ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2014 р.Справа № 916/620/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

головуючого судді Петрова
В.С.

суддів
Гуляк Г.І.

Погребної К.Ф.

при секретарі
Комендатенко Н.В.

за участю представників:

від позивача - Івах Є.В.,

від відповідача - Нестеренко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Приватного
акціонерного товариства „Страхова
компанія „Дніпроінмед" до Приватного
акціонерного товариства „Страхова
компанія „Остра" про стягнення 247946,65
грн. та за зустрічним позовом
Приватного акціонерного товариства
„Страхова компанія „Остра" до
Приватного акціонерного товариства
„Страхова компанія „Дніпроінмед" про
визнання недійсним договору доручення,
-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
„Страхова компанія „Дніпроінмед"
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовною заявою до
Приватного акціонерного товариства
„Страхова компанія „Остра" про
стягнення заборгованості за договором
№ 12/09-2013 від 12.09.2013 р. в розмірі 255 491,78
грн., з яких 171646,65 грн. - основного боргу,
7545,13 грн. - пені, 76300,00 грн. - штрафу,
посилаючись на наступне.

12 вересня 2013 року між ПрАТ „Страхова
компанія „Дніпроінмед" (страховик) та
ПрАТ „Страхова компанія „Остра"
(агент) було укладено договір доручення
(агентська угода) № 12/09-2013.

Згідно п.1.1.- 1.2. вказаного договору
страховик доручає агенту здійснювати
частину його страхової діяльності,
зокрема з обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Укладання полісів
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів згідно п.3.1.9. договору мало
здійснюватись у відповідності до вимог
чинного законодавства, зокрема згідно
ст. 7 Закону України „Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів", положення про
особливості укладання договорів
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, затверджених Розпорядженням
Дежфінпослуг № 673 від 27.10.2011 року,
Розпорядженням Дежфінпослуг від 09.07.2010
року № 566 зі змінами.

Наразі позивач зазначає, що згідно р.2
постанови КМ України від 18 грудня 1996
року № 1523 „Про порядок затвердження
діяльності страховими посередниками",
п. 3.1.2, 3.1.3. договору страховий агент, що
отримує страхові платежі від
страхувальників, зобов'язаний
перерахувати ці кошти на рахунок
страховика протягом двох робочих днів
після отримання відповідних страхових
платежів, а також оформити договір
страхування не пізніше одного робочого
дня з моменту отримання страхового
платежу.

Як вказує позивач, на виконання умов
договору він передав відповідачу за
актами прийому-передачі страхових
полісів від 12.09.2013 року 1000 штук бланків
полісів обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів та 1000 штук бланків стікерів до
полісів.

Однак, як з'ясовано позивачем, в ході
здійснення агентської діяльності
відповідач не виконував прийняті на
себе зобов'язання стосовно своєчасного
перерахування страхових платежів,
вірного застосування страхового
тарифу та розрахунку страхового
платежу, у зв'язку із чим на підставі п.
5.5.2 договору позивач листом від 26.12.2013
року №2942 повідомив відповідача про
розірвання договору. При цьому у
вказаному листі також містилась вимога
про погашення існуючої заборгованості.
Як стверджує позивач, вказана вимога
одержана відповідачем 27.12.2013 року, але
заборгованість повністю не погашена,
що стало підставою для пред'явлення до
суду позову.

Наразі позивач зазначає, що за полісами
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів від відповідача надійшло 39
389,93 грн., при цьому згідно ст. 7 ЗУ „Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" загальний розмір страхових
платежів мав би становити 211 036,58 грн.,
таким чином розмір суми заборгованості
становить 171 646,65 грн.

Крім того позивач посилається на те, що
відповідно до п. 5.2. договору у разі
несвоєчасного перерахування агентом
отриманих страхових платежів або
перерахування їх в неповному обсязі
відповідно до умов укладених договорів
страхування, страховик має право
призупинити дію договору не менше ніж
на 3 місяці і має право стягнути з
агента пеню в розмірі 1% від
неперерахованої в строк суми за кожен
день прострочення. Відтак, позивачем
нараховано відповідачу пеню в сумі 7545,13
грн., розрахунок якої здійснено за
формулою А*В/365*К, де А- сума боргу, В-
подвійна облікова ставка НБУ, яка
дорівнює 13%: К- кількість днів
прострочення, 365- кількість календарних
днів у році.

Також позивач посилається на те, що
згідно п.5.5.2. договору у разі
використання агентом при укладенні
договорів страхування розмірів
страхових платежів, відмінних від
встановлених положенням про
особливості укладення договорів
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, затверджених розпорядженням
Дежфінпослуг №673 від 27.10.2011 року,
розпорядженням Дежфінпослуг від 09.07.2010
року № 566 зі змінами, передбачено штраф
в розмірі 100,00 грн. за кожен день
використання невірних платежів. Факт
порушення агентом нормативних актів
підтверджується полісами
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Таким чином, згідно
здійсненого позивачем розрахунку
стягуваної суми загальна сума штрафу
становить 76 300,00 грн.

Відтак, загальна сума заборгованості,
яка заявлена позивачем до стягнення
складає 255491,78 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 24.02.2014 р. позовну заяву
Приватного акціонерного товариства
„Страхова компанія „Дніпроінмед"
прийнято до розгляду та порушено
провадження у справі № 916/620/14, при цьому
розгляд справи призначено в засіданні
суду.

24.03.2014 р. Приватне акціонерне
товариство „Страхова компанія „Остра"
було подано до господарського суду
Одеської області зустрічну позовну
заяву до Приватного акціонерного
товариства „Страхова компанія
„Дніпроінмед" про визнання недійсним
договору доручення (агентської угоди)
№ 12/09-2013 від 12.09.2013 р., що укладено між
ПрАТ „Страхова компанія „Дніпроінмед"
та ПрАТ „Страхова компанія „Остра"
(а.с. 14-16 т. 6). Зустрічний позов
вмотивовано тим, що спірний договір за
підписом голови правління СК „Остра"
ОСОБА_4 укладено з порушенням
повноважень, визначених статутом
Товариства, тобто без погодження
наглядової ради.

Зокрема, заявник вказує, що згідно ч. 7
статуту ПрАТ „Страхова компанія
„Остра", зареєстрованого в ЄДР
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців 24.04.2013 р. (нова
редакція), органами управління
Товариства є: загальні збори
акціонерів, наглядова рада, правління,
ревізор (ревізійна комісія).

За приписами п. 7.15 частини 7 статуту
наглядова рада Товариства з метою
захисту прав акціонерів, в межах своєї
компетенції контролює та регулює
діяльність виконавчого органу
Товариства, яким згідно п. 7.22 частини 7
статуту є правління.

Згідно п. 7.25.2 статуту СК „Остра" голова
правління має право підписувати від
імені Товариства угоди та договори, а
також будь-які інші угоди та вчиняти
значний правочин, у випадках, якщо
ринкова вартість майна або послуг, що є
його предметом, не перевищує 20
відсотків вартості активів за даними
останньої річної фінансової звітності
Товариства.

Наразі заявник посилається на те, що
згідно наданих полісів у разі настання
страхового випадку загальний ліміт
відповідальності страховика по
кожному полісу складатиме 150000 грн., а
загалом ймовірний розмір
відшкодування може дорівнювати 150000 000,00
грн. (1 000 полісів*150 000 грн.). Таким чином,
заявник вважає, що для СК „Остра" сума
зобов'язання за агентською угодою
фактично дорівнює 150000000,00 грн., а відтак
оспорюваний договір відноситься до
значного правочину.

В свою чергу у відповідності до п. 7.18
Статуту СК „Остра" передбачено, що до
виключної компетенції наглядової ради
СК „Остра" відноситься, зокрема,
прийняття рішення про вчинення
значного правочину у випадках, якщо
ринкова вартість майна або послуги, що
є його предметом, становить від 10 до 25
відсотків вартості активів за даними
останньої річної фінансової звітності
Товариства, а згідно п. 7.4.10 Статуту якщо
значний правочин перевищує 25
відсотків активів - прийняття рішення
щодо вчинення такого правочину є
виключною компетенцією загальних
зборів Товариства.

За даними Балансу (звіт про фінансовий
стан) СК „Остра" на 31.12.2013 р. на початок
звітного періоду (на 01.01.2013 р.) вартість
активів Товариства складав 26778800,00 грн.
на кінець звітного періоду (31.12.2013 р.) - 28
919 400,00 грн. Так, заявник зазначає, що
шляхом математичного вирахування 20
відсотків вартості активів СК „Остра",
в межах яких протягом 2013 року голова
правління мав повноваження на
укладення правочинів від імені
Товариства, складає 5 355 760,00 грн.
(26778800x20/100).

З огляду на зазначене, заявник
стверджує, що вартість договору
(агентської угоди) фактично дорівнює
150000000,00 грн., що у 27 разів перевищує
визначений статутом СК „Остра" розмір
відсотків вартості активів Товариства,
в межах якого голова правління ОСОБА_4
мав право без погодження наглядової
ради та/або загальних зборів
Товариства укладати дану угоду від
імені СК „Остра"

За таких підстав, заявник вважає, що під
час укладання договору (агентської
угоди) № 12/09-2013 від 12.09.2013 р. голова
правління ОСОБА_5 не мав відповідної
господарської компетенції (необхідний
обсяг цивільної дієздатності) на
укладання цієї угоди, підписуючи її без
згоди ні наглядової ради, ні загальних
зборів Товариства. При цьому заявник
вказує на положення ст. 70 Закону
України „Про акціонерні товариства",
згідно якої рішення про вчинення
значного правочину, якщо ринкова
вартість майна або послуг, що є його
предметом, становить від 10 до 25
відсотків вартості активів за даними
останньої річної фінансової звітності
акціонерного товариства, приймається
наглядовою радою. У відповідності до
положень ч. 1 ст. 72 цього ж Закону
правочин, вчинений з порушенням вимог
ст. 71 цього Закону, може бути визнано
судом недійсним.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 27.03.2014 р. у справі № 916/620/14
зустрічну позовну заяву Приватного
акціонерного товариства „Страхова
компанія „Остра" до Приватного
акціонерного товариства „Страхова
компанія „Дніпроінмед" про визнання
недійсним договору доручення прийнято
до спільного розгляду з первісним
позовом.

З огляду на особливу складність спору,
ухвалою господарського суду Одеської
області від 06.05.2014 р. справу № 916/620/14
призначено до колегіального розгляду у
складі трьох суддів.

На підставі розпорядженням керівника
апарату суду від 07.05.2014 р. було
здійснено автоматичний розподіл
справи щодо визначення складу колегії
суддів для розгляду справи № 916/620/14,
внаслідок чого було визначено
наступний склад колегії: головуючий
суддя - Петров В.С., судді - Д'яченко Т.Г. і
Гуляк Г.І.

Так, ухвалою господарського суду
Одеської області від 08.05.2014 р. справу №
916/620/14 прийнято до провадження колегією
суддів господарського суду Одеської
області у складі: головуючого судді -
Петрова В.С., суддів - Д'яченко Т.Г. і
Гуляк Г.І. та розгляд справи призначено
в засіданні суду на 27.05.2014 р.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 10.06.2014 р. розгляд справи №
916/620/14 було відкладено на 07.07.2014 р.

У зв'язку з перебуванням судді Д'яченко
Т.Г. на лікарняному з 07.07.2014 р., згідно
розпорядження керівника апарату суду
від 07.07.2014 р. було здійснено повторний
автоматичний розподіл справи № 916/620/14 з
огляду на необхідність внесення змін
до складу колегії суддів. За
результатами повторного автоматичного
розподілу справи № 916/620/14 було
визначено наступний склад колегії
суддів для розгляду справи: головуючий
суддя - Петров В.С., судді - Гуляк Г.І. і
Погребна К.Ф.

Так, ухвалою господарського суду
Одеської області від 07.07.2014 р. справу №
916/620/14 прийнято до провадження колегією
суддів господарського суду Одеської
області у складі: головуючого судді -
Петрова В.С., суддів - Гуляк Г.І. і
Погребної К.Ф. та розгляд справи
призначено в засіданні суду 07.07.2014 р.

У судовому засіданні 07.07.2014 р.
представник позивача - ПрАТ „Страхова
компанія „Дніпроінмед" звернувся до
суду із заявою про відмову від частини
позовних вимог (а.с. 141-142 т. 6), згідно з
якою позивач відмовляється від вимог
до ПрАТ „Страхова компанія „Остра"
про стягнення пені в сумі 7545,13 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 07.07.2014 р. по справі № 916/620/14
припинено провадження в частині
позовних вимог Приватного
акціонерного товариства „Страхова
компанія „Дніпроінмед" до Приватного
акціонерного товариства „Страхова
компанія „Остра" про стягнення пені в
сумі 7545,13 грн.

Відповідач за первісним позовом - ПрАТ
Страхова компанія „Остра" проти
первісного позову заперечує з підстав,
зазначених у відзиві на позовну заяву
(а.с. 102-104 т. 6), посилаючись на те, що
підстав для звернення до суду з даним
позовом у СК „Дніпроінмед" не має,
оскільки СК „Остра" під час виконання
умов договору керувалась виключно
нормами чинного Закону, а відтак
заперечує проти задоволення позовних
вимог. Так, за умовами спірного
договору СК „Остра" було доручено
виконання частини страхової
діяльності позивача по здійсненню
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, зокрема
проведення пошуку клієнтів, здійснення
роз'яснювальної роботи серед клієнтів
з послідуючим укладанням договорів
страхування. На території України
питання щодо здійснення страхування
цивільно-правової відповідальності
власників транспортних засобів
регулюється спеціальним Законом, а
саме: Законом України „Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" № 1961-IV від 01.07.2004
р., який, станом на день укладання
спірної угоди між сторонами, притерпів
значних змін на підставі Закону
України „Про внесення змін до деяких
законів України щодо обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" № 5090-VI від 05.07.2012
р., всі норми якого остаточно набрали
чинності 05.02.2013 р. Як вказує відповідач,
для розрахунку страхового платежу,
який складає суму страхового полісу та
сплачується страхувальником під час
укладання договору страхування,
страховик або агент, який діє за його
дорученням і в його інтересах, повинен
застосовувати коригуючі коефіцієнти,
які складаються з 6-типів. Так,
відповідно до спеціального Закону типи
коригуючих коефіцієнтів були
визначені п. 6 Розділу VII цього Закону, а
саме сума страхового платежу
розраховується шляхом добутку розміру
базового платежу та значень
відповідних коригуючих коефіцієнтів,
які складаються з наступних типів: тип 1
- тип транспортного засобу, тип 2 -
території переважного використання
транспортного засобу, тип 3 - сфера
використання транспортного засобу, тип
4 - водійський стаж осіб,
відповідальність яких застрахована за
договором, тип 5 - кількість зазначених
у договорі осіб, тип б - наявність або
відсутність у страхувальника (протягом
попереднього року) доведених у
судовому порядку спроб страхового
шахрайства або випадків, що були
підставою для пред'явлення регресного
позову згідно зі ст. 38 цього Закону. На
думку відповідача, в даному випадку
редакція пункту 6 Розділу VII цього
Закону, тобто типи коригуючих
коефіцієнтів, під час внесення значних
змін та виключень певних пунктів із
Закону на підставі Закону № 5090- VI, будь
яких змін не притерпів, а відтак
залишаються чинними в цій редакції і на
сьогодні. Наприклад, згідно п. 30 Закону
№ 5090- VI пункти 7-10 та 1 Iі розділу VII
«Прикінцеві та перехідні положення» -
виключені, а щодо зміни або виключення
п. 6 цього ж розділу - мова не йдеться.
Тому агенти СК „Остра" під час
укладання договорів страхування
застосовували саме визначені Законом
коригуючі коефіцієнти за визначеними
типами. Хоча позивач навпаки
зазначеним та чинним нормам
спеціального Закону, звернувся із
позовом до суду вважаючи, що агенти СК
„Остра" зобов'язані були під час
укладання договорів страхування
керуватись не нормами спеціального
Закону, а розпорядженнями та наказами
ліквідованої 23.11.2011 р. Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України (Указ
Президента України № 1069/2011) і навіть
тими актами цієї комісії, які були
прийняті після її ліквідації. До цього
ж, новоутворена 23.11.2011 р. Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання ринків фінансових послуг
(Указ Президента України № 1070/2011)
власних наказів або розпоряджень про
затвердження коригуючих коефіцієнтів
або визнання раніше прийнятих
ліквідованою організацією не приймала.
Також відповідач вважає неприйнятним
посилання позивача на те, що оскільки в
бланках полісів вказані інші коригуючи
коефіцієнти, які відмінні від тих, що
визначені Законом, тому агент
зобов'язаний керуватись саме тими
коефіцієнтами, що викладені в полісі.
Адже бланки полісів розробляються та
випускаються виключно приватною
організацією - Моторне (транспортне)
страхове бюро України, яке діє на
підставі Статуту та є
непідприємницькою (неприбутковою)
організацією і зобов'язане здійснювати
свою діяльність у відповідності до
Закону України „Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів", а також дана
організація є об'єднанням страховиків,
які здійснюють зазначений вид
страхування. Отже, з викладеного
вбачається, що МТСБУ не є державним або
законодавчим органом, накази або
розпорядження якого є преюдиціальними
над законами, прийнятими Верховною
Радою України. Таким чином, відповідач
вважає, що дії агентів СК „Остра" під
час укладання договорів страхування не
суперечать нормам чинного Закону, а
тому підстав для донарахування
страхової премії за вже укладеними
договорами на суму 171646,65 грн. у позивача
не має, як і не має у нього права
стягнення пені і штрафних санкцій на
загальну суму 83545,13 грн.

ПрАТ „Страхова компанія „Дніпроінмед"
(відповідач за зустрічним позовом)
проти зустрічного позову заперечує з
підстав, зазначених у відзиві на
зустрічну позовну заяву (а.с. 40-42 т. 6).
Зокрема, позивач вказує, що згідно п. 4.1.
- 4.2. договору доручення за виконану
агентом роботу страховик виплачує йому
комісійну винагороду. Розмір
комісійної винагороди, що підлягає
виплаті агенту, розраховується на
поточний рахунок страховика в
результаті роботи агента та
визначається в процентному відношенні
від страхових платежів, що надійшли у
звітному періоді. Конкретний розмір
відсотків визначається за згодою
сторін в акті здачі-приймання
виконаних робіт. Так, за ствердженнями
позивача, між сторонами не підписано
жодного акту приймання-здачі виконаних
робіт, а можливі штрафні санкції не
відносяться до предмета договору
доручення. Відтак, позивач пояснив, що
не існує жодних правових підстав
стверджувати, що вартість послуг за
предметом договору перевищує 25%
активів підприємства, тому укладений
між сторонами договір доручення №
12/09-2013 не є значним правочином. До того ж
позивач зазначає, що спірний договір за
загальним правилом може бути визнано
недійсним лише на майбутнє, однак на
теперішній час договір розірваним.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши та дослідивши всі
письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

12 вересня 2013 року між Приватним
акціонерним товариством „Страхова
компанія „Дніпроінмед" (страховик) та
Приватним акціонерним товариством
„Страхова компанія „Остра" (агент)
було укладено договір доручення
№12/09-2013 (агентська угода), в п.1.1 якого
визначено, що відповідно до ст. 15 Закону
України „Про страхування" від 07.03.1996 р.
зі змінами і доповненнями, Закону
України „Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" зі змінами і доповненнями,
Розпорядження Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 09 липня 2010 року № 566 зі
змінами, Положення про особливості
укладання договорів обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, затверджених
Розпорядженням Держфінпослуг № 673 від
27.10.2011 р., позивач як страховик доручає
відповідачу як агенту здійснювати від
імені, за дорученням і за рахунок
страховика частину його страхової
діяльності (агентська діяльність).

Відповідно п. 1.2. зазначеного договору
повноваження агента передбачені
договором, поширюються на страхову
діяльність у формі обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів.

В п. 1.3. договору визначено, що агентська
діяльність, яку агент здійснює згідно
умов договору включає в себе:
проведення роз'яснювальної роботи,
консультування, пропозиція
страхувальника страхових послуг,
проведення роботи, пов'язаної з пошуком
клієнтів, що мають бажання і можливість
укласти договори обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів; проведення
роботи, пов'язаної з укладенням
договорів страхування, але без права
підпису договорів страхування/полісів.

Згідно п. 1.4. договору агент діє від
імені страховика на території України.
При цьому агент здійснює функцію
врегулювання збитків за страховими
випадками, у тому числі не приймає та не
надає будь-яких заяв, повідомлень,
гарантій та т.ін. (п. 1.5).

Порядок взаємодії сторін визначено в
розділі 2 договору. Так, відповідно до п.
2.1. договору страховик зобов'язаний
надати агенту страхові поліси і
стікери за актами прийому-передачі
(додаток 3), страхові тарифи. В свою
чергу згідно п. 2.2. договору агент
використовує страхові тарифи
страховика, самостійно, від імені та за
рахунок страховика, здійснює пошук
клієнтів, що мають бажання і можливість
укласти договір страхування на умовах
страховика, укладає договір
страхування і оформлює страхові
поліси.

Зобов'язання сторін визначені в
розділі 3 договору. Зокрема, згідно п. 3.1
договору агент зобов'язаний проводити
роботу та пошук клієнтів і укладання
договорів страхування між
страхувальником та страховиком на
умовах і за тарифами останнього з
оформленням необхідних документів (п.
3.1.1); оформити страховий поліс не
пізніше одного робочого дня з дати
отримання агентом страхового платежу
(п. 3.1.2); перераховувати отримані від
страхувальників страхові платежі на
поточний рахунок страховика протягом
двох робочих днів після отримання
відповідних страхових платежів (п. 3.1.3);
щодекадно надавати страховику
відомості про укладені договори
страхування та розміри отримання
платежів на паперових носіях у формі,
встановленій страховиком, і другі
екземпляри оформлених страхових
полісів (п. 3.1.4); щомісяця до 05 числа
місяця, наступного за звітним, надавати
страховику зведений звіт про всі
укладені в звітному місяці договорів
страхування, раніше не переданих
страховику в періоди щодекадних
звітів. Підписаний агентом та
страховиком зведений звіт є додатком
до акту прийому-приймання виконаних
робіт (п. 3.1.5).

Також в п. 3.1.8. договору агент
зобов'язався при укладанні договорів
страхування використовувати розміри
страхових платежів, викладених у
Положенні про особливості укладання
договорів обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, затверджених Розпорядженням
Дежфінпослуг №673 від 27.10.2011 року,
Розпорядженні Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 09 липня 2010 року № 566 зі
змінами, а також виконувати інші вимоги
чинного законодавства України.

За умовами п. 3.1.18. договору агент при
укладанні договорів, полісів
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів зобов'язаний суворо
дотримуватися вимог Інструкції про
порядок заповнення бланка поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів зразка 2011 року, затвердженої
протоколом Президії МТСБУ від 01.09.2011
року № 279/11.

Згідно п. 3.2. договору страховик
зобов'язаний приймати на страхування
ризики, оформлені агентом відповідно
до вимог страховика (п. 3.2.1);
забезпечувати агента належним чином
завіреними документами та
інформаційними матеріалами,
необхідними для належного здійснення
агентської діяльності (п. 3.2.4);
своєчасно здійснювати виплату агенту
комісійної винагороди за послуги, що
надаються агентом (п. 3.2.7).

Умови здійснення взаєморозрахунків
визначені розділом 4 договору.

Відповідно до п. 4.1. договору за
виконану агентом роботу страховик
виплачує йому комісійну винагороду.
Розмір комісійної винагороди, що
підлягає виплаті агенту
розраховується із сум страхових
платежів, що надійшли на поточний
рахунок страховика в результаті роботи
агента визначається у процентному
відношенні від страхових платежів, що
надійшли у звітному періоді.
Конкретний розмір відсотків
визначається за згодою сторін в акті
здачі-приймання виконаних робіт.

Згідно п. 4.2. договору право на
отримання комісійної винагороди
виникає у агента після підписання
сторонами акта здачі-приймання
виконаних робіт.

Згідно п. 4.3. договору комісійна
винагорода виплачується агенту
щомісяця не пізніше трьох робочих днів
з моменту підписання акту
здачі-приймання виконаних робіт, на
підставі акту здачі-приймання
виконаних робіт, підписаного
сторонами, шляхом перерахування на
поточний рахунок агента.

Строк дії договору визначено в п. 7.1
договору, згідно з яким договір набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами і діє до 31.12.2013 р.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Наразі слід зазначити, що за своєю
правовою природою укладений сторонами
договір є агентським договором, за яким
відповідач виконує функції агента
(представника) страхової компанії
перед третіми особами, а відносини
сторін врегульовані ст. 295, 297, 301, 303, 305
Господарського кодексу України та ст.
1000 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 297 Господарського
кодексу України за агентським
договором одна сторона зобов'язується
надати послуги другій стороні в
укладанні угод чи сприяти їх укладанню
від імені цього суб'єкта та за його
рахунок.

Згідно із ст. 301 Господарського кодексу
України комерційний агент відповідно
до агентського договору одержує
агентську винагороду за посередницькі
операції, що здійснені ним в інтересах
суб'єкта, якого він представляє, у
розмірі, передбаченому договором.

Ст. 1000 Цивільного кодексу України також
встановлює, що за договором доручення
одна сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії. Правочин, вчинений повіреним,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки довірителя.

Крім того, відносини сторін
регулюються нормами спеціального
законодавства: Законом України "Про
страхування", стаття 15 якого регулює
посередницьку діяльність в сфері
страхування, згідно з якою страхова
діяльність в Україні може провадитись
за участю страхових посередників.
Страховими посередниками можуть бути
страхові або перестрахові брокери,
страхові агенти.

За цим Законом страхові агенти - це
фізичні або юридичні особи, які діють
від імені та за дорученням страховика і
виконують частину його страхової
діяльності, а саме: укладають договори
страхування, одержують страхові
платежі, виконують роботи, пов'язані із
здійсненням страхових виплат та
страхових відшкодувань. Страхові
агенти є представниками страховика і
діють в його інтересах за винагороду на
підставі договору доручення із
страховиком.

В силу ст.ст. 1002, ч. 4 ст. 1007 ЦК України
повірений має право на плату за
виконання свого обов'язку за договором
доручення, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо в договорі
доручення не визначено розміру плати
повіреному або порядок її виплати, вона
виплачується після виконання
доручення відповідно до звичайних цін
на такі послуги. Довіритель
зобов'язаний виплатити повіреному
плату, якщо вона йому належить.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 Цивільного кодексу України).

З огляду на те, що Приватним
акціонерним товариством „Страхова
компанія „Остра" у зустрічному позові
до Приватного акціонерного товариства
„Страхова компанія „Дніпроінмед"
заявлено вимоги про визнання недійсним
договору доручення № 12/09-2013 (агентської
угоди) від 12 вересня 2013 року суд
зазначає наступне.

Як стверджує відповідач у зустрічному
позові, спірний договір за підписом
голови правління СК „Остра" ОСОБА_4
укладено з порушенням повноважень,
визначених статутом Товариства, тобто
без погодження наглядової ради.

Так, згідно ч. 7 статуту ПрАТ „Страхова
компанія „Остра" (нову редакцію
зареєстровано в ЄДР юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців 24.04.2013 р.)
органами управління Товариства є:
загальні збори акціонерів, наглядова
рада, правління, ревізор (ревізійна
комісія).

В п. 7.15 частини 7 вказаного статуту
передбачено, що наглядова рада
Товариства з метою захисту прав
акціонерів, в межах своєї компетенції
контролює та регулює діяльність
виконавчого органу Товариства, яким
згідно п. 7.22 частини 7 статуту є
правління.

Згідно п. 7.25.2 статуту СК „Остра" голова
правління має право підписувати від
імені Товариства угоди та договори, а
також будь-які інші угоди та вчиняти
значний правочин, у випадках, якщо
ринкова вартість майна або послуг, що є
його предметом, не перевищує 20
відсотків вартості активів за даними
останньої річної фінансової звітності
Товариства.

У відповідності до п. 7.18 Статуту СК
„Остра" до виключної компетенції
наглядової ради СК „Остра"
відноситься, зокрема, прийняття
рішення про вчинення значного
правочину у випадках, якщо ринкова
вартість майна або послуги, що є його
предметом, становить від 10 до 25
відсотків вартості активів за даними
останньої річної фінансової звітності
Товариства, а згідно п. 7.4.10 Статуту якщо
значний правочин перевищує 25
відсотків активів - прийняття рішення
щодо вчинення такого правочину є
виключною компетенцією загальних
зборів Товариства.

Наразі заявник посилається на те, що
згідно наданих полісів у разі настання
страхового випадку загальний ліміт
відповідальності страховика по
кожному полісу складатиме 150000 грн., а
загалом ймовірний розмір
відшкодування може дорівнювати 150000 000,00
грн. (1 000 полісів*150 000 грн.). Таким чином,
заявник вважає, що для СК „Остра" сума
зобов'язання за агентською угодою
фактично дорівнює 150000000,00 грн., а відтак
оспорюваний договір відноситься до
значного правочину.

За даними балансу (звіт про фінансовий
стан) СК „Остра" на 31.12.2013 р. на початок
звітного періоду (на 01.01.2013 р.) вартість
активів Товариства складав 26778800,00 грн.
на кінець звітного періоду (31.12.2013 р.) -
28919400,00 грн. З огляду на таке, відповідач
стверджує, що протягом 2013 року голова
правління мав повноваження на
укладення правочинів від імені
Товариства на суму не більш 5 355 760,00 грн.
(26778800x20/100). Тому, на думку відповідача,
вартість договору (агентської угоди),
що фактично дорівнює 150000000,00 грн., у 27
разів перевищує визначений статутом СК
„Остра" розмір відсотків вартості
активів Товариства, в межах якого
голова правління ОСОБА_4 мав право без
погодження наглядової ради та/або
загальних зборів Товариства укладати
дану угоду від імені СК „Остра".

Однак, такі доводи відповідача у
зустрічному позові не заслуговують на
увагу, оскільки за змістом спірного
договору доручення вартість послуг за
предметом договору не перевищує 25%
активів підприємства. Так, в п. 4.1. - 4.2.
договору доручення передбачено, що за
виконану агентом роботу страховик
виплачує йому лише комісійну
винагороду. Розмір комісійної
винагороди, що підлягає виплаті агенту,
розраховується на поточний рахунок
страховика в результаті роботи агента
та визначається в процентному
відношенні від страхових платежів, що
надійшли у звітному періоді, а
конкретний розмір відсотків
визначається за згодою сторін в акті
здачі-приймання виконаних робіт.
Відповідні акти приймання-здачі
виконаних робіт в матеріалах справи
відсутні та за ствердженнями позивача
не складались. Відтак, укладений між
сторонами договір доручення № 12/09-2013 не
є значним правочином, на вчинення якого
необхідна згода наглядової ради та
загальних зборів Товариства. Тому суд
доходить до висновку, що голова
правління ОСОБА_5, підписуючи спірний
договір, діяв в межах визначеної
статутом Товариства компетенції.

Відповідно до ЦК України: підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст.
215); зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (ч. 1 ст. 203); особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2 ст. 203); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч. 3
ст. 203); правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом (ч. 4 ст. 203);
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Наразі судом встановлено, що договір
доручення № 12/09-2013 від 12.09.2013 р. є таким,
що укладений у відповідності до вимог
чинного законодавства та статуту ПрАТ
„СК „Остра", його зміст не суперечить
Цивільному та Господарському кодексів
України, іншим актам чинного
законодавства. ПрАТ „Страхова
компанія „Дніпроінмед" та ПрАТ „СК
„Остра", а також особи, що діяли від
імені вказаних Товариств мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності для укладання договору
доручення № 12/09-2013 від 12.09.2013 р., що не
спростовано наявними в матеріалах
справи доказами. Волевиявлення сторін
договору доручення № 12/09-2013 від 12.09.2013 р.
було вільним і відповідало їх
внутрішній волі. Також вказаний
договір доручення № 12/09-2013 від 12.09.2013 р.
вчинено у формі, встановленій законом
та спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи усе вищевикладене, наведені
у зустрічному позові обставини, з яким
заявник цього позову пов'язує
недійсність договору доручення №
12/09-2013 від 12.09.2013 р., не заслуговують на
увагу, а доводи про недотримання
сторонами в момент укладення договору
приписів ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України є безпідставними, що не
спростовано належними доказами.

Більш того, згідно положень ст. 241 ЦК
України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Отже, виходячи з викладеного, наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним. Між тим матеріали
справи свідчать про виконання ПрАТ „СК
„Остра" умов спірного договору
доручення, зокрема останнім були
надані до суду копії страхових полісів
(т. 1-5 справи), які були оформлені під час
дії вказаного договору, тим самим
підтверджується факт схвалення ПрАТ
„СК „Остра" вчиненого від його імені
головою правління ОСОБА_4 оспорюваного
правочину.

Відтак, суд не вбачає правових підстав
для визнання недійсним спірного
договору доручення № 12/09-2013 від 12.09.2013
р., а й відтак для задоволення
зустрічного позову.

В свою чергу згідно ст. 629 ЦК України
вказаний договір є обов'язковим для
виконання його сторонами.

Ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу визначено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк.

Пунктом 3.1.3 договору передбачено, що
агент - СК „Остра" зобов'язаний
протягом 2-х робочих днів, після
отримання відповідних страхових
платежів від страхувальників,
перерахувати їх на поточний рахунок
страховика - СК „Дніпроінмед".

Як вказує позивач, на виконання умов
договору він передав відповідачу за
актами прийому-передачі страхових
полісів від 12.09.2013 року 1000 штук бланків
полісів обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів та 1000 штук бланків стікерів до
полісів.

Між тим, як з'ясовано судом та не
спростовано відповідачем, останнім під
час дії договору № 12/09-2013 було
оформлено від імені позивача страхові
поліси на загальну суму 142685,21 грн., що
вбачається з розрахунку стягуваної
суми за договором (а.с. 113-130 т. 6). Наразі
відповідачем підтверджено факт
перерахування позивачу коштів в сумі 39
389,93 грн., отриманих за оформленими
полісами обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. З огляду на вказане, у
відповідача існує заборгованість
перед позивачем за неперерахованими
страховими платежами, що були отримані
відповідачем як агентом від
страхувальників, в сумі 103295,28 грн. (142685,21
грн. - 39389,93 грн.).

Разом з тим позивач стверджує про
невірне застосування відповідачем
страхового тарифу та розрахунку
страхового платежу під час оформлення
останнім, що діяв як агент, полісів
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, внаслідок чого позивачем було
розраховано різницю між отриманими
відповідачем платежами і платежами,
встановленими обумовленими в договорі
нормативними актами, що складає за
розрахунком позивача (а.с. 113-130 т. 6) 68351,37
грн. Здійснений позивачем розрахунок
вказаної різниці відповідач не
оспорював.

Так, у розділі 5 договору визначено
відповідальність сторін. Зокрема,
відповідно п. 5.1. договору за
невиконання або неналежне виконання
сторонами за договором сторони несуть
відповідальність відповідно до
чинного законодавства України та
даного договору.

Відповідно до п. 5.2. договору у разі
несвоєчасного перерахування агентом
отриманих страхових платежів або
перерахування їх в неповному обсязі
відповідно до умов укладених договорів
страхування, страховик має право
призупинити дію договору не менше ніж
на 3 місяці і має право стягнути з
агента пеню в розмірі 1% від не
перерахованої в строк суми за кожен
день прострочення. При здійсненні
страховиком страхових виплат за
укладеними договорами страхування, за
якими на момент настання страхового
випадку агентом не перераховані
страхові платежі, або перераховані не в
повному обсязі відповідно до умов
укладених договорів страхування, агент
виплачує страховику штраф в розмірі
суми виплаченого страховиком
страхового відшкодування та
заборгованості в страховому платежу за
відповідним договором страхування.

Згідно п. 5.5.2 договору у разі
використання агентом при укладенні
договорів страхування розмірів
страхових платежів, відмінних від
встановлених в Положенні про
особливості укладення договорів
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, затверджених розпорядженням
Держфінпослуг № 673 від 27.10.2011 року,
розпорядженням Держфінпослуг від
09.07.2010 року № 566 зі змінами, з агента
стягується штраф в розмірі 100,00 грн. за
кожен випадок використання невірних
платежів. При цьому, якщо застосований
розмір страхових платежів, менший від
встановлених чинним законодавством
України, агент зобов'язаний також
доплатити страховику різницю між
отриманими платежами і платежами,
встановленими вищезазначеними
розпорядженнями. Сплата штрафу та
доплата різниці між отриманими
платежами і платежами, встановленими
вищезазначеними розпорядженнями,
здійснюється агентом на користь
страховика протягом 5 банківських днів
з дати отримання відповідної письмової
вимоги страховика.

Разом з тим в ході розгляду справи
судом з'ясовано та підтверджено
відповідачем, що останній під час
укладення договорів обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів (оформлення
полісів обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів) використовував розміри
страхових платежів, застосовуючи при
цьому коригуючі коефіцієнти, які
встановлені в п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
„Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" від 01.07.2004 р. При цьому
відповідач посилається на те, що Закон
України „Про внесення змін до деяких
законів України щодо обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" від 05.07.2012 року №
5090-VІ (де у підпункті 30 п. 52.5. розділу І
цього Закону) було виключено лише
пункти 7-10 та 111 розділу VII „Прикінцеві
та перехідні положення", та не було
виключено п. 6, на підставі якого ПрАТ
„СК „Остра" визначався розмір
страхових платежів.

Проте, проаналізувавши зміст спірного
договору доручення та положення Закону
України „Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", суд вважає вказану позицію
відповідача безпідставною та
необґрунтованою з огляду на таке.

За приписами п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
„Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" від 01.07.2004 р., що набрав
чинності 01.01.2005 р. (п. 1 Прикінцевих та
перехідних положень), зазначені в цьому
пункті коригуючі коефіцієнти до
страхових платежів застосовуються
протягом одного року з дня набрання
чинності цим Законом. Виходячи з цього,
наведені приписи п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
„Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" підлягав застосуванню тільки
до 01.01.2006 року. Водночас спірний договір
доручення № 12/09-2013 (агентська угода)
було укладено 12.09.2013 р. Тобто положення
п. 6 Прикінцевих та перехідних положень
Закону України „Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" хоча й були
чинними на момент укладення спірного
договору доручення та й на теперішній
час не змінені і чинні, однак не
підлягали застосуванню в період дії
договору доручення. Натомість питання
використання коригуючих коефіцієнтів
було законодавцем врегульовано.

Відповідно до статті 7, пункту 9.5 статті
9, статті 11, пункту 49.2 статті 49, статті 55
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів", статей 28, 34
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг", вимог підпункту 11
пункту 4 Положення про Державну комісію
з регулювання ринків фінансових послуг
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 N
157, та з метою вдосконалення державного
регулювання діяльності з надання
страхових послуг з обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів Державною
комісією з регулювання ринків
фінансових послуг України було
прийнято розпорядження № 566 від 09.07.2010
р. „Про деякі питання здійснення
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", яким (з урахуванням змін,
внесених згідно Розпорядження
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 28.11.2011
року № 708 та розпорядженнями
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері ринків
фінансових послуг, від 27 листопада 2012
року N 2421 і від 6 грудня 2012 року N 2591)
затверджено коригуючі коефіцієнти, які
підлягали застосуванню відповідачем
при обчисленні розміру страхового
платежу.

Також розпорядженням Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 27.10.2011 р.
№ 673 було затверджено Положення про
особливості укладання договорів
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів (із змінами і доповненнями,
внесеними розпорядженнями
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері ринків
фінансових послуг, від 27 листопада 2012
року N 2421, та від 06 грудня 2012 року N 2591).
Відповідно до підпункту 2.1.2 п. 2.1 при
укладанні внутрішнього договору
страхування страховик зобов'язаний
застосовувати коригуючі коефіцієнти
відповідно до схеми застосування
коригуючих коефіцієнтів при укладанні
договорів обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, наведеної в додатку до цього
Положення.

Так, зазначений вище обов'язок
використовувати страхові платежі в
порядку, визначеному розпорядженнями
Держфінпослуг № 673 від 27.10.2011 року, із
застосуванням вказаних в
розпорядженні Держфінпослуг № 566 від
09.07.2010 р. типів коригуючих коефіцієнтів
було встановлено сторонами в п.1.1., 3.1.8.,
5.5.2 договору доручення № 12/09-2013
(агентської угоди) від 12 вересня 2013
року.

До того ж відповідно до статті 6
Цивільного кодексу України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 того ж Кодексу зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Так, під час укладення сторонами по
справі вказаного договору доручення №
12/09-2013 сторони погодили застосування
розмірів страхових платежів
відповідно до вказаних положень
розпоряджень Держфінпослуг № 673 від
27.10.2011 року і № 566 від 09.07.2010 р., а відтак
такі положення є обов'язковими для
відповідача. В свою чергу недотримання
відповідачем таких умов договору тягне
за собою відповідні наслідки, які
встановлені в п. 5.5.2 договору, а саме
виникнення у відповідача обов'язку
доплатити страховику різницю між
отриманими платежами і платежами,
встановленими вищезазначеними
розпорядженнями, а також сплатити
штраф в розмірі 100,00 грн. за кожен
випадок використання невірних
платежів.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного суд вважає
цілком обґрунтованим здійснений
позивачем розрахунок між отриманими
відповідачем платежами і платежами,
розрахованими відповідно до положень
розпоряджень Держфінпослуг № 673 від
27.10.2011 року і № 566 від 09.07.2010 р., що
становить 68351,37 грн.

Невиконання зобов'язання або виконання
зобов'язання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), що мало місце у
даному випадку, згідно ст. 610 Цивільного
кодексу України є порушенням
зобов'язання, зокрема з боку
відповідача.

В свою чергу у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3
ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548
Цивільного кодексу України, виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання

Таким чином, суд вважає обґрунтованим
здійснений позивачем розрахунок
штрафу в розмірі 100,00 грн. за кожен
випадок використання невірних
платежів, що складає в загальній сумі
76300,00 грн. згідно наданого розрахунку по
кожному страховому полісу (а.с. 113-130 т. 6).

Отже, з відповідача підлягає стягненню
на користь позивача сума боргу в
розмірі 171646,65 грн. (103295,28 грн. + 68351,37 грн.)
та штраф в сумі 76300,00 грн., що разом
складає 247946,65 грн.

Щодо судових витрат по даній справі
господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Порядок сплати та розмір судового
збору визначені Законом України від
08.07.2011 р. „Про судовий збір" (зі змінами
із змінами і доповненнями, внесеними
Законом України від 6 жовтня 2011 року N
3828-VI), який набрав чинності 01 листопада
2011 р.

Так, згідно підпунктів 1, 2 пункту 2 ч. 2
ст. 4 вказаного Закону ставка судового
збору за подання до господарського
суду позовної заяви майнового
характеру становить 2 відсотки ціни
позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат, а за подання позовної
заяви немайнового характеру становить
1 розмір мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому подана
відповідна заява.

Згідно статті 49 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
спір виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються при задоволенні позову -
на відповідача, при відмові в позові -
на позивача.

У зв'язку з тим, що рішення за первісним
позовом відбулось на користь позивача,
витрати по сплаті збору відповідно до
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, понесені позивачем за
первісним позовом, покладаються на
відповідача пропорційно задоволеним
вимогам, виходячи зі заявленої до
стягнення суми.

Щодо вимог позивача про покладення на
відповідача понесених позивачем
додаткових судових витрат, пов'язаних з
явкою представника у судове засідання,
в загальній сумі 4131,83 грн., заявлених в
клопотанні про визнання додаткових
вимог (а.с. 70-71 т. 6) і у заяві про відмову
від частини позовних вимог (а.с. 141-142 т.
6), суд зазначає наступне.

Виходячи зі змісту розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України, судовими витратами є витрати
сторін та інших учасників судового
процесу в господарському суді, які
пов'язані з розглядом справи і
складаються з: судового збору; сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом; витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження; оплати
послуг перекладача, адвоката; інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Склад судових витрат і оцінка тих чи
інших витрат сторін як судових
здійснюється господарським судом з
урахуванням обставин конкретної
справи. До інших витрат у розумінні
статті 44 ГПК слід віднести, зокрема:
суми, які підлягають сплаті особам,
викликаним до господарського суду для
дачі пояснень з питань, що виникають
під час розгляду справи (стаття 30
названого Кодексу) та витрати інших
учасників судового процесу, пов'язані з
явкою їх або їхніх представників у
засідання господарського суду, за
умови, що таку явку судом було визнано
обов'язковою.

Враховуючи те, що первісний позов
заявлено саме ПрАТ „Страхова компанія
„Дніпроінмед", яке виступило
позивачем, тобто стороною по справі, на
яку законом покладено обов'язок
добросовісно користуватися належними
процесуальними правами та вживати
заходів до всебічного, повного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи, суд не вбачає підстав для
покладення на відповідача понесених
позивачем витрат, пов'язаних з
відрядженням його представника для
участі у судових засіданнях. Тим більш
слід зазначити, що представник, який
брав участь у судових засіданнях, є
штатним працівником позивача, що
виконує функції з претензійно-позовної
роботи Товариства, за що йому
сплачується заробітна плата.

Також у зв'язку з тим, що рішення в
частині зустрічних вимог відбулось не
на користь заявника цих вимог,
відповідно до 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати по сплаті судового збору,
понесені при подачі зустрічного
позову, відносяться за рахунок
позивача за зустрічним позовом
(відповідача за первісним позовом).

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Приватного
акціонерного товариства „Страхова
компанія „Дніпроінмед" до Приватного
акціонерного товариства „Страхова
компанія „Остра" про стягнення 247946,65
грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Приватного
акціонерного товариства „Страхова
компанія „Остра" (65026, м. Одеса, вул.
Пушкінська, буд. 13; ) на
користь Приватного акціонерного
товариства „Страхова компанія
„Дніпроінмед" (49005, м. Дніпропетровськ,
вул. Сімферопольська, буд. 21; кімн. 307;
8) 171646/сто сімдесят одна
тисяча шістсот сорок шість/грн. 54 коп.
основного боргу за договором доручення
№ 12/09-2013 від 12.09.2013 р., 76300/сімдесят шість
тисяч триста/ грн. 00 коп. штрафу, витрати
по сплаті судового збору в сумі
4958/чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят
вісім/грн. 93 коп.

3. У задоволенні зустрічного
позову Приватного акціонерного
товариства „Страхова компанія „Остра"
до Приватного акціонерного товариства
„Страхова компанія „Дніпроінмед" про
визнання недійсним договору доручення
відмовити.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 07.07.2014 р.

Головуючий суддя
Петров В.С.

Суддя
Гуляк Г.І.

Суддя
Погребна К.Ф.