КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2014 р. Справа№ 910/3381/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання
Анісімовій М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу № б/н від
17.04.2014 року товариства з обмеженою
відповідальністю «Санбаз» на рішення
господарського суду міста Києва від
01.04.2014 року

у справі № 910/3381/14 (суддя -
Кирилюк Т.Ю.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Санбаз»

до державного підприємства
«Національна енергетична компанія
«Укренерго» відокремлений підрозділ
«Вінницяелектротехнологія»

про визнання недійсним п.п.7.5,7.6
Додаткової угоди № 1 від 12.12.2013 року про
внесення змін до договору № 10-4/4876-13 від
06.11.2013 року.

за участю представників сторін:

від позивача: Козакова М.М. - дов. б/н від
17.03.2014 року,

від відповідача: Горопашна Л.Р. - дов. б/н
від 13.03.2014 року,

ВСТАНОВИВ:

03.03.2014 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Санбаз» звернулося
до господарського суду міста Києва з
позовом до державного підприємства
«Національна енергетична компанія
«Укренерго» відокремлений підрозділ
«Вінницяелектротехнологія» про
визнання недійсним п.п.7.5,7.6 Додаткової
угоди № 1 від 12.12.2013 року про внесення
змін до договору № 10-4/4876-13 від 06.11.2013
року. (а.с.11-13).

Рішенням господарського суду міста
Києва від 01.04.2014 року у справі № 910/3381/14 у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
товариство з обмеженою
відповідальністю «Санбаз» подало
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 01.04.2014 року скасувати та
постановити нове, яким задовольнити
позовні вимоги позивача в повному
обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт зазначає, що місцевим
господарським судом невірно
застосовано норми матеріального та
процесуального права, судом не
враховано, що окремі пункти договору
підписано ОСОБА_4 під тиском.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.04.2014 року
апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Санбаз»
прийнято до провадження та призначено
розгляд справи на 26.05.2014 року та
відкладено розгляд справи на 14.07.2014
року за заявою апелянта.

Представник апелянта в судовому
засіданні 14.07.2014 року підтримав вимоги
апеляційної скарги.

Відповідач в судовому засіданні 14.07.2014
року та у відзиві на апеляційну скаргу
заперечив доводи апелянта.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи в апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги та пояснення
представників сторін у справі,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування судом норм матеріального
та процесуального права при винесені
оскаржуваного рішення, знаходить
апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

06 листопада 2013 року між
«Вінницяелектротехнологія» -
відокремленим підрозділом Державного
підприємства «Національна енергетична
компанія «Укренерго» (відповідач у
справі, замовник за договором) та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Санбаз» (позивач у
справі, підрядник за договором)
укладено договір № 10-4/4876-13, за яким
позивач зобов'язався виконати та
передати роботи по монтажу сталевих
конструкцій (реконструкції автогаражу
з влаштуванням навісу для
автотранспорту відокремленого
підрозділу
«Вінницяелектротехнологія»), а
відповідач прийняти та оплатити їх
вартість.

Договором сторони передбачили обсяг,
характер, вартість, термін виконання
робіт (п. п. 1.2, 3.1, 4, 5 договору, додатки №
1-4 до договору).

Так, згідно п. 4.1 договору розрахунки по
оплаті вартості виконаних робіт
проводяться відповідно до
Календарного плану (додаток № 3) шляхом
перерахування замовником на рахунок
підрядника коштів за фактично виконані
роботи протягом 30 банківських днів.
Підставою оплати є підписання Актів
приймання здачі виконаних робіт та
довідок про вартість робіт форми КБ-3в,
КБ-2 та здійснюється після виписки
підрядником податкової накладної та
реєстрації її в ЄРПН відповідно до п.
201.10 ст. 201 и п.11 підрозділу 2 розділу ХХ
Податкового кодексу України (п.4.3
договору).

Договором сторони передбачили
відповідальність сторін за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язань за договором, в тому числі
за порушення строків оплати (п.7.2, п.7.4
договору), за порушення зобов'язань,
щодо якості виконаних робіт (п. 7.3
договору), за порушення строків
реєстрації податкових накладних,
строків надання податкових накладних
замовникові (п.7.6 договору).

12.12.2013 року сторони уклали Додаткову
угоду №1 про внесення змін до договору
№ 10-4/4876-13 від 06.11.2013 року, якою змінили
порядок розрахунків та обсяг
відповідальності сторін, виклавши п. 4.1
та розділ 7 договору в новій редакції.

Відповідно до п. 4.1 договору (в редакції
Додаткової угоди №1) розрахунки між
сторонами проводяться шляхом
перерахування замовником на поточний
рахунок підрядника грошових коштів в
наступному порядку: аванс у розмірі 60 %
ціни договору, що складає 1 411 624,80 грн (в
т.ч. ПДВ 235270,80грн) протягом 30
банківських днів з моменту отримання
рахунку; 40% - 941 083,20 грн (в т.ч. ПДВ 156 847,
20грн) проводиться поетапно відповідно
до календарного плану (Додаток № 3)
шляхом перерахування замовником на
рахунок підрядника коштів за фактично
виконані роботи протягом 30 банківських
днів на підставі підписаних сторонами
Актів приймання здачі виконаних робіт
та довідок про вартість робіт форми
КБ-3в та КБ-2.

У розділі відповідальності за
порушення зобов'язань (розділ 7
договору в редакції Додаткової Угоди
№1) сторони передбачили
відповідальність підрядника за
порушення строків реєстрації
податкових накладних в Єдиному реєстрі
податкових накладних у вигляді сплати
штрафу в розмірі суми податку на додану
вартість, яка зазначена в податковій
накладній, що не зареєстрована в
Єдиному реєстрі податкових накладних
(п.7.5).

За порушення строків надання
замовникові податкової накладної
сторони передбачили відповідальність
у вигляді штрафу в сумі податку на
додану вартість, яка зазначена в
податковій накладній, що несвоєчасно
надана замовникові (п.7.6 ).

Позивач просить визнати п. п. 7.5, 7.6
Додаткової угоди №1 від 12.12.2013 року про
внесення змін до договору № 10-4/4876-13 від
06.11.2013 року недійсними, як такі, що
суперечать чинному законодавству,
посилаючись на ст. 215 Цивільного
кодексу України (письмове
обґрунтування позовних вимог від 17.03.2014
року (а.с.107-109). На думку позивача,
оспорюванні пункти додаткової угоди не
відповідають закону, оскільки
законодавством не прописаний
легітимно вірний порядок списання цих
коштів і йому невідомо порядок
здійснення бухгалтерських проводок
визначених штрафів, отже даний
правочин не спрямований на реальне
настання правових наслідків.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком місцевого господарського
суду щодо відмови у задоволення
позовних вимог з огляду на наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу вимог ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу
України визначено, що господарські
договори укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
встановлених Господарським кодексом.

Згідно зі статтею 6 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладені
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 180 Господарського
кодексу України господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Строком дії господарського
договору є час, впродовж якого існують
господарські зобов'язання сторін, що
виникли на основі цього договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

З огляду на наведені норми сторони
договору мають право не тільки
врегулювати свої відносини, які не
врегульовані актами цивільного
законодавства (частина друга статті 6
Цивільного кодексу України), але і
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд (частина третя статті 6
Цивільного кодексу України). При цьому,
не є таким, що суперечить положенням
актів цивільного законодавства
договір (правочин), укладений з
відступом від положень цих актів, якщо
прямо не встановлена заборона такого
відступу, або якщо така заборона не
випливає із змісту актів цивільного
законодавства, чи суті відносин між
сторонами.

Встановлення сторонами договору
відповідальності за порушення строків
реєстрації податкових накладних за
умови відсутності встановленої актами
законодавства прямої заборони такої
дії не може бути кваліфікована як
невідповідність договірних умов
вимогам законодавства.

Суперечність договору положенням
чинного законодавства означає
врегулювання правовідносин сторін
всупереч імперативним нормам
законодавства.

Посилання позивача на те, що директор
підписав окремі пункти договору під
тиском, також, не доведено матеріалами
справи.

Навпаки, згідно представлених в
матеріалах справи доказів, пояснень
сторін вбачається, що спірний договір
та додаткова Угода № 1 укладені
сторонами за результатами проведення
процедури закупівель, які відбулися
22.10.2013 року у відповідності до Порядку
здійснення закупівель товарів, робіт і
послуг та укладення договорів у
відокремленому підрозділі
«Вінницяелектротехнологія»
державного підприємства «Національна
енергетична компанія «Укренерго».
Відповідно до зазначеного Порядку
відповідачем на офіційному сайті ДП
«НЕК «УКРЕНЕРГО» було розміщено
оголошення про закупівлю робіт, послуг
із зазначенням строку на подання
комерційної пропозиції та контактів на
отримання документації на закупівлю, в
тому числі й проекту договору.
Документація на закупівлю монтажу
сталевих конструкції наявна в
матеріалах справи та досліджена судом.

Позивач 07.10.2013 року надіслав лист -
запит про намір прийняти участь у
закупівлі, того ж дня йому надано пакет
документації на закупівлю. Отже,
позивач був ознайомлений з вимогами
документації, умовами договору, який
містив й умови відповідальності за
несвоєчасне подання податкових
декларацій та несвоєчасну реєстрації
їх у ЄРПН. Дані умови договору були
включені в проект договору, наданий ТОВ
«Санбаз» у складі комерційної
пропозиції, містилися у підписаному
сторонами договорі від 06.11.2013 року і
залишилися незмінними в редакції
розділу 7 при підписанні Додаткової
угоди № 1 від 12.12.2013 року.

Колегія визнає необґрунтованим
посилання позивача на те, що спірний
правочин вчинено під тиском. Позивачем
не доведено, коли і в який спосіб
здійснювався тиск при підписанні
спірної угоди.

У відповідності до вимог ст. 231
Цивільного кодексу України правочин,
вчинений під впливом насильства, може
визнаватися недійсним внаслідок
відсутності волі самої особи на
вчинення правочину, а волевиявлення,
яке має місце, відображає волю не
самого учасника правочину, а волю
будь-якої іншої особи, яка здійснює
вплив на учасника правочину.

Під насильством у коментованій стаття
розуміється фізичний або психічний
тиск на особу з метою примушення її до
вчинення правочину. Насильство може
мати будь-які прояви: фізичне
насильство (катування, биття,
заподіяння болі); психічне насильство
(залякування, загроза вбивством,
заподіянням тілесних ушкоджень самій
особі або її близьким); насильство дією
(викрадення дитини, пошкодження майна
особи). Різновидом насильства може
вважатися службовий вплив керівника на
свого підлеглого з метою спонукати
останнього до укладення правочину
шляхом застосування дисциплінарних
стягнень, звільнення, зниження
винагороди, пониження в посаді тощо.
Характерною рисою насильства є його
незаконність, а також те, що воно є
результатом активної поведінки
винного. Найчастіше акт насильства
становить собою кримінально карне
діяння. Однак, ст. 231 Цивільного кодексу
України безпосередньо не пов'язує
недійсність правочину з вчиненням лише
кримінально-карних дій. Факт
насильства для визнання правочину
недійсним може встановлюватися також у
цивільному процесі. Отже, насильство
може і не підпадати під дію
Кримінального кодексу України, але
воно завжди з позицій цивільного права
є неправомірним.

Для визнання правочину недійсним,
через вчинення його під впливом
насильства або погрози, необхідна
наявність фізичного або психічного
впливу на особу з метою спонукання до
укладення правочину. Доказів такого
впливу позивачем не надано.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом належним
чином досліджено обставини справи та
надано цим обставинам відповідну
правову оцінку, рішення господарського
суду міста Києва від 01.04.2014 року у
справі № 910/3381/14 відповідає фактичним
обставинам справи, не суперечить
чинному законодавству України, а
відтак передбачених законом підстав
для скасування оскаржуваного рішення
немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати за перегляд рішення в
апеляційній інстанції покладається на
апелянта (позивача).

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Санбаз»
на рішення господарського суду міста
Києва від 01.04.2014 року у справі № 910/3381/14
залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста
Києва від 01.04.2014 року у справі № 910/3381/14
залишити без змін.

3.Справу № 910/3381/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у
касаційному порядку відповідно до
вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя
Г.А. Жук

Судді
А.О. Мальченко

І.М. Скрипка