КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2014 р.
Справа№ 910/18713/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

За участю представників:

від ПАТ "Укрсоцбанк": Дубковський П.В. -
представник за довіреністю,

від ТОВ "Орвіс": Микитин Р.С. -
представник за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Орвіс»

на ухвалу Господарського суду міста
Києва від 19.05.2014 р.

у справі №910/18713/13 (суддя Головіна К.І.)

за заявою Товариства з обмеженою
відповідальністю "Орвіс" про визнання
наказів від 03.02.2014 р. у справі №910/18713/13
таким, що не підлягають виконанню у
даній справі

за заявою Публічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк" про видачу
судового наказу на виконання рішення
Постійно діючого третейського суду при
Асоціації українських банків у справі
№663/13

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Орвіс"

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.05.2014р. відмовлено у
задоволенні заяви Товариства з
обмеженою відповідальністю "Орвіс" про
визнання наказів від 03.02.2014 р. у справі
№ 910/18713/13 такими, що не підлягають
виконанню.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою
суду, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Орвіс" звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить ухвалу
Господарського суду міста Києва від
19.05.2014р. скасувати та визнати накази від
03.02.2014р. у справі № 910/18713/13 такими, що не
підлягають виконанню, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Публічним акціонерним товариством
"Укрсоцбанк" подано відзив на
апеляційну скаргу, в якому просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржувану ухвалу суду
першої інстанції - без змін.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги та відзиву,
заслухавши представників сторін та
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваної ухвали суду, дійшла до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як свідчать матеріали справи, між
Публічним акціонерним товариством
"Укрсоцбанк" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Орвіс" в
забезпечення виконання зобов'язань за
генеральними договорами про надання
кредитних послуг № 770/9-698 від 15.07.2008 р. та
№ 770/9-691 від 26.06.2008р. було укладено:

- іпотечний договір від 17.07.2008 р.,
предметом якого є нерухоме майно, а
саме: торговий комплекс загальною
площею 1.649,7 кв. м, що знаходиться за
адресою: м. Тернопіль, бульвар Д.
Вишневецького, 9, яке належить
іпотекодавцю на праві власності
(заставна вартість предмету іпотеки за
згодою сторін становить 8.826.406,36 грн., що
в еквівалентні на дату укладення
даного договору за курсом НБУ
становить 1 823 336,30 доларів США);

- іпотечний договір від 04.09.2009 р.,
предметом якого є нерухоме майно, а
саме: приміщення
вбудовано-прибудованого магазину з
підвальними приміщеннями загальною
площею 1.028,5 кв. м, що знаходиться за
адресою: м. Тернопіль, пр. С. Бандери, 47,
яке належить іпотекодавцю на праві
приватної власності (вартість предмету
іпотеки за згодою сторін становить 3
127552 грн., що в еквівалентні на дату
укладення даного договору за курсом
НБУ становить 391 678,40 доларів США).

Рішенням Господарського суду
Тернопільської області від 15.12.2011 р. у
справі № 3/77/5022-1020/2011 звернуто стягнення
шляхом визнання за позивачем права
власності на нерухоме майно, а саме на
торговий комплекс загальною площею 1
649,7 кв. м, що знаходиться за адресою:
бульвар Вишневецького, 9, м. Тернопіль,
вартістю 13 657 370 грн., приміщення
вбудовано-прибудованого магазину з
підвальним приміщенням загальною
площею 1 028,5 кв. м, що знаходиться за
адресою: пр. С. Бандери, 47, м. Тернопіль,
вартістю 10.141.270 грн. і погашено
заборгованість ТОВ "Орвіс" за
генеральним договором про надання
кредитних послуг № 770/9-698 від 15.07.2008 р. та
за генеральним договором про надання
кредитних послуг № 770/9-691 від 26.06.2008 р.
перед ПАТ "Укрсоцбанк" у розмірі 17 109 000,00
грн.

Матеріально-правовою підставою для
задоволення позову у справі №
3/77/5022-1012/2011 було невиконання
солідарними боржникам ТОВ "Орвіс" та СП
"Луміс" грошових зобов'язань перед
банком з повернення кредиту, процентів
та пені, нарахованої за несвоєчасне
повернення кредиту на загальну суму 17
109 000,00 грн. за генеральними договорами
про надання кредитних послуг № 770/9-698
від 15.07.2008 р., № 770/9-691 від 26.06.2008 р., а
також залишення боржниками без
задоволення вимог банку: № 17.10.-03/22-4098
від 15.12.2010 р., № 17.10.-03/22-4099 від 15.12.2010 р., №
17.10.-03/22-4092 від 15.12.2010 р. та № 17.10.-03/22-4093
від 15.12.2010 р.

Судами у справі №3/77/5022-1020/2011 було
встановлено, що банк, звертаючись до
господарського суду з позовом про
звернення стягнення на іпотечне майно,
вимагав дострокового виконання
зобов'язань і повернення кредиту у
повному обсязі за рахунок майна
солідарних боржників - позичальника та
поручителя.

Загальна сума майнових вимог банку, яку
суди у справі №3/77/5022-1020/2011 визнали
обґрунтованою, склала 17 109 000,00 грн.

Як вбачається з рішення Постійно
діючого третейського суду при
Асоціації українських банків від
28.08.2013р. у справі №663/13, звертаючись до
боржника - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Орвіс" з вимогою про
стягнення 3 103 169,97 грн., банк послався на
невиконання боржником зобов'язань, що
випливають з генерального договору про
надання кредитних послуг № 770/9-691 від
26.06.2008р.

На виконання рішення Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків від 28.08.2013 р. у
справі №663/13 Господарським судом міста
Києва видано відповідні накази від
03.02.2014 р.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Орвіс» 20.03.2014 р.
звернулось до Господарського суду
м.Києва із заявою про визнання
вищевказаних наказів такими, що не
підлягають виконанню.

Заява обґрунтована тим, що до прийняття
рішення третейським судом банк вже
отримав задоволення своїх майнових
вимог в обсязі 17.109.000,00 грн., які
випливали з генерального договору про
надання кредитних послуг № 770/9-698 від
15.07.2008 р. та генерального договору про
надання кредитних послуг № 770/9-691 від
26.06.2008 р., за рахунок належного боржнику
(позичальнику) ТОВ "Орвіс" нерухомого
майна і за рішенням господарського
суду, яке набрало законної сили, набув
права власності на вказане нерухоме
майно іпотекодавця з одночасним
припиненням такого права у боржника.

Відмовляючи у визнанні наказів
такими, що не підлягають виконанню, суд
першої інстанції виходив з того, що
виданні останнім спірні накази про
стягнення заборгованості за кредитним
договором №770/9-691 від 26.06.2008р. в даній
справі боржником належним чином не
виконані (ні добровільно, ні примусово).
Також, суд першої інстанції зазначив,
що на час розгляду даної заяви рішення
третейського суду від 28.08.2013р. у справі
№663/13, на підставі якого було видано
спірні накази, компетентним судом
скасовано не було.

Судова колегія не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції та вважає їх помилковими,
виходячи з наступного.

За змістом ч.3 ст. 33 Закону України "Про
іпотеку" звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки
означає прийняття судового рішення
про те, що кредитор отримує задоволення
своїх грошових вимог із вартості
переданого в іпотеку майна.

Матеріально-правовою передумовою
звернення стягнення на заставне
нерухоме майно є невиконання боржником
основного зобов'язання, забезпеченого
іпотекою, а правовою підставою для
переходу права на заставне нерухоме
майно за змістом ст. 37 Закон України
"Про іпотеку" є договір про задоволення
вимог іпотекодержателя або відповідне
застереження в іпотечному договорі,
яке прирівнюється до такого договору
за своїми правовими наслідками та
передбачає передачу іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання зобов'язання
боржника за договорами позики, кредиту,
тощо, а також зобов'язання, яке виникає
з інших підстав, виконання якого
забезпечене іпотекою.

За змістом ст. ст. 36, 37 Закону України
"Про іпотеку" не виключається
можливість звернення стягнення шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки за рішенням суду. У цих нормах
задоволення вимог іпотекодержателя
шляхом набуття права власності на
предмет іпотеки ототожнюється із
способом звернення стягнення, який,
поряд з іншими, може застосовуватись,
якщо інше не передбачено договором.
Тому у разі встановлення такого
способу звернення стягнення у договорі
іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16
ЦК України має право вимагати
застосування його судом. Сторони за
законом можуть це питання врегулювати
в позасудовому порядку, але вони не
позбавлені цього права в судовому
порядку, що відповідає положенням
ст.ст. 55, 124 Конституції України.
Прийняте за результатами розгляду
судове рішення, поряд з передбаченим
ст. 37 Закону України "Про іпотеку"
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя та прирівняним до
нього відповідним застереженням в
іпотечному договорі, є правовою
підставою для реєстрації права
власності іпотекодержателя на
нерухоме майно, яке є предметом
іпотеки, що кореспондується із ч. 5 ст. 11
ЦК України.

За змістом цієї статті у випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки можуть виникати
безпосередньо з рішення суду.

Таким чином з моменту набрання
рішенням господарського суду законної
сили вимоги кредитора, який звернувся з
позовом про задоволення своїх вимог за
рахунок вартості предмету іпотеки
шляхом набуття на нього права
власності вважаються виконаними, а
будь-які наступні вимоги
іпотекодержателя щодо виконання
боржником основного зобов'язання, в
силу прямої вказівки ст. 36 Закону
України "Про іпотеку", є недійсними.

Місцевий господарський суд належним
чином обставин, які входять до предмету
оцінки, не визначив, не перевірив та не
проаналізував норми права, які
підлягали застосуванню до спірних
відносин, і не встановив моменту, з
якого кредитор вважається таким, що
отримав задоволення своїх майнових
вимог від солідарних боржників у разі,
коли суд звернув стягнення на іпотечне
майно шляхом визнання на нього права
власності кредитора (іпотекодержателя)
з одночасним припиненням такого права
за боржником (іпотекодавцем).

В силу ст. 51 Закону України "Про
третейські суди" рішення третейського
суду є остаточним і оскарженню не
підлягає, крім випадків, передбачених
цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 51 вказаної норми
рішення третейського суду може бути
оскаржене, зокрема, сторонами у
випадках, передбачених цим Законом, до
компетентного суду відповідно до
встановлених законом підвідомчості
та підсудності справи.

Загальні межі повноважень
компетентного державного суду
окреслені тим, що компетентний суд не
вправі досліджувати обставини,
встановлені третейським судом, або
переглядати рішення третейського суду
по суті, у тому числі за нововиявленими
обставинами. Компетентний державний
суд позбавлений можливості
переоцінювати факти, встановлені
третейським судом, давати нову правову
оцінку тим спірним
матеріально-правовим відносинам, з
приводу яких відбувався третейський
розгляд.

Компетентний державний суд (у даному
випадку господарський суд) при видачі
судових наказів відповідно до змісту
ст. 122-10 ГПК України вправі перевіряти
лише формальні, як правило
процесуальні, аспекти діяльності
третейського суду, і не здійснює
функції суду вищої інстанції по
відношенню до третейських судів. У
цьому полягає принцип незалежності
третейського розгляду від системи
державного судочинства і
забезпечується гарантія стабільності
рішень, які приймаються при вирішенні
спорів, переданих на розгляд
третейським судам.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про
іпотеку" з моменту набрання законної
сили рішенням господарського суду
Тернопільської області, тобто з 30.10.2012
р., вимоги банку, подані ним на розгляд
третейського суду, в силу прямої
вказівки Закону були недійсними. А
тому банк, скориставшись
процесуальними межами, встановленими
для оскарження рішення третейського
суду державним судом та
диспозитивністю своїх прав, у тому
числі процесуального характеру,
допустив зловживання ними, що
заборонено законом.

Так, згідно з ч. 3 статті 13 ЦК України
не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншій особі, а також зловживання правом
в інших формах. У разі недодержання
особою при здійсненні своїх права
вимог, які встановлені частинами
другою - п'ятою цієї статті, суд може
зобов'язати її припинити зловживання
своїми правами, а також застосувати
наслідки, встановлені законом.

Доводи банку з приводу того, що рішення
Господарського суду Тернопільської
області від 15.12.2011 р. у справі
№3/77/5022-1020/2011 фактично не виконано та за
Публічним акціонерним товариством
"Укрсоцбанк" не зареєстровано право
власності на нерухоме майно (торговий
комплекс загальною площею 1 649,7 кв.м., що
знаходиться за адресою: бульвар
Вишневецького, 9, м. Тернопіль, вартістю
13 657 370,00 грн., приміщення
вбудовано-прибудованого магазину з
підвальним приміщенням загальною
площею 1 028,5 кв. м, що знаходиться за
адресою: пр. С. Бандери, 47, м. Тернопіль,
вартістю 10 141 270,00 грн.), судовою колегією
відхиляються з огляду на таке.

Відносини державної реєстрації
нерухомості (публічно-правовий
компонент) не вважаються змістовним
елементом спірних правовідносин, які
за своєю суттю є приватноправовими.
Предметом спору про звернення
стягнення на заставне нерухоме майно є
здійснення дій, результатом яких є
грошові кошти, а не речові права на таке
майно. При цьому згідно зі ст. 36 Закону
України "Про іпотеку" недійсність
наступної вимоги іпотекодержателя,
який одержав задоволення своїх
грошових вимог за рахунок іпотеки, до
боржника щодо виконання ним основного
зобов'язання не залежить від акту
реєструючого державного органу після
вчинення тих чи інших юридично
значимих дій з об'єктами нерухомості.

Аналогічної позиції дотримується
Вищий господарській суд України
(постанова від 22.04.2014р. по справі
№910/15784/13).

Враховуючи, що перелік випадків,
передбачених ст. 117 ГПК України, для
визнання такими, що не підлягають
виконанню, виданих господарським
судом наказів не є вичерпним, судова
колегія приходить до висновку, що
відповідна заява ТОВ «Орвіс» підлягає
задоволенню, накази, видані
господарським судом на виконання
рішення Постійно діючого третейського
суду при Асоціації українських банків
від 28.06.2013 р. у справі №663/13, - визнанню
такими, що не підлягають виконанню, а
ухвала Господарського суду міста Києва
від 19.05.2014р. - скасуванню.

Судові витрати відповідно до вимог ст.49
ГПК України покладаються на Публічне
акціонерне товариство "Укрсоцбанк".

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103-106, 117 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Орвіс» на
ухвалу Господарського суду міста Києва
від 19.05.2014р. у справі №910/18713/13
задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду
міста Києва від 19.05.2014р. у справі
№910/18713/13 скасувати.

3. Задовольнити заяву Товариства з
обмеженою відповідальністю "Орвіс" про
визнання наказів від 03.02.2014р., виданих
на примусове виконання рішення
Постійно діючого третейського суду при
Асоціації українських банків від
28.08.2013р. у справі №663/13 та ухвали
Господарського суду міста Києва від
03.02.2014р. у справі №910/18713/13.

4. Визнати такими, що не підлягають
виконанню, накази, видані
Господарським судом міста Києва від
03.02.2014 у справі №910/18713 на виконання
рішення Постійно діючого третейського
суду при Асоціації українських банків
від 28.08.2013р. у справі №663/13.

5. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства "Укрсоцбанк"
(03150, м.Київ, вул. Ковпака, 29;
ідентифікаційний код 00039019) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Орвіс" (04086, м.Київ,
пров. Лютневий, 7; ідентифікаційний код
31490840) 609 (шістсот дев'ять) грн. судового
збору.

6. Доручити Господарському суду
міста Києва видати наказ.

7. Матеріали справи №910/18713/13
направити до Господарського суду міста
Києва.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 07.07.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв