ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2014 р.Справа № 922/2023/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Харків до Публічного
акціонерного товариства "Реал-банк" м.
Харків про стягнення коштів в розмірі
44473,30 грн. за участю представників
сторін:

Представник позивача - ОСОБА_1
(особисто), ОСОБА_2, дов. від 06.06.2014року.

Представник відповідача - Августова
М.В., дов. № 54 від 22.05.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, м. Харків, звернувся до
господарського суду з позовом до
відповідача - Публічного АТ "Реал-банк",
м. Харків, про стягнення коштів в
розмірі 44473,30 грн. Даний позов
обгрунтовано неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов"язань за
договором оренди нежитлового
приміщення від 11.10.2012р.

Ухвалою господарського суду від
26.05.2014р. прийнято вказану позовну заяву
до розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її розгляд у
судовому засіданні на 10.06.2014р. об 11:30
год.

Ухвалами господарського суду від
10.06.2014р., 24.06.2014р., 07.07.2014р. розгляд справи
відкладався, з метою надання сторонами
додаткових доказів по справі.

У призначеному судовому засіданні
14.07.2014р. позивач позов підтримав,
наполягав на його задоволенні. Через
канцелярію суду надав додаткові докази
по справі (вх. №24019), які судом долучені
до матеріалів справи.

Представник відповідача в
призначеному судовому засіданні
14.07.2014р. проти позову заперечував, через
канцелярію суду надав додаткові докази
по справі (вх. №№24017, 24018), які судом
долучені до матеріалв справи.

У судовому засіданні 14.07.2014р. сторони
наголосили на тому, що ними надані всі
необхідні для розгляду справи докази
та вважають за можливе розглянути
справу по суті в даному судовому
засіданні.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно ст. 75
ГПК України розглядає справу за
наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

Як свідчать матеріали справи, 11.10.2012р.
між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(позивач, орендодавець) та Публічним
акціонерним товариством "Реал Банк"
(відповідач, орендар) був укладений
договір оренди нежитлового приміщення,
згідно з яким орендодавець передає, а
орендар приймає у тимчасове платне
користування на умовах зазначеного
договору нежиле приміщення, а саме:
нежитлові приміщення в будинку літ "А-2",
першого поверху №10а-14а, 15а, 156, 15в, 15г, 15д,
15е, площею 196,7 кв.м., які розташовані в
АДРЕСА_1, для використання об'єкта
оренди для розміщення структурного
підрозділу орендаря (відділення банку).

Передача приміщення в оренду,
відповідно до п. 2.1. договору
підтверджується актом
приймання-передачі, підписаного
сторонами 11.10.2012р.

Строк оренди, відповідно до п.11.1.
договору, встановлювався на час з
11.10.2012р. по 09.10.2015р.

Пунктами 5.1-5.6, 5.8 договору зазначено, що
загальний щомісячний розмір орендної
плати за користування приміщенням
становить 18258,98 грн., без ПДВ. Орендна
плата включає також витрати за
комунальні послуги, пов'язані з
утриманням/користуванням приміщенням,
сплаченої орендодавцем. Сплата
орендної плати здійснюється без
індексації. Орендна плата за перший і
останній місяць здійснюється
пропорційно фактичній кількості днів
оренди. Надалі орендна плата
сплачується щомісячно шляхом 100%
попередньої оплати на поточний рахунок
орендодавця до 15 числа поточного
місяця, за який здійснюється оплата.
Орендна плата починає нараховуватисб з
моменту прийняття приміщення
орендарем за актом приймання-передачі.
Припинення нарахування орендної плати
здійснюється з моменту підписання
двостороннього акту
приймання-передачі приміщення
орендодавцю.

Користування орендованим приміщенням
підтверджується актами
прийому-передачі виконаних робіт за
період з 11.10.2012р. по 31.03.2014р.

Відповідно до матеріалів справи,
станом на 01.04.2014р. борг відповідача по
орендній платі склав 15258,98 грн., в
зв"язку з чим позивачем на адресу
відповідача було направлено лист від
18.03.2014р. з вимогою сплатити
заборгованість по орендній платі.

Але 18.04.2014 року ПАТ «Реал Банк»
направило позивачу повідомлення, про
дострокове розірвання договору оренди
нежитлового приміщення від 11 жовтня 2012
року згідно п. 11.5.1. договору. Таке
рішення відповідача мотивувалось
віднесенням Постановою правління
Національного банку України №109 від
28.02.2014р. ПАТ "Реал Банк" до категорії
неплатоспроможних. На підставі
зазначеної постанови, рішенням №10 від
28.02.2014р. виконавчої дирекції фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
розпочато процедуру виведення ПАТ
"Реал Банк" з ринку та здійснення в
ньому тимчасової адміністрації з
03.03.2014р. по 02.06.2014р.

Пунктом 11.5.1. Договору визначено, що
правовідносини оренди, встановлені цим
договором, припиняються на тридцять
перший день з дня направлення
орендарем орендодавцю повідомлення,
передбаченого першим абзацом цього
пункту. Днем направлення зазначеного
повідомлення вважається дата,
зазначена на квитанції, що надається
орендарю відділенням зв'язку при
відправленні листа з повідомленням про
вручення. В зазначений строк орендар
звільняє приміщення та проводить
розрахунки за фактичний час
користування приміщенням.

Договір припиняється після виконання
сторонами своїх грошових зобов'язань,
передбачених цим договором (п. 11.5.2.)

24.04.2014р позивач повторно направив на
адресу відповідача лист з вимогою
сплатити існуючу заборгованість по
орендній платі, яка за рахунком
позивача склала 44473,30 грн.

Пунктом 7.3. договору передбачено, що
повернення орендодавцю приміщення
оформляється актом приймання-передачі
приміщення, що підписується сторонами.
Приміщення вважається фактично
переданим орендодавцю з моменту
підписання такого акту обома
сторонами.

Як свідчать матеріали справи, акт
приймання-передачі до договору оренди
приміщення від 11 жовтня 2012 року
підписаний орендодавцем не був,
оскільки орендодавець мав претензії
щодо обладнання та стану приміщення,
яке, на думку позивача, не було
звільнено належним чином.

Враховуючи несплату відповідачем
орендної плати за договором оренди
нежитлового приміщення від11.10.2012р. за
період з 31.03.2014р по 14.07.2014р., відповідно
до актів приймання-передачі виконаних
робіт, підписаних оредодавцем та
направлених на адресу орендаря, і стало
підставою для звернення позивач з
відповідним позовом до господарського
суду.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

У відповідності зі ст. 204 Цивільного
кодексу України договори (оренди)
укладені між його сторонами, як
цивільно-правові правочини є
правомірними на час розгляду справи,
оскільки їх недійсність прямо не
встановлено законом, та вони не визнані
судом недійсними, тому зобов'язання за
цими договорами мають виконуватися
належним чином.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Цивільне законодавство базується на
принципі обов'язкового виконання
сторонами зобов'язань за договором.

Сторона договору, яка вважає за
необхідне змінити або розірвати
договір, повинна надіслати пропозиції
про це другій стороні за договором (ст.
188 Господарського кодексу України).

За загальним правилом, закріпленим у
частині першій статті 651 Цивільного
кодексу України, зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
законом або договором.

Відповідно до ч. 2 статті 651 Цивільного
кодексу України, договір може бути
змінено або розірвано за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладанні договору.

З правового аналізу вказаних норм
вбачається, що підставою зміни або
розірвання договору за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін договору є
істотне порушення договору другою
стороною. Оцінка порушення договору як
істотного здійснюється судом з
урахуванням того, що істотність
порушення визначається виключно за
об'єктивними обставинами, що склалися у
сторони, яка вимагає розірвання
договору.

Частиною 1 статті 188 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміна
та розірвання господарських договорів
в односторонньому порядку не
допускається, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 628 Цивільного
кодексу України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Статтею 631 Цивільного кодексу України
встановлено, що строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором.

Відповідно до п. 11.4. договору, дія
договору припиняється: зокрема у разі
розірвання договору договору за
взаємною згодою сторін, у випадку
повного виконання сторонами своїх
зобов"язань за цим договором.

Пунктом 11.5.1. договору визначено, що
правовідносини оренди, встановлені цим
договором, припиняються на тридцять
перший день з дня направлення
орендарем орендодавцю повідомлення,
передбаченого першим абзацом цього
пункту. Днем направлення зазначеного
повідомлення вважається дата,
зазначена на квитанції, що надається
орендарю відділенням зв'язку при
відправленні листа з повідомленням про
вручення. В зазначений строк орендар
звільняє приміщення та проводить
розрахунки за фактичний час
користування приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи та не
спростовується представниками сторін
у судовому засіданні, 18.04.2014 року ПАТ
«Реал Банк» направило позивачу
повідомлення, про дострокове
розірвання договору оренди
нежитлового приміщення від 11 жовтня 2012
року згідно п. 11.5.1. договору.

Пунктом 7.3. договору передбачено, що
повернення орендодавцю приміщення
оформляється актом приймання-передачі
приміщення, що підписується сторонами.
Приміщення вважається фактично
переданим орендодавцю з моменту
підписання такого акту обома
сторонами.

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу
України передбачено, що у разі
припинення договору найму наймач
зобов»язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Враховуючи вимоги законодавства та
умови договору оренди від 11.10.2012р. р.,
орендар зобов'язаний повернути
орендодавцеві приміщення з
обов"язковим оформленням цього
повернення відповідним актом.

Позивач, посилаючись на непідписання
ним акту приймання-передачі
орендованого приміщення, в зв"язку з
чим, останнє не було звільнено належним
чином, вважає що договір оренди,
укладений між сторонами 11.10.2012р. не
припинив свою дію, що і служить
підставою для стягнення з відповідача
зазначеної суми заборгованості..

Відповідач в обґрунтування своїх
заперечень посилається на те, що
відповідно до п. 11.5.1 договору оренди,
орендні правовідносини між сторонами
вважаються припиненими з 18.05.2014р.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає за необхідне зазначити, що акт
повернення приміщення, як це
передбачено п. 7.3. договору,
орендодавцем не підписаний, приміщення
не прийнято, в матеріалах справи
відсутні докази виклику ФОП ОСОБА_1
для прийняття приміщення, а з наданого
до матеріалів справи листа ПАТ "Реал
Банк", направленого на адресу позивача,
зазначено лише про те, що з 17.04.2014р.
приміщення буде звільнено.

З наведених вище положень договору та
закону вбачається, що обов"язок з
повернення приміщення відповідачем
після припинення договору оренди
передбачає запрошення орендодавця
(позивача) за місцезнаходженням цього
приміщення у визначений час для його
прийняття, яке включає огляд
приміщення з метою встановлення
відповідності стану, в якому воно
повертається та стану, в якому воно
була передано в оренду, та складання
відповідного двостороннього акту
передачі. Зважаючи на це, надання
позивачу, місцезнаходження якого до
того ж є відмінним від
місцезнаходження приміщення, акту
повернення приміщення для підписання
та звільнення приміщення, без
виконання зазначених дій, не може
вважатися належним виконанням
відповідачем обов"язку з повернення
майна.

В матеріалах справи відсутні будь-які
докази надсилання відповідачем
позивачу повідомлення про
необхідність з"явитися за
місцезнаходженням приміщення у
визначений час, для його прийняття та
складання двостороннього акту
передачі.

З зазначеного вбачається, що договір
оренди, укладений між сторонами 11.10.2012р.
не є припиненим та діє на період
розгляду справи.

Матеріали справи свідчать про те, що
між сторонами у справі виникли
зобов'язання, які за своєю правовою
природою є правовідносинами, що
випливають із договору найму (оренди),
згідно якого та в силу ст. 759 Цивільного
кодексу України, наймодавець передає
або зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Відповідно до ст. 286 Господарського
кодексу України, орендна плата це
фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності. Строки внесення орендної
плати визначаються в договорі.

Відповідно до частини 5 ст. 762
Цивільного кодексу України, плата за
користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України, ст.ст. 525-526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається. Зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов"язання.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу
України, частиною 2 статті 20
Господарського кодексу України, одним
із способів захисту права є примусове
виконання обов'язку в натурі
(присудження до виконання обов'язку в
натурі).

Відповідно статей 55 Конституції
України, статей 15, 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК
та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 року "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Подані докази не можуть бути відхилені
судом з тих мотивів, що вони не
передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Зважаючи на встановлені факти та
вимоги вищезазначених норм, а також
враховуючи те, що відповідачем не було
виконано обов"язку з повернення
орендованого приміщення, суд вважає, що
договір оренди від 11.10.2012р. не припинив
свою дію, в зв"язку з чим позовні вимоги
про стягнення з відповідача суми
заборгованості в розмірі 44473,30 грн. за
період з 31.03.2014р по 14.07.2014р. нормативно
та документально доведені, а тому
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Суд критично оцінює та відхиляє
посилання відповідача на те, що
відповідно до законодавчо
передбаченої процедури задоволення
вимог кредиторів, позивач має право
отримати грошові кошти виключно в
порядку та на умовах, передбачених
Законом України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб",
відповідно до ст. 46 якого вимоги за
зобов"язаннями банку, що виникли під
час проведення ліквідації, можуть
пред"являтись тільки в межах
ліквідаційної процедури. Так,
відповідно до ч. 4. ст. 36 Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб" початок тимчасової
адміністрації не є підставою для
припинення, розірвання або невиконання
договорів про надання послуг
(виконання робіт), які забезпечують
господарську діяльність банку, зокрема
договорів про оренду нерухомого майна,
надання комунальних послуг, послуг
зв'язку, охорони. У разі припинення,
розірвання або порушення умов таких
договорів з боку контрагентів банку
Фонд має право вимагати відшкодування
збитків у порядку, встановленому
законодавством України.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, в зв"язку з чим судові витрати
в даній справі покладаються на
відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись
Конституцією України, ст. ст. 11, 15, 16, 204,
509, 525, 598, 612, 625, 627, 628, 629, 631, 651, 759, 762, 785
Цивільного кодексу України, ст. ст. 20, 173,
174, 179, 188, 193, 286 Господарського кодексу
України, ст. ст. 4-3, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 65,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Реал Банк" ( 61072, м. Харків,
пр. Леніна, 60, ) на
користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ИНН: НОМЕР_1)
заборгованість по орендній платі (за
період з 01.03.2014р. по 18.05.2014р.) за
договором оренди від 11.10.2012р. в розмірі
44473,30 грн. та суму сплаченого судового
збору в розмірі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 15.07.2014 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2023/14