Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "08" липня 2014 р.
Справа № 906/834/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Тимошенко О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Хоменко М.П. (довіреність
від 02.06.14)

від відповідача: не з'явився

розглянув у судовому засіданні в м.
Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ад-Інструмент"
(м.Київ)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "СТК-Полісся"
(м.Житомир)

про стягнення 37662,60 грн.

Позивачем пред'явлено позов про
стягнення на його користь з
відповідача 37662,60грн., з яких: 34941,00грн.
боргу за поставлений товар згідно
договору поставки №35; 196,97грн. 3% річних;
2524,63грн. інфляційних.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав з
підстав викладених у позовній заяві.

Ухвала, яка направлялась на адресу
відповідача, повернулась до суду.

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2007
№01-8/123 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році"
зазначено, що до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Згідно п.3.9.1 Постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" №18
від 26.12.11, за змістом зазначеної статті
64 ГПК ( 1798-12 ), зокрема, в разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Враховуючи викладене суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача своєчасно та
належним чином про час і місце розгляду
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

Проте, відповідач своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги те,
що неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи, суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами, згідно із ст. 75 ГПК
України.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2014 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ад-Інструмент"
(постачальник/позивач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"СТК-Полісся" (покупець/відповідач)
укладено договір поставки №35, за
умовами якого, позивач зобов'язався
поставити, а відповідач прийняти та
оплатити товар згідно Специфікації та
накладних.

На виконання умов договору, позивач
поставив відповідачу обумовлений у
Специфікації товар на загальну суму
39941,00грн., що підтверджується
видатковою накладною №РН-0000001 від 24.02.14
(а.с.12,13).

Згідно п.4.3 договору, остаточний
розрахунок відповідач мав провести до
11.04.14.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Платіжними дорученнями №42 та №43 від
24.02.14 відповідач сплатив суму боргу в
розмірі 5000,00грн. (а.с.14,15).

Внаслідок неналежного виконання умов
договору у відповідача перед позивачем
утворилась заборгованість в розмірі
34941,00грн.

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

За нормами ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов'язаних з
особистим, сімейним, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідач контррозрахунку суми боргу
не надав.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги
позивача в частині стягнення основного
боргу в сумі 34941,00 грн. обгрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст.625 ч.2 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з врахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення та три проценти річних
від простроченої суми, розмір яких
згідно розрахунку позивача становить:
2524,63 грн. інфляційних та 196,97 грн. 3%
річних (а.с.3).

Перевіривши розрахунок 3% річних,
виходячи з періоду, визначеного
позивачем для нарахування, суд
знаходить його не правильним та
проводить розрахунок самостійно,
згідно якого сума річних становитиме
172,31грн. В частині стягнення 24,66грн.
річних слід відмовити. (

В частині стягнення інфляційних
рарахувань, то слід зазначити, що
індекс інфляції (індекс споживчих цін) -
це показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купуються населенням для
невиробничого споживання, який
визначається виключно Держкомстатом і
його найменший період визначення
становить місяць, а тому прострочка
платежу за менший період не тягне за
собою нарахування інфляційних втрат, а
розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що мала місце на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений Держкомстатом, за
період прострочки. Розрахунки індексу
інфляції за квартал, період з початку
року і т. п. проводяться "ланцюговим"
методом, тобто шляхом множення
місячних (квартальних і т. д.) індексів
(наказ Держкомстату від 27.07.2007 р., № 265
"Про затвердження Методики розрахунку
базового індексу споживчих цін").

З огляду на викладене, індекс інфляції
має нараховуватись в наступному місяці
за місяцем, в якому мав бути здійснений
платіж.

Натомість позивач помилково
застосував індекс інфляції, що
визначено за квітень місяць, в якому
відповідач, згідно договору, мав
оплатити одержаний товар.

Виходячи з періоду, визначеного
позивачем для нарахування інфляційних,
інфляційні втрати становлять 1327,76грн. В
частині стягнення 1196,87 грн. інфляційних
нарахувань слід відмовити.

За ст.ст.627,629 ЦК України, відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до ст.525,526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись
належним чином , відповідно до умов
договору та вимог цивільного кодексу,
інших актів цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Це положення кореспондується зі ст.193
ГК України, згідно якої об'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідач позов щодо підстав та
предмету не оспорив, доказів сплати
боргу не надав, у судове засідання не
з'явився.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи викладене, господарський
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню
частково в сумі 36441,07грн., з яких:
34941,00грн. боргу, 172,31грн. 3% річних,
1327,76грн. інфляційних. В частині
позовних вимог про стягнення 24,66грн.
річних та 1196,87грн. інфляційних слід
відмовити.

Витрати , пов'язані з оплатою судового
збору покладаються на відповідача
пропорційно сумі задоволених вимог .

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд,

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "СТК-Полісся" (10030,
м.Житомир, вул.Київська,73; код 38428831) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ад-Інструмент" (04112,
м.Київ, вул.О.Теліги, 1а, оф./кв.16; код
38405039) - 34941,00грн. боргу, 172,31грн. 3% річних,
1327,76грн. інфляційних, 1767,74грн. витрат на
оплату судового збору.

3.Відмовити в задоволенні позову в
частині стягнення 24,66грн. річних та
1196,87грн. інфляційних.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Суддя
Тимошенко О. М.

Віддрукувати:

1- в справу

2-відповідачу (рек. з повідом.)