КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2014 р. Справа№ 5011-32/11635-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання
Марчуку О.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: представник за
довіреністю Донченко Т.Г.;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши матеріали апеляційної
скарги

публічного акціонерного товариства
«Український інноваційний банк»

на рішення господарського суду міста
Києва від 25.11.2013 року

у справі №5011-32/11635-2012 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідністю «Улісс-Тур»

до публічного акціонерного товариства
«Український інноваційний банк» в
особі Запорізької філії

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Запорізької
філії товариства з обмеженою
відповідальністю «Венбест»

про стягнення 307 271,01 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 28.09.2012 року у справі
№5011-32/11635-2012, яке залишено без змін
Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 29.01.2013 року,
відмовлено у позові.

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.04.2013 року у справі
№5011-32/11635-2012 рішення господарського
суду міста Києва від 28.09.2012 року та
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 29.01.2013 року
скасовано, а справу направлено на новий
розгляд до господарського суду першої
інстанції.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 25.11.2013 року у справі
№5011-32/11635-2012 позовні вимоги ТОВ
«Улісс-Тур» задоволено повністю.
Вирішено стягнути з ПАТ «Український
інноваційний банк» в особі Запорізької
філії на користь ТОВ «Улісс-Тур» збитки
за користування приміщеннями в період
позадоговірних відносин з 21.05.2010 року і
до 09.09.2011 року у сумі 239 455,73 грн., витрати
на відновлювальний ремонт у сумі 18 371,02
грн., витрати за спожиті комунальні
послуги у період з 21.05.2010 року і до 09.09.2011
року у сумі 49 444,26 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням,
ПАТ «Український інноваційний банк»
подало до Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просило скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
25.11.2013 року у справі №5011-32/11635-2012
повністю та прийняти нове рішення, яким
в задоволенні позову відмовити
повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 31.03.2014 року у
справі №5011-32/11635-2012 апеляційну скаргу
ПАТ «Український інноваційний банк»
прийнято до провадження та призначено
розгляд справи в судовому засіданні
14.05.2014 року за участю уповноважених
представників сторін.

28.05.2014 року до Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якому останній просив оскаржуване
рішення залишити без змін, а скаргу без
задоволення.

Представник відповідача у судовому
засіданні 02.06.2014 року надав пояснення,
якими підтримав доводи викладені в
апеляційній скарзі та просив скаргу
задовольнити.

Представник позивача та третьої особи
у судове засідання 02.06.2014 року не
з'явились, про причини неявки колегію
суддів апеляційної інстанції не
повідомили, хоча про дату, час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації -адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

З врахуванням викладеного, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду, дійшла висновку
про можливість розгляду справи за
відсутності представників позивача та
третьої особи.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Як підтверджується матеріалами справи,
21.05.2007 року між ТОВ «Улісс-Тур» (далі -
орендодавець) та АТ «Український
інноваційний банк» (правонаступником
якого є ПАТ «Український інноваційний
банк», далі - орендар) було укладено
договір оренди нежитлового приміщення
(далі - договір), відповідно до умов
якого орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове, платне володіння та
користування нежиле приміщення за
адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна, буд. 175,
загальною площею 72,00 кв.м., для
банківського обслуговування
населення.

На виконання умов договору, сторонами
складено та підписано акт
прийому-передачі від 21.05.2007 року, згідно
якого вказане вище приміщення було
передано орендарю у задовільному
стані.

Відповідно до п. 8.1. договору (в редакції
додаткової угоди №1) сторонами
передбачено, що даний договір діє з
21.05.2007 року до 20.05.2010 року.

Згідно з п. 2.3. договору оренди у випадку
припинення договору, в тому числі
достроково, орендар зобов'язаний
передати по акту приймання-передачі
орендоване приміщення орендодавцю у
день припинення договору.

Пунктом 4.8. договору передбачено, що у
разі припинення договору орендар
зобов'язується повернути орендодавцю
орендоване приміщення в день
припинення договору в належному стані,
але не в гіршому, ніж на час передачі
його в оренду,з урахуванням фізичного
зносу.

Згідно тверджень позивача відповідач в
порушення умов договору не повернув
орендоване приміщення після
припинення договору оренди у
встановлений договором строк,
внаслідок чого ТОВ «Улісс-Тур» просить
стягнути з ПАТ «Український
інноваційний банк» збитки за
користування приміщеннями в період
позадоговірних відносин з 21.05.2010 року
по 09.09.2011 року у сумі 239 455,73 грн.

Згідно з ст. 22 Цивільного кодексу
України збитками є

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки );

- доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного
кодексу України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

При аналізі змісту наведеної правової
норми можна дійти висновку про те, що
при прийнятті рішення про
відшкодування шкоди за правилами ст. 1166
Цивільного кодексу України необхідно
довести такі факти: неправомірність
поведінки особи; наявність шкоди;
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та шкодою; вина завдавача
шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є
обов'язковим для прийняття судом
рішення про відшкодування завданої
шкоди (ухвала Верховного Суду України
від 21.12.2005 року).

Позовна заява в цій частині мотивована
тим, що позивач не отримав орендну
плату внаслідок неправомірних дій
відповідача за період з 21.05.2010 року по
09.09.2011 року в сумі 239 455,73 грн., вважаючи
при цьому, що це фактично є збитками,
тобто неодержаними позивачем доходами
(упущена вигода), які б він міг отримати
за звичайних обставин, якби не
відбулося порушення його прав.

Однак, колегія суддів не погоджується
із зазначеними доводами, виходячи з
наступного.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 8.1.
договору (в редакції додаткової угоди
№1) сторонами передбачено, що даний
договір діє з 21.05.2007 року до 20.05.2010 року.

Також, в матеріалах справи міститься
акт прийому-передачі орендованого
приміщення від 21.05.2010 року, який
підписаний обома сторонами без
будь-яких претензій, згідно якого
орендар повернув орендодавцю
нежитлове приміщення відповідно до
договору оренди від 21.05.2007 року.

Тобто, із наведеного слідує, що договір
оренди припинив свою дію та відповідно
між сторонами відсутні зобов'язання по
даному договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського
кодексу України упущена вигода, на яку
посилається позивач, це неодержаний
прибуток, на який сторона, яка зазнала
збитків, мала право розраховувати у
разі належного виконання зобов'язання
другою стороною.

Отже, із даного поняття вбачається, що
неодержаний прибуток складає собою
дохід, який би одержала сторона
внаслідок виконання контрагентом
своїх зобов'язань.

Проте, оскільки між сторонами
припинено договірні правовідносини, то
наведене виключає можливість
отримання позивачем доходів
(прибутків) внаслідок виконання
відповідачем зобов'язань по договору
оренди 21.05.2007 року.

Таким чином, всупереч зазначеному,
судом першої інстанції, понесені
позивачем збитки у вигляді упущеної
вигоди, а саме недоотриманих орендних
платежів за період з 21.05.2010 року по
09.09.2011 року в сумі 239 455,73 грн., помилково
ототожнені з матеріальною шкодою, в
розумінні ст. 1166 Цивільного кодексу
України, яку просить стягнути з
відповідача на свою користь.

Крім того, щодо розміру заявленої
позивачем суми збитків, колегія суддів
зазначає наступне.

Згідно наданого позивачем розрахунку
суми збитків вбачається, що останнім
розраховано заборгованість за період з
21.05.2010 року по 09.09.2011 року, а розмір
орендної плати за повний місяць
становить 15 327,54 грн.

Проте, п. 3.1. договору оренди від 21.05.2007
року, на підставі якого позивач
здійснив розрахунок суми збитків,
розмір орендної плати за перший місяць
становить 9 945,00 грн.

Разом з тим, позивачем не надано суду
доказів на підтвердження заявленого
розрахунку суми збитків, а саме щодо
обґрунтувань стягнення з відповідача
за повний місяць 15 327,54 грн.

Також, в позовній заяві позивач
посилається на те, що він здійснив
розрахунок з урахуванням розміру
орендної плати, яку він міг отримати за
користування орендованим приміщенням
іншим орендарем.

Однак, як слідує із матеріалів справи,
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33
та 34 Господарського процесуального
кодексу України на підтвердження
реальних можливих доходів від інших
орендарів під час спірного періоду.

Посилання позивача на попередній
договір від 14.05.2010 року, колегією суддів
відхиляються, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 635 Цивільного кодексу
України попереднім є договір, сторони
якого зобов'язуються протягом певного
строку (у певний термін) укласти
договір в майбутньому (основний
договір) на умовах, встановлених
попереднім договором.

Згідно з ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Тобто, із наведених норм вбачається, що
попередній договір є неукладеним,
оскільки сторони не дійшли згоди щодо
всіх істотних умов договору.

Відтак, попередній договір не може
створювати зобов'язання між сторонами
щодо сплати орендних платежів, що
виключає можливість врахування даного
зобов'язання в розрахунок позивача
щодо суми збитків.

Пунктом 1 вказаного договору
передбачено, що сторони зобов'язуються
в майбутньому до 30.06.2010 року укласти
договір оренди нерухомого майна
(основний договір), однак позивачем не
надано доказів укладення такого
договору.

При цьому, п. 3 попереднього договору
встановлено, що розмір орендної плати
складатиме 15 400,00 грн. на місяць, що
також не узгоджується із наданим
позивачем розрахунку суми збитків,
згідно якого розмір щомісячного
платежу складає 15 327,54 грн.

Також, колегією суддів відхиляються
доводи позивача та суду першої
інстанції щодо неправомірного
користування відповідачем орендованим
приміщенням в період з 21.05.2010 року по
09.09.2011 року, виходячи з наступного.

Так, в основу прийнятого оскаржуваного
рішення судом першої інстанції
покладено рішення господарського суду
Запорізької області у справі №24/213/10
від 07.09.2010 року, залишене в силі
постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 31.01.2011 року,
яким позов задоволений частково,
зокрема, зобов'язано АТ «Український
інноваційний банк» усунути перешкоди у
здійсненні права користування та
розпорядження належним на праві
власності ТОВ «Улісс-Тур» нежитловим
приміщенням, розташованим за адресою:
м. Запоріжжя, просп. Леніна, буд. 175
шляхом його звільнення.

Згідно акту державного виконавця від
09.09.2011 року встановлено, що на підставі
наказу господарського суду
Запорізької області від 31.01.2011 №24/213 ЗФ
ПАТ «Український інноваційний банк»
усунуто перешкоди у здійснення права
користування та розпорядження
належним на праві власності ТОВ
«Улісс-Тур» спірним нежитловим
приміщенням.

Постановою від 12.09.2011 року виконавче
провадження з виконання наказу
господарського суду Запорізької
області від 31.01.2011 року №24/213 закінчено
у зв'язку із фактичним виконанням
відповідно до рішення суду.

Проте, місцевим господарським судом не
було враховано наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

Постановою Вищого господарського суду
від 26.04.2012 року у справі №24/379/10,
предметом якої було спонукання до
підписання акту приймання передачі
нежитлового приміщення за адресою м.
Запоріжжя, пр. Леніна, 175, заг. площею 72
кв.м., відмовлено в позові з посиланням
на наявність підписаного сторонами
акту приймання-передачі від 21.05.2010 року.

Постановою Вищого господарського суду
України від 15.03.2012 року у справі №24/213/10
встановлено, що: «У матеріалах справи
знаходиться копія акта
приймання-передачі нежитлових
приміщень за договором оренди від
21.05.2010 року підписаного орендодавцем та
орендарем, згідно з яким майно, що є
предметом оренди, повернуто
орендодавцю в належному стані».

В силу ч. 5 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
які відповідно до закону вважаються
встановленими, не доводяться при
розгляді справи. Таке припущення може
бути спростовано в загальному порядку.

Преюдиціальність є обов'язковість
фактів, установлених судовим рішенням,
що набуло законної сили, в одній справі
для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не
підлягають доказуванню, оскільки їх
вже встановлено у рішенні чи вироку, і
немає необхідності встановлювати їх
знову.

Отже, враховуючи зазначене, зазначеним
вище судовими інстанціями встановлено
факт повернення 21.05.2010 року орендарем
орендованого приміщення орендодавцю,
що також підтверджується складеним та
підписаним обома сторонами актом
прийому-передачі від 21.05.2010 року.

Разом з тим, зазначений акт
прийому-передачі від 21.05.2010 року судом
першої інстанції в оскаржуваному
рішенні так і не спростовано, а лише
зазначено, що даний акт вже підписаний
орендодавцем міг бути надісланий
орендарю на підпис, а отже цей акт не
може бути належним доказом своєчасного
повернення відповідачем спірного
приміщення саме 21.05.2010 року.

Проте, колегія суддів наголошує на
тому, що даний акт підписаний обома
сторонами без будь-яких претензій та
зауважень.

Крім того, рішення господарського суду
Запорізької області у справі №24/213/10
від 07.09.2010 року та постанова Донецького
апеляційного господарського суду у
справі №24/213/10 від 31.01.2011 року, на які
посилається господарський суд міста
Києва в рішенні від 25.11.2013 року у справі
№5011-32/11635-2012, скасовані постановою
Вищого господарського суду України від
15.03.2012 року у справі №24/213/10.

Також, суд першої інстанції, як на
підставу повернення відповідачем
орендованого приміщення у вересні 2011
року, посилається на постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 12.09.2011 року, якою встановлено
фактичне виконання рішення суду у
справі №24/213, щодо зобов'язання
відповідача по даній справі звільнити
приміщення.

Проте, із наведеної постанови
вбачається, що нею не встановлено коли
точно було звільнено спірне приміщення
(21.05.2010 року чи пізніше), що також не було
враховано судом першої інстанції.

Вимоги ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
визначають, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Втім, ніякі докази
не мають для суду заздалегідь
встановленої сили і оцінюються судом в
розумінні вимог ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Листи ЗФ ТОВ «Венбест» №244 від 02.11.2011
року та №06 від 27.01.2011 року не можуть
бути належним доказом в підтвердження
факту використання ПАТ «Український
інноваційний банк» спірного
приміщення, оскільки договір на
охорону укладений з 01.11.2010 року, тобто
більше ніж 4 місяці після підписання
акту приймання передачі від 21.05.2010 року.

Інші докази в обґрунтування факту
використання ПАТ «Український
інноваційний банк» в особі Запорізької
філії нежитлового приміщення за
адресою м. Запоріжжя, пр. Леніна 175, заг.
площею 72 кв.м., відсутні.

Отже позивач не обґрунтував наявності
факту протиправної поведінки
відповідача, у вигляді використання
нежитлового приміщення за вказаною
адресою після 21.05.2010 року.

Таким чином, виходячи з
вищевикладеного, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача збитків в сумі 239 455,73 грн.,
оскільки позивач, в порядку ст.ст. 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України, не довів наявності
протиправної поведінки відповідача,
причинного зв'язку між діями
відповідача та збитками та наявності
вини у відповідача.

Стосовно відшкодування вартості
відновлюваного ремонту приміщення в
сумі 18 371,02 грн., колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 779 Цивільного кодексу
України наймач зобов'язаний усунути
погіршення речі, які сталися з його
вини. У разі неможливості відновлення
речі наймодавець має право вимагати
відшкодування завданих йому збитків.
Наймач не відповідає за погіршення
речі, якщо це сталося внаслідок
нормального її зношення або упущень
наймодавця.

Згідно актів від 18.01.2010 року та 26.03.2010
року, встановлено, що 12.01.2010 року мало
місце затоплення підвалу
каналізаційними стоками у зв'язку із
тим, що монтаж труб здійснений з
порушенням нахилу, 26.03.2010 року мала
місце аварійна ситуація пов'язана з
необхідністю очистки каналізаційної
системи, у зв'язку з чим частина
приміщення забруднена стоками.

При прийнятті оскаржуваного рішення в
частині задоволення вимог про
стягнення з відповідача 18 371,02 грн.
вартості відновлюваного ремонту
приміщення суд першої інстанції
посилався на судово
будівельну-технічну експертизу №1054
від 20.06.2011 року та лист ТОВ «Венбест»
від 27.01.2011 року, яким, як стверджує суд,
підтверджується відсутність
можливості доступу позивача до
вказаного приміщення.

Проте, колегія суддів не погоджується
із зазначеним висновком, виходячи з
наступного.

Актом обстеження технічного стану
приміщення від 11.05.2010 року
представниками ЖЕКу встановлено, що на
трубопроводі встановлений зворотній
клапан з контр нахилом, що призводить
до періодичного засмічення
каналізації і затопленню приміщення.

При цьому, даним актом чітко було
встановлено, що заміна сантехнічної
розводки труб і установка зворотнього
клапана виконані власником приміщення
ТОВ «Улісс-Тур» без необхідної
документації.

Однак, суд першої інстанції, всупереч
зазначеному, дійшов хибного висновку,
що даним актом не встановлено саме вини
ТОВ «Улісс-Тур».

Крім того, судово будівельно-технічною
експертизою №1054 від 20.06.2011 року, на яку
посилається позивач, визначено лише
пошкодження, які виникли у результаті
затоплення внаслідок протікання
системи каналізації та вартість
відновлювального ремонту.

Отже, виникнення аварійної ситуації та
часткове затоплення (пошкодження)
орендованого відповідачем приміщення
виникли внаслідок упущень орендодавця,
у вигляді порушення останнім технічних
вимог при здійсненні капітального
ремонту (встановленні зворотнього
клапану) та невиконання рекомендацій
спеціалістів викладених в акті від
11.05.2010 року.

За таких обставин відсутні підстави
для покладення відповідальності на
відповідача за збитки які виникли з
вини позивача.

Щодо стягнення витрат за користування
комунальними послугами в сумі 49 444,26
грн. у позадоговірний період, колегія
суддів виходить з того, що вони
заявлені безпідставно оскільки не
встановлено факту використання
відповідачем приміщень позивача після
21.05.2010 року та відсутній будь-який
мотивований розрахунок цих витрат.

Таким чином, враховуючи вищевикладені
обставини, колегія суддів дійшла
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову щодо стягнення з
відповідача на користь позивача
збитків за користування приміщенням в
період позадоговірних відносин в сумі
239 455,73 грн., витрат на відновлювальний
його ремонт в сумі 18 371,02 грн., витрат за
спожиті комунальні послуги за період з
21.05.2010 року по 09.09.2011 року в сумі 49 444,26
грн.

Згідно з ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ч. 2 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
скасувати рішення повністю або
частково та прийняти нове рішення.

Статтею 104 Господарського
процесуального кодексу України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є, зокрема, неповне з'ясування обставин,
що мають значення для справи.

Отже, враховуючи наведене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про те, що рішення
господарського суду міста Києва від
25.11.2013 року у справі №5011-32/11635-2012
підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України суд
апеляційної інстанції розподіляє
судові витрати.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Український
інноваційний банк» на рішення
господарського суду міста Києва від
25.11.2013 року у справі №5011-32/11635-2012
задовольнити.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 25.11.2013 року у справі
№5011-32/11635-2012 скасувати повністю.

3. Прийняти нове рішення, яким в
позові відмовити повністю.

4. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Улісс-Тур» (69035, м. Запоріжжя, вул.
Сталеварів, 17, ) на
користь Публічного акціонерного
товариства «Український інноваційний
банк» (04053, м. Київ, вул.
Смирнова-Ласточкіна, 10а, ) 3 072,71 грн. судового збору за
подання апеляційної скарги.

5. Справу №5011-32/11635-2012 повернути до
господарського суду міста Києва.

6. Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття.

7. Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України у порядку,
передбаченому ст. 109 Господарського
процесуального кодексу України.

Головуючий суддя
Р.В. Федорчук

Судді
О.І. Лобань

А.Г. Майданевич