ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року Справа № 5004/2115/11

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Черкащенка М.М.
Нєсвєтової Н.М. Вовка І.В.розглянувши
касаційну скаргу Заступника прокурора
Рівненської областіна рішення та
постанову господарського суду
Волинської області від 13.01.2014
Рівненського апеляційного
господарського суду від 08.04.2014у
справі№5004/2115/11за позовомПрокуратури
Волинської області в особі Фонду
державного майна Українидо1.Світязької
сільської ради Шацького району
2.Приватного акціонерного товариства
"Укрпрофтур" 3.Приватного акціонерного
товариства "Волиньтурист" 4.Виконавчого
комітету Світязької сільської ради
Шацького районутреті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів:
1.Пансіонат "Шацькі озера" 2.Федерація
професійних спілок Українипровизнання
незаконним та скасування рішення
виконавчого комітету Світязької
сільської ради від 29.01.2001р. № 4 "Про
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна", визнання недійсним
та скасування державної реєстрації
свідоцтва про право власності

за участю представників сторін

від прокуратури: Баклан Н.Ю. ;

від позивача: не з'явився.

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2:Мотін Ф.О. - за
довіреністю;

від відповідача-3: не з'явився;

від відповідача-4: не з'явився;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: Безсмертна Н.В. - за
довіреністю.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Волинської області від 16.11.2011року,
залишеним без змін постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 15.02.2012 року у
справі №5004/2115/11 за позовом прокурора
Волинської області в особі Фонду
державного майна України до Світязької
сільської ради Шацького району,
Приватного акціонерного товариства
"Укрпрофтур", Волинського обласного
Закритого акціонерного товариства по
туризму і екскурсіях "Волиньтурист",
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідачів: пансіонату "Шацькі озера"
про визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Світязької сільської ради №4 від
29.01.2001р. "Про оформлення права власності
на об'єкти нерухомого майна", визнання
недійсною та скасування державної
реєстрації свідоцтва про право
власності, визнання за державою в особі
Фонду державного майна України права
власності на будівлі та споруди
пансіонату "Шацькі озера", залишеним
без змін постановою Рівненського
апеляційного господарського суду від
15.02.2012р., позов задоволено повністю,
поновлено строк позовної давності,
визнано недійсними та скасовано
рішення виконавчого комітету
Світязької сільської ради Шацького
району № 4 від 29.01.2001 р. "Про оформлення
права власності на об'єкти нерухомого
майна", державну реєстрацію свідоцтва
про право власності за №23238340 від
08.07.2009р. Визнано за державою в особі
Фонду державного майна України право
власності на будівлі та споруди
пансіонату "Шацькі озера", а саме:
головний корпус (А-1); клуб -їдальня (В-2);
корпус №1 (К-2); корпус №2 (З-2); корпус №3
(Г-3); корпус №4 (Б-2); корпус №5 (Ж-3); корпус
№6 (Е-3); корпус №7 (Д-3),що розміщені за
адресою: Волинська область, Шацький
район, с. Світязь, урочище Гушово, 2 (т.1,
а.с.110-114).

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.01.2013р. у справі №5004/2115/11
рішення господарського суду
Волинської області та постанову
Рівненського апеляційного
господарського суду скасовано, справу
передано на новий розгляд до
господарського суду Волинської
області (т.2, а.с.169-172).

Рішенням господарського суду
Волинської області від 13.01.2014 року,
залишеним без змін постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 08.04.2014 року у
справі № 5004/2115/11 при новому розгляді в
позові прокурора Волинської області до
Світязької сільської ради Шацького
району, Приватного акціонерного
товариства "Укрпрофтур", Приватного
акціонерного товариства
"Волиньтурист", Виконавчого комітету
Світязької сільської ради Шацького
району за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів
Пансіонат "Шацькі озера", Федерації
професійних спілок України про
визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Світязької сільської ради від 29.01.2001р.
№ 4 "Про оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна", визнання
недійсним та скасування державної
реєстрації свідоцтва про право
власності, визнання за державою в особі
Фонду державного майна України права
власності на будівлі та споруди
пансіонату "Шацькі озера" - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями
Заступник прокурора Рівненської
області звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального та процесуального
права, просить постанову Рівненського
апеляційного господарського суду від
08.04.2014 та рішення господарського суду
Волинської області від 13.01.2014 року
скасувати, прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування попередніми судовими
інстанціями норм матеріального та
процесуального права при ухваленні
зазначених судових рішень, вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 29.01.2001р. рішенням
виконавчого комітету Світязької
сільської ради Шацького району №4
визнано право власності Волинського
обласного закритого акціонерного
товариства по туризму і екскурсіях
"Волиньтурист" на об'єкти пансіонату
"Шацькі озера", що знаходяться за
адресою с. Світязь, а саме: головний
корпус; клуб-їдальню; корпуси №№1-7.

06.03.2001 року, на підставі вищевказаного
рішення, Волинським обласним БТІ
видано свідоцтво про право власності
ЗАТ "Волиньтурист" на головний корпус
пл.881,2кв.м., клуб-їдальню пл.2213,8кв.м.,
корпуси №1 пл.869,1кв.м., №2 пл.956кв.м., №3
пл.3159,2кв.м., №4 пл.262,9кв.м., №5 пл.659,3кв.м,
№6 пл.643,4кв.м., №7 пл.666,3кв.м., що
знаходяться за адресою: урочище
"Грушово", с.Світязь, Шацького району,
Волинської області, про що 06.03.2001р.
внесено запис в реєстрову книгу за №27
та в Електронний Реєстр прав власності
на нерухоме майно 08.07.2009р. за №23238340.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
Заступник прокурора Рівненської
області посилався на те, що спірне
рішення прийнято всупереч вимогам
чинного законодавства, оскільки майно,
яке передане є загальнодержавною
власністю, а отже наявні підстави для
задоволення заявлених позовних вимог.

Приймаючи рішення у справі, місцевий
господарський суд, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов висновку
про доведеність порушення прав
позивача в частині розпорядження
наданим йому майном, проте враховуючи
подану заяву про застосування строків
позовної давності суди попередніх
інстанцій дійшли висновку про відмову
в задоволенні позову, з огляду на
обізнаність позивача - ФДМУ про
порушення свого права ще в 1996 році.

Так, суди попередніх інстанцій
вказуючи на приналежність спірного
майна до загальнодержавної власності
зазначили, що законодавство України не
передбачало підстав виникнення права
власності громадського об'єднання
шляхом передачі майна від
загальносоюзних громадських
організацій новоствореним в Україні
громадським організаціям або в порядку
правонаступництва загальносоюзної
громадської організації новоствореною
громадською організацією.

Проте, колегія суддів касаційної
інстанції вважає такі висновки судів
передчасними та такими, що здійснені
внаслідок неповного з'ясування всіх
фактичних обставин справ, з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій всупереч
приписів ст. 43, 11112 ГПК України повторно
не надано правильної правової оцінки
всім обставинам справи, оскільки
посилаючись лише на законодавство
України з часів незалежності, судами,
всупереч вказівкам викладеним в
постанові Вищого господарського суду
України від 09.01.2013 не досліджено самого
об'єкту та не встановлено часу та
обставин створення спірного майна,
його існування та приналежності за
часів СРСР.

Колегія суддів, зазначає, що суди
визнаючи, що майно є загальнодержавною
власністю на підставі Постанови
Верховної Ради України "Про майнові
комплекси та фінансові ресурси
громадських організацій колишнього
Союзу РСР, розташовані на території
України" від 10.04.1992 року, Постанову
Верховної Ради України "Про майно
загальносоюзних громадський
організацій колишнього Союзу РСР" від
04.02.1992 року та інших законодавчих актів
прийнятих у той період, залишили поза
увагою те, що до статутного фонду
акціонерного товариства "Укрпрофтур"
було передане майно, яке перебувало у
віданні Української республіканської
ради по туризму та екскурсіям, яка
координувала діяльність профспілок
УРСР з розвитку туризму в республіці.

Крім того, XV з'їзд профспілок України,
що відбувся в жовтні 1990 року і за
рішенням делегатів був перетворений в
І Установчий з'їзд незалежних
профспілок України, прийняв Декларацію
про утворення Федерації незалежних
профспілок України та проголосив
незалежність профспілок України від
державних і господарських органів
республіки та СРСР. Це означало вихід
із складу профспілок СРСР, відмову від
діяльності відповідно до Статуту
профспілок СРСР. В подальшому
Федерація незалежних профспілок
України була перейменована на
Федерацію профспілок України.

Також, судами встановлено, що 04 жовтня
1991 року між радою Федерації незалежних
профспілок України та Фондом
соціального страхування України було
підписано установчий договір про
створення Акціонерного товариства
"Укрпрофтур". Одночасно, 04 жовтня 1991
року підписано статут Українського
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіях "Укрпрофтур", який
зареєстровано 28 жовтня 1991 року
виконавчим комітетом Київської
міської ради народних депутатів.

За змістом п. 1.1 зазначеного статуту
Українське акціонерне товариство по
туризму та екскурсіях "Укрпрофтур"
створюється з метою організації та
надання громадянам, в тому числі,
іноземним, комплексних
туристично-екскурсійних та інших
послуг, ефективного використання
матеріальної бази, будівництва нових
та реконструкції існуючих туристичних
об'єктів, прискорення формування нових
економічних засад туризму та
екскурсій.

Відповідно до п. п. 1.2, 2.1 статуту
засновниками та учасниками
новоствореної юридичної особи є рада
Федерації незалежних профспілок
України та Фонд соціального
страхування України.

Рішенням Вищого арбітражного суду
України від 20 січня 1997 року у справі №
138/7 відмовлено в задоволенні позову
Фонду державного майна України до
Федерації профспілок України, Фонду
соціального страхування України та АТ
"Укрпрофтур" про визнання недійсними
установчих документів. Судом
встановлено, що АТ "Укрпрофтур" було
правомірно та з дотриманням вимог
чинного законодавства створено ще в 1991
році. Питання про склад майна та його
правовий статус досліджувалось під час
розгляду зазначеної справи, тому факт
дійсності та відповідності
законодавству Статуту АТ "Укрпрофтур" в
редакції 1991 року та правомірності
створення товариства та внесення до
статутного капіталу об'єктів
нерухомості (в тому числі спірного) є
підтвердженим.

Таким чином, суди всупереч покладеному
на них обов'язку зазначені обставини не
досліджували, а застосувавши вибірково
положення певних законодавчих актів,
без надання належної оцінки всім у
сукупності нормам, які регулювали
правовідносини сторін з приводу
передачі спірного майна до статутного
фонду Ради федерації незалежних
профспілок України, та не встановили
належним чином відношення спірного
майна до загальносоюзного або
республіканського, в зв'язку з чим
дійшли передчасних висновків про
наявність порушеного права позивача.

Щодо висновку господарських судів
першої та апеляційної інстанції про
застосування строків позовної
давності, колегія суддів вважає таким,
що здійснений без належного з'ясування
початку часу перебігу позовної
давності, оскільки звертаючись з
позовом до суду, заступник прокурора
Рівненської області вказував на те, що
про порушення прав держави стало
відомо під час здійснення перевірки у
2001 році матеріалів та документів, на
підставі яких спірні будівлі та
споруди пансіонату "Шацькі озера"
вибули з державної власності.

Разом з тим, заперечуючи проти позову
та заявляючи клопотання про
застосування строків позовної
давності, представники ПАТ" Укрпрофтур"
зазначали про обізнаність прокуратури
м. Луцька щодо прийняття спірного
рішення Виконавчого комітету та
перебування спірного майна у власності
ЗАТ "Волиньтурист" ще у 2007 році під час
проведення перевірки за завданням
Генеральної прокуратури та
прокуратури Волинської області щодо
майна ЗАТ "Волиньтурист", засновником
якого є ЗАТ "Укрпрофтур", що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, на що суди попередніх
інстанцій уваги не звернули та не
надали вказаним обставинам належної
правової оцінки.

Початок перебігу позовної давності
визначається відповідно до правил
статті 261 ЦК України.

За загальним правилом, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Згідно з частинами 1, 4 статті 29 ГПК
України прокурор бере участь у
розгляді справ за його позовами, а
також може вступити за своєю
ініціативою у справу, порушену за
позовом інших осіб, на будь-якій стадії
її розгляду для представництва
інтересів громадянина або держави.
Прокурор, який бере участь у справі,
несе обов'язки і користується правами
сторони, крім права на укладення
мирової угоди.

Отже, норми, установлені частиною 1
статті 261 ЦК України щодо початку
перебігу позовної давності,
поширюються і на звернення прокурора
до суду із заявою про захист державних
інтересів.

Усупереч наведеному, у справі, яка
розглядається, суд апеляційної
інстанції погодився з висновком
місцевого господарського суду про
наявність підстав для застосування
строку позовної давності, без
належного визначення часу початку
перебігу позовної давності, з
урахуванням доказів поданих сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про судове рішення" № 6 від
23.03.2012 (із змінами і доповненнями)
рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення має бути викладено чітко,
зрозуміло, грамотно (тобто не містити
граматичних і стилістичних помилок,
виправлень). Рішення господарського
суду має ґрунтуватись на повному
з'ясуванні такого: - чи мали місце
обставини, на які посилаються особи, що
беруть участь у процесі, та якими
доказами вони підтверджуються; - чи не
виявлено у процесі розгляду справи
інших фактичних обставин, що мають
суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; - яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору.

Оскільки оскаржені судові акти таким
вимогам не відповідають, а місцевий та
апеляційний господарські суди
припустились неправильного
застосування приписів частини 1 статті
47 Господарського процесуального
кодексу України щодо прийняття
судового рішення суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
цього Кодексу стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, що відповідно до
частини 1 статті 11110 Господарського
процесуального кодексу України є
підставою для скасування судового
рішення у справі.

Беручи до уваги, що викладені у даній
постанові обставини не були предметом
судового розгляду при вирішенні
господарського спору, належна правова
оцінка їм надана не була, колегія
суддів Вищого господарського суду
України зазначає, що спір був
розглянутий судами не в повному обсязі,
що є порушенням принципу всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності та призвело до
прийняття незаконних та
необґрунтованих рішень.

Передбачені процесуальним законом
межі перегляду справи в касаційній
інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в
рішеннях судів чи відхилені ними,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України
підставою для скасування рішення
місцевого господарського суду та
постанови апеляційного господарського
суду є порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України
Вищий господарський суд України за
результатами розгляду касаційної
скарги має право скасувати рішення
першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції і передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, якщо суд припустився
порушень норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин справи, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно з'ясувати обставини
справи, дійсні права та обов'язки
сторін, перевірити доводи, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, надати належну правову оцінку
правовідносинам, що склалися між
сторонами с часів створення спірного
майна, та вирішити спір у відповідності
з нормами матеріального та
процесуального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Заступника прокурора
Рівненської області задовольнити
частково.

Постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 08.04.2014 та
рішення господарського суду
Волинської області від 13.01.2014 у справі
№5004/2115/11 скасувати.

Справу №5004/2115/11 направити до
господарського суду Волинської
області на новий розгляд.

Головуючий
М.М. Черкащенко

Судді
Н.М. Нєсвєтова

І.В. Вовк