинним законодавством
передбачено, що послуги з факторингу
мають право надавати виключно
фінансові установи або суб'єкти
підприємницької діяльності, якщо це
передбачено прямими нормами
законодавства. Однак Товариство з
обмеженою відповідальністю "ФРЕГАТ" не
входить до вказаного переліку, і таким
чином не має права надавати послуги
факторингу. Крім того, зазначає про те,
що з огляду на невідповідність
положень договору нормам діючого
законодавства, існує реальна загроза,
що договір буде визнаний недійсним і
кошти внесені на рахунок Товариства з
обмеженою відповідальністю "ФРЕГАТ" як
нового кредитора, не будуть направлені
на погашення зобов'язань за кредитними
договорами №2007-56 від 29.08.2007р. та №2007-57
від 29.08.2007р.

Враховуючи вищевикладене, Товариство з
обмеженою відповідальністю "ТАРКУС",
звернулося до суду з даною позовною
заявою до відповідачів Публічного
акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК";
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ФРЕГАТ" про визнання
недійсним договору про відступлення
права вимоги, укладеного 19.12.2013р. між
Публічним акціонерним товариством
"ІМЕКСБАНК" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "ФРЕГАТ".

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
проаналізувавши норми чинного
законодавства суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 203, 204 Цивільного
кодексу України підстави і наслідки
недійсності правочину можуть бути
передбачені винятково законами. Як
встановлено, угода може бути визнана
недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.
Отже, наявність обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною є
обов'язковою умовою визнання його
недійсним.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1
ст.628 цього ж Кодексу зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно норм ч.1 ст.203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
визначені статтею 203 Цивільного
кодексу України, ними зокрема є
наступні: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Статтею ст. 627 Цивільного кодексу
України визначено один із загальних
принципів цивільно-правових відносин,
а саме свобода договору, яка наділяє
осіб правом вільно вирішувати питання
про укладення договору, про вибір
контрагентів, про визначення умов
договору. Статтею 67 Господарського
кодексу України, встановлено, що
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності здійснюються
на основі договорів. Підприємства
вільні у виборі предмета договору,
визначенні зобов'язань, інших умов
господарських взаємовідносин, що не
суперечать законодавству України.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). Клієнт може відступити
факторові свою грошову вимогу до
боржника з метою забезпечення
виконання зобов'язання клієнта перед
фактором.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України
предметом договору факторингу може
бути право грошової вимоги, строк
платежу за якою настав (наявна вимога),
а також право вимоги, яке виникне в
майбутньому (майбутня вимога).

Аналіз наведених норм чинного
законодавства дає підстави зробити
висновок, що договору факторингу
притаманні такі умови, як передача
грошових коштів та встановлення плати
за передачу вказаних грошових коштів.

Між тим, у спірному договорі не
виконуються дві з трьох умов:

- кошти не надаються в розпорядження
ПАТ "ІМЕКСБАНК", оскільки предметом
договору є не гроші, а право вимоги;

- ПАТ "ІМЕКСБАНК" не вносить плату на
користь ТОВ "ФРЕГАТ" за наданні кошти.

З оспорюваного договору випливає, що
ТОВ "ФРЕГАТ" сплачує кошти ПАТ
"ІМЕКСБАНК" за відступлене ним право
вимоги, (а не навпаки, як це необхідно
для виникнення факторингу).

Таким чином, спірний Договір є таким, що
регулюється ст. 512 Цивільного кодексу
України та, дійсно, є договором
відступлення права вимоги (заміною
кредитора у зобов'язанні).

Аналогічна правова позиція викладена
Вищим господарським судом України у
постановах від 11 листопада 2010р. № 1/50 та
від 30 листопада 2010р. № 36/81пд.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що спірний договір не є договором
факторингу, оскільки його зміст не
відповідає умовам ст. 1077 Цивільного
кодексу України.

Крім того, що стосується усних пояснень
Позивача, наданих в судовому засіданні
15.07.2014р. про суперечність оспорюваного
правочину інтересам Держави слід
зазначити наступне.

Необхідною умовою для визнання
правочину недійсним на підставі
частини третьої статті 228 Цивільного
кодексу України та частини першої
статті 207 Господарського кодексу
України є завідома суперечність
спірного правочину інтересам держави
та суспільства.

Виходячи з цього, висновки щодо
завідомої суперечності правочину
інтересам держави та суспільства можна
робити виключно в аспекті того, чи
суперечить відповідний правочин
інтересам держави.

Для визнання недійсним правочину, який
суперечить інтересам держави та
суспільства, необхідно встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

Позивач не надав судові рішення про те,
що спірний договір та/або його
виконання спричинило порушення
будь-яких інтересів держави.

Таким чином договір укладено
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК
України).

З огляду на вищевикладене, суд вважає,
що позовна вимога Товариства з
обмеженою відповідальністю "ТАРКУС" до
відповідачів Публічного акціонерного
товариства "ІМЕКСБАНК"; Товариства з
обмеженою відповідальністю "ФРЕГАТ"
про визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги, укладеного
19.12.2013р. між Публічним акціонерним
товариством "ІМЕКСБАНК" та Товариством
з обмеженою відповідальністю "ФРЕГАТ",
не обґрунтована, матеріалами справи не
підтверджена, тому задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

Рішення господарського суду Одеської
області набирає чинності у порядку ст.85
ГПК України.

Повний текст рішення складено 21.07.2014р.

Суддя
Гут С.Ф.