м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/8229/14 08.07.14
За позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
до Державної установи
"Інститут ядерної медицини та
променевої діагностики
Національної академії
медичних наук України"
на стороні відповідача 1) Головне
управління Державної казначейської
академія медичних наук України
про стягнення 4 869
Суддя Бондаренко Г.П.
Представники сторін:
Від позивача Слуцька О.М. (дов.
б/н від 29.04.2014 року)
Від відповідача Ухова А.Я. (дов.№140
від 02.06.2014 року)
Від третьої особи - 1 не з'явився
Від третьої особи - 2 не з'явився
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 08.07.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Євромедпроект" (далі
за текстом - позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Державної установи
"Інститут ядерної медицини та
променевої діагностики Національної
академії медичних наук України" (далі
за текстом - відповідач) про стягнення 4
869 540, 12 грн. за договором №1504-01 від 05.08.2013
року, з яких 4 500 000,00 грн. основної
заборгованості, 159 026,42 грн.
інфляційних втрат, 64726,03 грн. - 3% річних
та 145787, 67 грн. штрафних санкцій у
розмірі облікової ставки НБУ, а також
позивач просить покласти на
відповідача витрати по сплаті судового
збору в сумі 73 080, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.05.2014 позовну заяву прийнято
до розгляду, порушено провадження у
справі № 910/8229/14, розгляд справи
призначено на 03.06.2014.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.06.2014 в порядку ст. 27 ГПК
України було залучено до участі у
справі в якості третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача Головне
управління Державної казначейської
служби у м. Києві та Національну
академію медичних наук України, в
порядку ст. 69 ГПК України продовжено
строк вирішення спору на 15 днів та в
порядку ст. 77 ГПК України розгляд
справи відкладено на 08.07.2014 у зв'язку з
залученням до участі у справі третіх
осіб, необхідністю надання додаткових
доказів по справі.

27.06.2014 через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва
позивачем подано заяву про збільшення
позовних вимог, відповідно до якої
позивач просить суд стягнути з
відповідача суму основного боргу в
розмірі 4 500 000, 00 грн., інфляційні
втрати в розмірі 322 399, 84 грн., 75 821, 92
грн. 3 % річних та 180 925, 66 грн. пені, що
пов'язано з нарахуванням штрафних
санкцій за більший період, а саме по
день вирішення спору судом.

Подана позивачем заява про збільшення
позовних вимог прийнята судом в
порядку ст. 22 ГПК України, в подальшому
позовні вимоги розглядаються судом з
врахуванням поданої заяви.

04.07.2014 через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва
позивачем подано документи на
виконання вимог ухвали суду від 03.06.2014.

08.07.2014 через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва
третьої особою - 2 подано клопотання про
розгляд справи на судовому засіданні
08.07.2014 без участі представника третьої
особи - 2.

В судове засідання 08.07.2014 представники
третіх сторін не з'явились.

Представники сторін в судовому
засіданні надали суду усні пояснення
по справі, в яких представник позивача
позовні вимоги підтримав, представник
відповідача проти задоволення
позовних вимог заперечив.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем його
зобов'язань за договором № 1504-01 від
05.08.2013 в частині оплати поставленого
товару.

Відповідач проти позовних вимог
заперечує з підстав дострокової
поставки позивачем відповідачу товар
обумовленого договору та відсутності
його вини (як установи, яка
фінансується з бюджету) в невиконанні
зобов'язань за договором.

Розглянувши подані матеріали,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

05.08.2013 між позивачем, як постачальником
за умовами договору, та відповідачем,
як замовником за умовами договору,
укладено договір № 1504-01 (далі за
текстом - договір), відповідно до п. 1.1
якого постачальник зобов'язався
своєчасно поставляти та передавати у
власність замовника код ДК 016-2010 26.60.1.
Устаткування радіологічне,
електромедичне та електротерапевтичне
устаткування (ультразвукове
устаткування), ЛОТ №4 - система
ультразвукової діагностики для
кардіологічних досліджень з джерелом
безперебійного живлення - 1 комплект,
далі - «Товар», в асортименті, кількості
та за цінами, що зазначені у
специфікації (додаток № 1 до договору),
яка розроблена на підставі
акцептованої пропозиції конкурсних
торгів, та є невід'ємною частиною
даного договору, а замовник - прийняти і
оплатити товар. Комплектація поставки
товару зазначена у додатку № 2 до
договору, який є невід'ємною частиною
даного договору.

Згідно п. 3.1. договору сума цього
договору становить 4 500 000, 00 грн. в
т.ч. ПДВ - 1500, 00 грн.

Пунктом 4.2 договору було передбачено,
що у разі отримання належним чином
оформленого рішення головного
розпорядника бюджетних коштів на
попередню оплату (відповідно до
постанови КМУ від 09.10.2006 №1404 із
змінами), замовник здійснює попередню
оплату у розмірі 100% (ста відсотків)
вартості обладнання, яке постачається
постачальником згідно специфікації
(додаток №1) та комплектації (додаток
№2). Постачальник зобов'язується
використати аванс одержаний аванс
протягом трьох місяців після одержання
авансу. По закінченні трьохмісячного
терміну невикористані суми авансу
повертаються замовнику.

Пунктом 4.3 договору сторони погодили,
що бюджетні зобов'язання замовника за
договором виникають у разі наявності
та в межах відповідних бюджетних
асигнувань.

Відповідно до п.5.3 договору строк
поставки товару на суму попередньої
оплати становить 90 (дев'яносто)
календарних днів з дня зарахування
попередньої оплати на розрахунковий
рахунок постачальника, але не пізніше
31.12.2013. Датою поставки товару є дата
видаткової накладної підписаної
сторонами.

31 грудня 2013 року сторонами було
укладено додаткову угоду № 1 до
договору, відповідно до якої п. 4.2.
договору викладено в редакції: "оплата
товару замовником здійснюється по
факту постачання на підставі
видаткової накладної".

Як вбачається із матеріалів справи,
05.11.2013 позивач поставив відповідачу
товар обумовлений договором загальною
вартістю 4 500 000, 00 грн. Від імені
відповідача поставлений товар було
прийнято Присяжнюк А. М., який діяв на
підставі довіреності № 75 від 05.11.2013.

Поставлений товар 06.11.2013 був введений в
експлуатацію, що вбачається із акта
приймання - передачі виконаних робіт з
введення товару в експлуатацію № 1504-01/01
до договору та позивачем було для
співробітників відповідача проведено
інструктаж по експлуатації та
обслуговуванню товару ( в 2 етапи 07.11.2013
та 26.12.2013).

08.04.2014 позивач направив відповідачу
лист вих. № 022-0414 від 04.04.2014, яким просив
відповідача протягом 7 (семи) днів з
моменту отримання листа (вимоги)
перерахувати на розрахунковий рахунок
позивача суму боргу в розмірі 4 500 000, 00
грн. Зазначена вимога була отримана
відповідачем 10.04.2014.

Станом на момент винесення рішення
відповідач суму заборгованості за
поставлений товар позивачу не сплатив,
з огляду на відсутність відповідних
бюджетних асигнувань.

Відповідно до матеріалів справи,
зобов'язання відповідача за договором
в розмірі 4 500 000, 00 грн. 26.05.2014 були
включені до реєстру бюджетних
фінансових зобов'язань розпорядників
(одержувачів) бюджетних коштів від
19.05.2014 № 54.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Договір № 1504-01 від 05.08.2013 є договором
поставки, а відтак у відповідній
частині між сторонами виникли
правовідносини, які підпадають під
правове регулювання Глави 54 Цивільного
кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України
регулює відносини, що виникають із
договору поставки. Так, за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки, у тому числі договору
поставки товару для державних потреб.

Як встановлено судом, позивач 05.11.2013
поставив відповідачу товар
обумовлений договором на загальну суму
4 500 000, 00 грн., відповідач поставлений
товар прийняв, що підтверджується
матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 692
ЦК України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Пунктом 4.2. договору, в редакції
узгодженій сторонами в додатковій
угоді № 1 до договору від 31.12.2013,
встановлено, що оплата товару
замовником здійснюється по факту
постачання на підставі видаткової
накладної.

Як зазначено у пункті 1.7 Постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань", якщо у
договорі або законі не встановлено
строку (терміну), у який повинно бути
виконано грошове зобов'язання, судам
необхідно виходити з приписів частини
другої статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу. При цьому передбачена законом
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання підлягає
застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Отже, враховуючи наведені норми права,
а також те, що відповідачем в
добровільному порядку після
здійснення дострокової поставки
товару позивачем (право на дострокову
поставку товару встановлено пунктом
6.4.2 договору), було підписано 31.12.2013
року додаткову угоду, якою відповідач
визначив свій обов'язок оплати товару
фактом поставки товару за накладною
від 05.11.2013 року, про що відповідачеві
було відомо, то відповідно з 06.11.2014 у
відповідача виникло зобов'язання по
оплаті, яке він зобов'язаний був
виконати.

Зобов'язання по оплаті 4 500 000, 00 грн. за
договором відповідачем виконано не
було, доказів іншого матеріали справи
не містять.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказів на підтвердження
сплати заборгованості у розмірі 4 500 000,
00 грн. відповідачем суду не надано.

Факт наявності боргу у відповідача
перед позивачем за договором в сумі 4 500
000, 00 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, строк
оплати товару, у відповідності до п. 4.2.
договору є таким, що настав, а тому
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача 4 500 000, 00 грн. основного
боргу підлягають задоволенню.

Слід зазначити, що судом встановлено
факт затримки виділення бюджетних
асигнувань на оплату поставленого
товару за договором, проте строк
виконання зобов'язань по оплаті
поставленого товару настав, і
відповідно відповідач був зобов'язаний
здійснити оплату.

Крім того, майново-господарські
зобов'язання між суб'єктами
господарювання виникають на підставі
договорів (ст. 179 ЦК України), при цьому
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначення умов договору (ст. 627 ЦК
України).

Згідно ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична
особа самостійно відповідає за своїми
зобов'язаннями, при цьому згідно вимог
чинного законодавства, наведених вище,
одностороння відмова/зміна його умов
не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Відповідач уклав договір, прийняв
поставлений товар, а отже взяв на себе
зобов'язання по оплаті такого товару
та порушив їх не оплативши поставлений
товар в строк встановлений ст. 530 ЦК
України.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа,
яка порушила зобов'язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов'язання, якщо вона
доведе, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили. Не вважається випадком, зокрема,
недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Також, відповідно до приписів ч. 2 ст. 218
ГК України не вважаються такими
обставинами, що звільняють порушника
від виконання зобов'язань, зокрема,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Заявлені позивачем вимоги щодо
стягнення з відповідача 75 821, 92 грн. 3 %
річних за період прострочення з 06.11.3013
по 29.05.2014 та 322 399, 84 грн. інфляційних
втрат за листопад 2013 по квітень 2014 року
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст.625 ЦК України, за прострочення
виконання грошового зобов'язання
настає відповідальність у вигляді
сплати суми боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також сплати трьох
процентів річних від простроченої
суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Оскільки вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача індексу
інфляції нарахованого на суму боргу та
3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст.
625 Цивільного кодексу України), а
відповідач є таким що прострочив
виконання грошового зобов'язання,
позовні вимоги позивача в частині
стягнення 3 % річних та індексу інфляції
нарахованого на суму боргу підлягають
задоволенню відповідно до наведеного в
позовній заяві розрахунку. При
здійсненні перевірки розрахунку 3%
річних та індексу інфляції,
нарахованих позивачем, судом
встановлено, що ним правильно
здійснено вказаний розрахунок.

Заявлені позивачем вимоги щодо
стягнення з відповідача штрафних
санкцій у розмірі облікової ставки НБУ
- 180 924, 66 грн. задоволенню не підлягають,
на підставі нижченаведеного.

Зазначені позовні вимоги позивач
обґрунтовує ст. 231, 232 ГК України, при
цьому ч. 6 ст. 231 ГК України позивач
обґрунтовує розмір відсотків за
порушення грошових зобов'язань, а ст. 232
ГК України саме нарахування таких
відсотків.

В розрахунку позовних вимог поданому
суду 30.05.2014 позивач визначає суму - 180
924, 66 грн. як пеню.

Відповідно до ст. 230 ГК України,
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений
ст. 231 Господарського кодексу України.
Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу
України, штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

За переконанням суду, ч. 6 ст. 231 ГК
України визначає одиницю виміру
штрафних санкцій (неустойки, пені,
штрафу) за порушення грошового
зобов'язання, а не встановлює розмір
штрафної санкції за порушення
грошового зобов'язання.

Частиною 4 ст. 232 ГК України визначено,
що відсотки за неправомірне
користування чужими коштами
справляються по день сплати суми цих
коштів кредитору, якщо законом або
договором не встановлено для
нарахування відсотків інший строк.

Із аналізу наведеної норми вбачається,
що вона встановлює період нарахування
відсотків за порушення грошового
зобов'язання.

За приписами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції в розмірі облікової
ставки НБУ на суму 180 924, 66 грн. позивач
розрахував за кожний день
прострочення, отже по суті (враховуючи
положення ст. 549 ЦК України) відповідач
просить стягнути з відповідача 180 924, 66
грн. пені в розмірі облікової ставки
НБУ за кожний день прострочення.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема, неустойкою. При цьому, згідно
ст. 547 ЦК України правочин щодо
забезпечення зобов'язання вчинюється у
письмовій формі.

Закон України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» регулює договірні
відносини між суб'єктами
господарювання. Договір укладений між
сторонами не містить положень щодо
нарахування пені за несвоєчасне
виконання покупцем грошових
зобов'язань.

Таким чином, сторонами письмово не було
досягнуто домовленості щодо
забезпечення зобов'язань по договору
неустойкою за невиконання грошових
зобов'язань по оплаті поставленого
товару, таким чином вимоги про
стягнення пені за несвоєчасне
виконання відповідачем зобов'язань по
оплаті поставленого товару в розмірі 180
924, 66 грн. не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на п. 2.1 Постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" в
обґрунтування вимог про стягнення пені
є невірним, оскільки у вказаному пункті
постанови йдеться про ті випадки, коли
сторони договором передбачили у
письмовому вигляді стягнення
неустойки за певний вид порушення
договірного зобов`язання, але у
вчиненому сторонами правочині розмір
та базу нарахування пені не визначено
або вміщено умову (пункт) про те, що пеня
нараховується відповідно до чинного
законодавства, суму пені може бути
стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та
умови її сплати визначено певним
законодавчим актом.

У даний спірних правовідносинах
сторони договору взагалі не
передбачили можливості застосування
неустойки за неналежне виконання
відповідачем грошових зобов`язань по
оплаті поставленого товару, а отже і
стягнення з відповідача пені є
неправомірним.

Підсумовуючи все вищевикладене,
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню, стягненню з відповідача
підлягає 4 500 000, 00 грн. основного боргу,
75 821, 92 грн. 3 % річних та 322 399, 84 грн.
інфляційних втрат.

Витрати по оплаті судового збору у
відповідності до ст. 49 ГПК України
покладаються на відповідача
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
ст. ст. 4, 49, 75, 82-85 ГПК України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги з урахуванням заяви
про збільшення позовних вимог
задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної установи
"Інститут ядерної медицини та
променевої діагностики Національної
академії медичних наук України" (04050, м.
Київ, вул. П. Майбороди, 32; ; в порядку визначеному Законом
України «Про виконавче провадження»)
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Євромедпроект" (01014,
м. Київ, вул. Звіринецька, буд. 63; код
ЄДРПОУ 36589 (чотири мільйони
п'ятсот тисяч) грн. 00 коп. основної
заборгованості, 75821 (сімдесят п'ять
тисяч вісімсот двадцять одну) грн. 92
коп. 3 % річних, 322 399 (триста двадцять дві
тисячі триста дев'яносто дев'ять) грн. 84
коп. інфляційних та 70156 (сімдесят тисяч
сто п`ятдесят шість) грн. 80 коп. судових
витрат.

3. В задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15.07.2014 р.

Суддя
Г.П.
Бондаренко