КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2014 р. Справа№ 910/5399/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Киричук Р.П. - представник
за дов. б/н від 19.12.2013;

Карманський В.Б. - представник за дов.
б/н від 10.06.2013р.

від відповідача: Цермолонський І.М. -
представник за дов. № 8/8 від 02.04.2014;

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 04.06.2014 р.

у справі № 910/5399/14 (суддя: Гулевець О.В.)

За позовом Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Приватного акціонерного
товариства "Вищий навчальний заклад
"Міжрегіональна академія управління
персоналом"

про стягнення
заборгованості у розмірі 5 042 240,30 грн.,

В судовому засіданні 10.07.2014 р. оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк",
позивач) звернулося до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Приватного акціонерного товариства
"Вищий навчальний заклад
"Міжрегіональна академія управління
персоналом" (далі - ПрАТ "ВНЗ "МАУП",
відповідач) про стягнення
заборгованості у розмірі 5 042 240,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
порушенням відповідачем умов
кредитного договору в частині
повернення кредитних коштів та
відсотків за користування ними. Разом
з цим, позивач зазначає, що згідно
договору купівлі-продажу прав вимоги
від 25.06.2013р. № 3, укладеного між ПАТ
"Омега Банк" та ПАТ "Дельта Банк",
позивач набув право вимоги до ПрАТ "ВНЗ
"МАУП" за кредитним договором № 168-К/30
від 18 червня 2004 року.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 04.06.2014 р. позов задоволено
частково. Стягнуто з ПрАТ "ВНЗ "МАУП" на
користь ПАТ "Дельта Банк" 3773174,75 грн.
заборгованості по відсоткам, 54686,73 грн.
судового збору. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
ПАТ "Дельта Банк" звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в позові та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги про стягнення пені.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального права, в
неповному обсязі з'ясував обставини
справи, зокрема, не дослідив, що вимоги
позивача щодо стягнення пені є
обґрунтованими та їх застосування
передбачене умовами кредитного
договору та чинним законодавством
України.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014р.
апеляційну скаргу позивача прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 08.07.2014р.

У судовому засіданні 08.07.2014р. була
оголошена перерва в порядку ст. 77 ГПК
України до 10.07.2014р.

Через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду на виконання вимог
ухвали від 01.07.2014 позивач надав
письмові пояснення щодо розрахунку
ціни позову з відповідними додатками, в
якому фактично змінив періоди
нарахування штрафних санкцій та суми,
яке не приймається судом апеляційної
інстанції в розумінні ст. 101 ГПК
України.

У судовому засіданні 10.07.2014 р.
представники позивача підтримали
апеляційну скаргу, просили її
задовольнити, рішення місцевого суду
скасувати в частин відмови в позові.

Представник відповідача у судовому
засіданні 10.07.2014р. заперечував проти
доводів апеляційної скарги, просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заперечень на неї, оглянувши оригінали
документів, заслухавши пояснення
представників сторін, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, між Акціонерним комерційним
банком "ТАС-Комерцбанк" та
Міжрегіональною академією управління
персоналом (у формі акціонерного
товариства закритого типу), змінено
найменування на ПрАТ "Вищий навчальний
заклад "Міжрегіональна академія
управління персоналом" 18 червня 2004 року
було укладено кредитний договір №168-К/30
(далі - кредитний договір), з подальшими
змінами та доповненнями (Додаткова
угода № 1 від 26 липня 2004 року, Додаткова
угода № 2 від 24 грудня 2004 року,
Додаткова угода № З від 5 січня 2005 року,
Додаткова угода № 4 від 25 березня 2005
року, Додаткова угода № 5 від 16 травня
2005 року, Додаткова угода № 6 від 15
серпня 2005 року, Додаткова угода № 7 від
24 листопада 2005 року, Додаткова угода № 8
від 30 листопада 2005 року, Додаткова
угода № 9 від 2 жовтня 2006 року, Додаткова
угода № 10 від 6 грудня 2006 року,
Додаткова угода № 11 від 7 травня 2007
року, Додаткова угода № 12 від 11
листопада 2007 року, Додаткова угода № 13
від 17 грудня 2007 року, Додаткова угода №
14 від 29 лютого 2008 року, Додаткова угода
№ 15 від 19 січня 2011 року, Додатковий
договір № 16 від 25 червня 2012 року,
Додатковий договір № 17 від 14 серпня 2012
року).

Матеріалами справи підтверджується, що
Акціонерний комерційний банк
"ТАС-Комерцбанк" змінив своє
найменування на Публічне акціонерне
товариство "Омега Банк", яке виступає
правонаступником по всіх правах та
зобов'язаннях Публічного акціонерного
товариства "Сведбанк".

Місцевим господарським судом вірно
встановлено, що відповідно до умов
кредитного договору, банк зобов'язався
надати позичальнику грошові кошти у
вигляді кредитної лінії, що
поновлюється, у розмірі, на строк та на
умовах, передбачених у кредитному
договорі, а позичальник зобов'язався
повернути кошти, одержані в рахунок
кредитної лінії, сплатити проценти за
користування кредитною лінією та
виконати свої зобов'язання у повному
обсязі у строки, передбачені цим
договором.

Розмір кредитної лінії становить
10000000,00 грн., який змінюється відповідно
графіку, наведеного у додатку №1, що є
невід'ємною частиною договору (п. 1.2
кредитного договору).

З матеріалів справи вбачається, що
додатковими угодами №7 від 24.11.2005, №10
від 06.12.2006, №15 від 19.01.2011р., додатковим
договором №16 від 25.06.2012р. неодноразово
змінювалися розміри та графіки
погашення кредитної лінії.

Так, у додатковій угоді № 15 від 19.01.2011
сторони встановили, що розмір
кредитної лінії становить 19148000,00 грн.

Згідно з п. 1.3 кредитного договору,
строк користування кредитною лінією: з
26.07.2004р. до 30.08.2014р. з урахуванням
графіку.

Відповідно до п. 1.4 кредитного договору,
плата за користування кредитною лінією
у вигляді процентів становить 22%
річних.

Додатковою угодою № 2 від 24.12.2004р.,
Додатковою угодою № 4 від 25.03.2005р.,
Додатковою угодою № 5 від 16.05.2005р.,
Додатковою угодою № 6 від 15.08.2005р.,
Додатковою угодою № 9 від 02.10.2006р.,
Додатковою угодою №11 від 07.05.2007р.,
Додатковою угодою №12 від 01.11.2007р.,
Додатковою угодою №14 від 29.02.2008р.,
Додатковою угодою №15 від 19.01.2011р.,
Додатковим договором №17 від 14.08.2012р.
сторонами вносились зміни щодо розміру
процентів за користування кредитом.

Так, у додатковій угоді № 15 від 19.01.2011
сторони встановили, що плата за
користування кредитною лінію
становить 18% річних (без додаткових
умов щодо обсягу щомісячних грошових
надходжень на рахунки позичальника).

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору
(з відповідними змінами), погашення
заборгованості за кредитною лінією,
здійснюється до 20 січня 2018 року, у
відповідності із змінами розміру
кредитної лінії, встановленими у
графіку. При цьому, при зміні розміру
кредитної лінії відповідно до графіку
строком погашення заборгованості за
кредитною лінією, що перевищує розмір
кредитної лінії, встановлений на
наступний термін користування нею, є
день, що передує дню, з якого починає
діяти новий розмір кредитної лінії
відповідно графіку. Проценти,
нараховані за останній період
користування кредитною лінією,
сплачується одночасно з погашенням
заборгованості за кредитною лінією у
відповідності з п.п. 1.2, 1.3 кредитного
договору.

Так, на виконання умов кредитного
договору, банк надав позичальнику
кредитні кошти в розмірі 15 944000,00 грн., що
підтверджується матеріалами справи,
зокрема, банківськими виписками з
позичкового рахунку позичальника та не
заперечується сторонами.

Суд апеляційної інстанції приймає та
досліджує в якості належного доказу в
розумінні ст.ст. 36, 43 рішення
Господарського суду міста Києва від
22.04.2013 р. по справі № 5011- 35/16573-2012 за
первісним позовом Приватного
акціонерного товариства Вищий
навчальний заклад "Міжрегіональна
Академія управління персоналом" до
Публічного акціонерного товариства
"Сведбанк" про визнання Кредитного
договору № 168-К/ЗО від 18 червня 2004 року
недійсним та за зустрічним позовом ПАТ
"Сведбанк" до ПрАТ "ВНЗ "МАУП" про
стягнення 15634685,77 грн., яким в задоволені
первісного позову відмовлено, а
зустрічний задоволено. Стягнуто з
Приватного акціонерного товариства
"Вищий навчальний заклад
"Міжрегіональна Академія управління
персоналом" на користь Публічного
акціонерного товариства "Сведбанк" 15
944000,00 грн. - заборгованості за кредитом,
605238,88 грн. - заборгованості по
процентах, 85446,89 грн. - пені, 64380,00 грн. -
судового збору.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 09.12.2013 р.
вказане рішення по справі № 5011- 55/16573-2012
залишено без змін.

Судом першої інстанції правомірно
встановлено, що 25.06.2013 року між ПАТ
"Дельта Банк" (покупець) та ПАТ "Омега
Банк" (продавець) укладено договір
купівлі-продажу прав вимоги № 3
(зареєстрований в реєстрі за № 1414, далі
- договір купівлі-продажу прав вимоги).

Відповідно до умов п. 2.1. договору
купівлі-продажу прав вимоги, продавець
погоджується продати (відступити)
права вимоги та передати їх покупцю, а
покупець погоджується купити права
вимоги, прийняти їх і сплатити загальну
купівельну ціну.

Згідно з меморіальним ордером №41214504
від 25.06.2013р. ПАТ "Дельта Банк"
перераховано ПАТ "Омега Банк" 50000000,00
грн. з призначенням платежу: оплата
згідно договору купівлі-продажу прав
вимоги №3 від 25.06.2013р. з ПАТ "Омега банк".

Згідно з розділом 1 договору
купівлі-продажу прав вимоги, "права
вимоги" - це всі права вимоги (як
існуючі, так і майбутні, як наявні, так і
умовні) продавця у якості кредитора до
позичальників за кредитними
договорами, а також всі права вимоги
продавця до осіб, які надали
забезпечення, за договорами
забезпечення, включаючи будь-які та всі
права вимоги та засоби захисту прав,
які доступні продавцю, щодо виконання
позичальниками та/або особами, які
надали забезпечення, будь-яких своїх
обов'язків за кредитними договорами та
договорами забезпечення; "кредитний
договір" означає кожний кредитний
договір про надання кредиту у будь-якій
формі між позичальником та продавцем у
якості кредитора, які зазначені у
додатку №1, разом з усіма доповненнями,
додатками договорами та додатками до
нього.

Згідно з додатком № 1 договору
купівлі-продажу прав вимоги № 3 основна
сума кредиту становить 15 944 000,00 грн.
сума нарахованих, але не сплачених
процентів - 2339 087,04 грн.

Матеріалами справи (банківськими
виписками, з яких вбачається
зарахування коштів) підтверджується та
сторонами не заперечується той факт, що
12.03.2014р. ПрАТ "ВНЗ "МАУП" на виконання
рішення Господарського суду міста
Києва від 22.04.2013 р. по справі №
5011-55/16573-2012 здійснено погашення
заборгованості за кредитом у розмірі
15944000,00 грн., заборгованості по
процентах у розмірі 605238,88 грн., а також
85446,89 грн. - пені, 64380,00 грн. - судового
збору, що також підтверджується
меморіальними ордерами №2958, №2959, №2960,
№2961.

В цій частині суд апеляційної
інстанції погоджується з висновками
місцевого господарського суду, що
наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, не
припиняє зобов'язальних правовідносин
сторін договору, не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання, а відтак у
позивача було право нараховувати
штрафні санкції, які передбачені
законодавством до повного погашення
відповідачем заборгованості (в даному
випадку до 11.03.2014).

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення процентів за користування
кредитними коштами, суд першої
інстанції дійшов висновку, що
розрахунок процентів за користування
кредитом є вірним та обгрунтованим, а
відтак, заборгованість по процентам в
розмірі 3773174,75 грн. підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

В цій частині суд апеляційної
інстанції погоджується з висновками
місцевого господарського суду,
враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання -відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Суд апеляційної інстанції перевірив
розрахунок заборгованості по
процентам, наданий позивачем, та дійшов
висновку, що він є арифметично вірними,
обґрунтованим, відповідає умовам
договору та вимогам чинного
законодавства, а відтак, рішення
місцевого господарського суду в
частині стягнення 3773174,75 грн. процентів
річних з відповідача на користь
позивача підлягає залишенню без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про стягнення пені за
несвоєчасне повернення кредиту,
місцевий господарський суд дійшов
висновку про те, що нарахування даного
виду штрафних санкцій суперечить
вимогам чинного законодавства та
умовам кредитного договору, окремо
зазначивши, що між ПрАТ "ВНЗ "МАУП" та
ПАТ "Дельта Банк" не укладалось
правочинів, якими б сторони встановили
відповідальність у вигляді пені за
порушення зобов'язань в частині
повернення кредиту за кредитним
договором.

Суд апеляційної інстанції частково не
погоджується з даними висновками
місцевого господарського суду з огляду
на наступне.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Як вбачається зі змісту договору
купівлі-продажу прав вимоги, його
сторонами узгоджено, що до нового
кредитора (позивача) переходять всі
права вимоги продавця до осіб, які
надали забезпечення, за договорами
забезпечення, включаючи будь-які та всі
права вимоги та засоби захисту прав,
які доступні продавцю, щодо виконання
позичальниками та/або особами, які
надали забезпечення, будь-яких своїх
обов'язків за кредитними договорами та
договорами забезпечення.

З цього приводу колегія суддів вважає
за необхідне зазначити, що по суті
договір відступлення права вимоги - це
передання кредитором своїх прав у
зобов'язанні іншій особі, що
здійснюється за допомогою правочину, в
результаті чого первісний кредитор
перестає бути учасником зобов'язання і
замість нього в зобов'язання вступає
нова особа - новий кредитор (в даному
випадку - позивач). При цьому міняється
суб'єктний склад зобов'язання, але
зміст його залишається тим, що був.
Оскільки перехід прав відбувається у
повному обсязі (з правом стягнення всіх
штрафних санкцій, інфляційних втрат та
відсотків, пов'язаних з невиконанням
або неналежним виконанням боржником
своїх зобов'язань за договором на
постачання природного газу №
100100023-ТКЕ-БО/12 від 23.02.2012р. до нового
кредитора переходить не тільки саме
право вимоги, а й можливість
використати засоби його забезпечення,
передбачені колишніми суб'єктами
зобов'язань (стягнення неустойки, тощо).

З наведеного вбачається, що до позивача
в силу умов договору про купівлю-продаж
прав вимоги перейшли усі без
виключення права попереднього
кредитора, які виникли з кредитного
договору, в тому числі й право на
нарахування штрафних санкцій, зокрема
пені.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору,
у випадку ненадходження на рахунок
банку суми кредитної лінії та
процентів в строки, визначені у п.п.1.3,
3.3., 3.4., 4.1, 8.1 та 8.2 цього договору,
позичальник незалежно від наявності
його вини у невиконанні чи неналежному
виконанні зобов'язань за цим договором
сплачує банкові пеню в розмірі
подвійної ставки рефінансування НБУ
від суми відповідного непогашеного
платежу за кожний день прострочення,
при цьому кількість днів року
приймається рівною фактичній
кількості днів у році.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не передбачено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України).

Відповідно до. 2.5. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України,
від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", щодо пені за
порушення грошових зобов'язань
застосовується припис частини шостої
статті 232 ГК України. Даним приписом
передбачено не позовну давність, а
період часу, за який нараховується пеня
і який не повинен перевищувати шести
місяців від дня, коли відповідне
зобов'язання мало бути виконане;
законом або укладеним сторонами
договором може бути передбачено більшу
або меншу тривалість цього періоду.
Його перебіг починається з дня,
наступного за останнім днем, у який
зобов'язання мало бути виконане, і
початок такого перебігу не може бути
змінений за згодою сторін. Необхідно
також мати на увазі, що умова договору
про сплату пені за кожний день
прострочення виконання зобов'язання не
може розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

Разом з цим, суд першої інстанції вірно
зазначив, що в умовах кредитного
договору сторони не передбачили іншого
порядку нарахування штрафних санкцій,
ніж той, що встановлений Законом.

Частина 2 ст. 258 ЦК України встановлює,
що до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) застосовується
спеціальна позовна давність в один рік,
яка може бути збільшена за
домовленістю сторін.

Згідно з п.п. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Так, під час розгляду справи в суді
першої інстанції відповідачем було
заявлено клопотання про застосування
строку позовної давності до вимог
позивача щодо нарахування та стягнення
пені (т. 1, а/с 68-70).

З врахуванням вищенаведеного, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про те, що позивач мав право
нараховувати пеню за несвоєчасне
повернення кредиту з 06.11.2012 (дата, яка є
початком невиконання зобов'язання,
відповідно до рішення Господарського
суду міста Києва від 22.04.2013 по справі №
5011- 55/16573-2012; по 07.05.2013р. (період, який
становить шість місяців або 183 дні,
відповідно до ч. 6 статті 232 ГК України. В
свою чергу, строк позовної давності для
даного виду зобов'язання складає один
рік згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Як вбачається з рішення Господарського
суду міста Києва від 22.04.2013 по справі №
5011- 55/16573-2012, попередній кредитор
звернувся з вимогою про стягнення пені
за невиконання зобов'язань з жовтня 2012
року. В свою чергу, рішенням у вказаній
справі було стягнуто пеню за період з
05.11.2012 по 17.11.2012 року.

В цій частині позивач в апеляційній
скарзі правомірно визначив
шестимісячний строк (183 дні) для
нарахування пені з 06.11.2012 по 07.05.2013,
однак в порушення положень ст. 101 ГПК
України неправомірно змінив (у
додаткових поясненнях) періоди
нарахування, які були заявлені в суді
першої інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції
зазначає, що доводи позивача про те, що
строк позовної давності переривався
поданням позову попереднім кредитором
є необґрунтованими, оскільки ст. 264 ЦК
України встановлений вичерпний
перелік підстав переривання строку
позовної давності, серед яких
відсутній зазначений позивачем
випадок.

З огляду на наведене, вимоги позивача
про стягнення з відповідача 1039199,34 грн.
пені за несвоєчасне повернення кредиту
не підлягають задоволенню, а рішення
місцевого господарського суду слід
залишити без змін в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про стягнення пені за
несвоєчасне повернення процентів,
місцевий господарський суд дійшов
висновку про те, що зазначена вимога є
повністю необґрунтованою та
недоведеною.

В цій частині суд апеляційної
інстанції не погоджується з висновками
місцевого суду, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

З розрахунку позивача, що міститься в
додатках до позовної заяви вбачається,
що пеня за несвоєчасне повернення
процентів нарахована за періоди з
11.09.2013р. по 01.10.2013р. на суму 2868757,07 грн., з
02.10.2013р. по 03.11.2013р. на суму 3104640,91 грн., з
04.11.2013р. по 03.12.2013р. на суму 3348387,54 грн., з
04.12.2013р. по 02.01.2014р. на суму 3578408,59 грн., з
03.01.2014р. по 07.01.2014р. на суму 3820155,21 грн., з
08.01.2014р. по 02.02.2014р. на суму 3828081,00 грн., з
03.02.2014р. по 02.03.2014р. на суму 4071764,63 грн., з
03.03.2014р. по 11.03.2014р. на суму 4291922,88 грн., з
12.03.2014р. по 12.03.2014р. на суму 3686684,00 грн.

Так, суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про те, що позивач
неправомірно визначив початок кожного
окремого періоду, а також суми
процентів, на які повинен
нараховуватися даний вид штрафних
санкцій.

Пунктом 3.2. кредитного договору
встановлено, що проценти за
користування кредитною лінією
нараховуються банком щомісячно на дату
їх сплати відповідно до умов цього
договору за попередній місяць,
виходячи із умови тривалості року,
фактичної кількості днів у році та
фактичної кількості днів у місяці.

Як було вищезазначено, позивач вірно та
з дотриманням умов договору здійснив
розрахунок процентів за заявлені
періоди.

Разом з цим, пункт 3.3. кредитного
договору зазначає, що проценти за
користування кредитною лінією
сплачуються щомісячно до 05 числа
(включно) за попередній місяць (з 9.00 до
18.00 години) і на дату повернення
кредитної лінії.

Таким чином, відповідальність за
прострочення виконання зобов'язання
щодо належної сплати процентів може
бути застосована до відповідача лише з
6 числа кожного наступного місяця за
попередній.

Враховуючи, що позивач визначив
початок нарахування даного виду пені з
11.09.2013 р. (що не суперечить вимогам
законодавства), суд апеляційної
інстанції перевірив правильність
нарахування саме з цієї дати по дату
повного погашення заборгованості по
процентам (12.03.2014р.).

Так, 6 вересня 2013 року у позивача
виникло право нарахування пені за
несвоєчасне повернення процентів за
серпень 2013 року, сума яких складає 243746,63
грн. Однак з урахуванням того, що
позивачем було заявлено період
нарахування з 11.09.2013 р., суд розраховує
суму пені за несвоєчасне повернення
процентів за серпень 2013 саме з цієї
дати та по 12.03.2014 включно.

З урахуванням подвійної облікової
ставки НБУ, сума пені, яка підлягає до
стягнення за зобов'язання по
поверненню процентів за серпень 2013
року становить 15886,94 грн.

Прострочення виконання зобов'язання по
сплаті процентів за вересень 2013 року
виникло у відповідача 6 жовтня 2013 року
та тривало до 12.03.2014 відповідно. Розмір
процентів за вересень 2013 року
становить 235883,84 грн., з врахуванням
подвійної облікової ставки НБУ,
стягненню підлягає 13274,12 грн. пені за
вказаний період.

Прострочення виконання зобов'язання
по сплаті процентів за жовтень 2013 року
виникло у відповідача 6 листопада 2013
року та тривало до 12.03.2014. Враховуючи
розмір процентів за жовтень 2013 року,
який складає 243746,63 грн., стягненню
підлягає 11025,36 грн. пені за вказаний
період.

Прострочення виконання зобов'язання по
сплаті процентів за листопад 2013 року
виникло у відповідача 6 грудня 2013 року
та тривало до 12.03.2014. Враховуючи розмір
процентів за листопад 2013 року, який
складає 235883,84 грн., стягненню підлягає
8149,30 грн. пені за вказаний період.

Прострочення виконання зобов'язання по
сплаті процентів за грудень 2013 року
виникло у відповідача 6 січня 2014 року та
тривало до 12.03.2014. Враховуючи розмір
процентів за грудень 2013 року, який
складає 243746,63 грн., стягненню підлягає
5729,72 грн. пені за вказаний період.

Прострочення виконання зобов'язання по
сплаті процентів за січень 2014 року
виникло у відповідача 6 лютого 2014 року
та тривало до 12.03.2014. Враховуючи розмір
процентів за січень 2014 року, який
складає 243746,63 грн., стягненню підлягає
3038,49 грн. пені за вказаний період.

Прострочення виконання зобов'язання по
сплаті процентів за лютий 2014 року
виникло у відповідача 6 квітня 2014 року
та тривало до 12.03.2014. Враховуючи розмір
процентів за лютий 2014 року, який
складає 220158,25 грн., стягненню підлягає
548,89 грн. пені за вказаний період.

В свою чергу, нарахування штрафних
санкцій за несвоєчасне повернення
процентів за березень 2014 року не
здійснюється у зв'язку з тим, що
прострочення даного зобов'язання не
відбулося.

З огляду на наведене, стягненню з
відповідача на користь позивача
підлягає 57652,82 грн. пені за несвоєчасне
повернення процентів за кредитним
договором в межах заявлених позивачем
періодів, з врахуванням вимог
законодавства щодо порядку
нарахування даного виду штрафних
санкцій.

За таких обставин Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга
підлягає лише частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, рішення
Господарського суду міста Києва від
04.06.2014 р. у справі № 910/5399/14 підлягає
частковому скасуванню на підставі п.п. 3
ч. 1 ст. 104 ГПК України, оскільки місцевим
судом помилково відмовлено в позові в
частині стягнення пені за несвоєчасне
повернення процентів на суму 57652,82 грн.,
з відповідним перерозподілом судових
витрат.

З доданого до матеріалів апеляційної
скарги платіжного доручення №51452358 від
17.06.2014р. вбачається, що апелянтом було
сплачено 36540,00 грн. судового збору за
розгляд справи в суді апеляційної
інстанції, тоді як, з врахуванням
часткового оскарження рішення
стороною, правильною є сума судового
збору у розмірі 13421,24 грн.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 7 Закону України
«Про судовий збір» сплачена сума
судового збору повертається за ухвалою
суду в разі зменшення розміру позовних
вимог або внесення судового збору в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом в розмірі переплаченої суми.

Згідно з п. 5.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 7 від
21.02.2013р. «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»,
питання про повернення сплаченої суми
судового збору вирішується
господарським судом за результатами
розгляду відповідних матеріалів, у
тому числі й за відсутності заяви
(клопотання) сторони чи іншого учасника
судового процесу про повернення суми
судового збору. Про таке повернення,
зокрема, зазначається в резолютивній
частині судового рішення, яким
закінчується розгляд справи по суті.

З врахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції повертає
позивачу 23118,76 грн. надмірно сплаченого
судового збору.

Судові витрати покладаються на сторони
пропорційно задоволеним вимогам в
порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк"
на рішення Господарського суду міста
Києва від 04.06.2014 р. у справі № 910/5399/14
задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 04.06.2014 р. у справі № 910/5399/14 в
частині відмови в задоволенні позову
про стягнення пені за несвоєчасне
повернення процентів на суму 57652,82 грн.
та розподілу судових витрат скасувати
з прийняттям нового рішення про
часткове задоволення позову в цій
частині.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Вищий навчальний заклад
"Міжрегіональна академія управління
персоналом" (юридична адреса: 03039, м.
Київ, вулиця Фрометівська, будинок 2,
) з будь-якого рахунку,
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення суду на користь
Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк" (юридична адреса: 01133, м.
Київ, вулиця Щорса, будинок 36-Б) 57652,82
грн. (п'ятдесят сім тисяч шістсот
п'ятдесят дві гривні 82 копійки) пені за
несвоєчасне повернення процентів та
55522,32 грн. (п'ятдесят п'ять тисяч п'ятсот
двадцять дві гривні 32 коп.) судового
збору за розгляд справи в суді першої
інстанції.

3. В іншій частині рішення
Господарського суду міста Києва від
04.06.2014 р. у справі № 910/5399/14 залишити без
змін, а апеляційну скаргу -без
задоволення.

4. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Вищий навчальний заклад
"Міжрегіональна академія управління
персоналом" (юридична адреса: 03039, м.
Київ, вулиця Фрометівська, будинок 2,
) з будь-якого рахунку,
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення суду на користь
Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк" (юридична адреса: 01133, м.
Київ, вулиця Щорса, будинок 36-Б) 576,53 грн.
(п'ятсот сімдесят шість гривень 53
копійки) судового збору за розгляд
справи у суді апеляційної інстанції.

5. Повернути з Державного бюджету
України на користь акціонерного
товариства "Дельта Банк" (юридична
адреса: 01133, м. Київ, вулиця Щорса,
будинок 36-Б) 23118,76 грн. (двадцять три
тисячі сто вісімнадцять гривень 76
копійок) надмірно сплаченого судового
збору згідно платіжного доручення № 2333
№ 51452358 від 17.06.2014р. (оригінал якого
знаходиться в матеріалах справи).

6. Видачу наказів доручити
Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи № 910/5399/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст складено 11.07.2014р.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім