КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2014 р. Справа№ 911/2163/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Рудченка С.Г.

при секретарі судового засідання
Білецькому Л.І.,

від позивача - Пронюк В.Я. (дов. №14-182 від
15.07.2014 року);

Остапенко В.М. (дов.
№14-109 від 18.04.2014 року);

від відповідача - Гарнага П.А. (дов.
№31-ЮВ від 11.10.2013 року);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги

державного спеціалізованого
підприємства «Чорнобильська АЕС» та
публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду
Київської області від 17.06.2014 року

у справі №911/2163/14 (суддя А.Р. Ейвазова)

за позовом публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до державного спеціалізованого
підприємства «Чорнобильська АЕС»,
Київська обл., с. Славутич

про стягнення 125 689,87 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року публічне акціонерне
товариство «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» (надалі -
ПуАТ «НАК «Нафтогаз України», позивач у
справі) звернулась до Господарського
суду Київської області з позовом до
державного спеціалізованого
підприємства «Чорнобильська АЕС»
(надалі - ДСП «Чорнобильська АЕС») про
стягнення 125 689,87 грн., що складається з 86
977,53 грн. пені за період з 14.11.2012 року по
27.12.2012 року, 18 381,38 грн. 3% річних за період
з 14.11.2012 року по 27.12.2012 року, 20 330,96 грн.
інфляційних збитків за грудень 2012 року.
Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
зобов'язань за договором купівлі -
продажу природного газу № 12/1136-БО-17 від
09.11.2012 року в частині оплати отриманого
у жовтні-грудні 2012 року природного газу
у встановлений договором строк.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 17.06.2014 року у
справі №911/2163/14 позовні вимоги ПуАТ
«НАК «Нафтогаз України» задоволено
частково. Присуджено до стягнення з
державного ДСП «Чорнобильська АЕС» на
користь ПуАТ «НАК «Нафтогаз України» 17
433,16 грн. процентів за договором
№12/1136-БО-17 на купівлю продаж природного
газу віл 09.11.2012 року, 20 330,96 грн.
інфляційних витрат, 40 000,00 грн. пені, а
також 2 495,02 грн. витрат, понесених на
оплату позову судовим збором. В частині
стягнення 948,22 грн. процентів та 46 977,53
грн. пені відмовлено.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що позивачем доведено,
а відповідачем не спростовано
неналежне виконання останнім вимог
договору в частині своєчасної оплати
за поставку природного газу, за таких
обставин суд першої інстанції
перерахувавши суму заявлених штрафних
санкцій вирішив задовольнити їх
частково. Крім того, враховуючи ступінь
виконання зобов'язання, адекватність
обсягу і міри відповідальності
відповідача, суд вирішив на підставі п.
3 ч. 1 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України
зменшити розмір штрафних санкцій на 40
000,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням,
ПуАТ «НАК «Нафтогаз України» подало до
Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
Господарського суду Київської області
від 17.06.2014 року у справі №911/2163/14 в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення пені у розмірі 46
977,33 грн., та прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги щодо стягнення пені
задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги скаржник посилається на те, що
оскаржуване рішення прийнято з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, без повного
з'ясування обставин справи, що мають
значення для справи, висновки суду, на
думку скаржника, не відповідають
обставинам справи. Скаржник зазначає,
що судом першої інстанції було
неправомірно зменшено розмір штрафних
санкцій.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.07.2014 року у
справі №911/2163/14 апеляційну скаргу ПуАТ
«НАК «Нафтогаз України» на рішення
Господарського суду Київської області
від 17.06.2014 року у справі №911/2163/14,
прийнято до провадження та призначено
її розгляд на 16.07.2014 року.

Також, не погодившись із вищевказаним
рішенням, ДСП «Чорнобильська АЕС»
подало до Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
Господарського суду Київської області
від 17.06.2014 року у справі №911/2163/14 та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на
неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи, а також на невідповідність
висновків, викладених в оскаржуваному
рішенні, обставинам справи. Скаржник
зазначає, що несвоєчасні розрахунки за
переданий природний газ обумовлені не
поверненням позивачем відповідачу
актів приймання-передачі природного
газу від 31.10.2012 року, 30.11.2012 року та 31.12.2012
року, які є підставою розрахунків за
умовами договору, що унеможливило
своєчасну оплату поставленого
природного газу.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014 року у
справі №911/2163/14 апеляційні скарги ПуАТ
«НАК «Нафтогаз України» та ДСП
«Чорнобильська АЕС» об`єднано та
призначено її розгляд на 16.07.2014 року.

В судовому засіданні 16.07.2014 року
представники позивача надали
додаткові документи до апеляційної
скарги, надали усні пояснення по суті
апеляційної скарги, просили суд
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині зменшення суми
штрафних санкцій. Заперечували проти
апеляційної скарги відповідача.
Представники відповідача надали усні
пояснення по суті апеляційної скарги,
просили скасувати рішення суду першої
інстанції у повному обсязі.
Заперечували проти апеляційної скарги
позивача.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційних скарг, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційні скарги не підлягають
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 09.11.2012 року між ПуАТ «НАК
«Нафтогаз України» (продавець за
договором) та ДСП «Чорнобильська АЕС»
(покупець за договором) було укладено
договір № 12/1136-БО-17 на купівлю-продаж
природного газу (надалі - договір) (а.с.
8-13).

Відповідно до п.1.1. договору, продавець
зобов'язаний передати у власність
покупцеві у 2012 році природний газ,
ввезений на митну територію України
ПуАТ «НАК «Нафтогаз України» за кодом
згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, та/або природний
газ, видобутий на території України
підприємствами, які не підпадають під
дію статті 10 Закону України «Про засади
функціонування ринку природного газу»,
а покупець зобов'язується прийняти і
оплатити природний газ на умовах цього
договору.

Згідно із п. 2.1 договору продавець
передає з 01.10.2012 року по 31.12.2012 року
природний газ у обсязі до 5 258,1 тис.
куб.м., у тому числі по місяцях
кварталів (тим. куб.м.): жовтень - 450;
листопад - 2 400; грудень - 2 408,10.

Пунктом 3.3. договору встановлено, що
приймання передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до п. 3.4. договору сторонами
встановлено, що не пізніше 5-го числа
місяця, наступного за місяцем продажу
газу, покупець зобов'язується надати
продавцеві підписані та скріплені
печатками покупця та
газотранспортного підприємства три
примірника акта приймання-передачі
газу, у якому визначаються фактичні
обсяги використаного газу, його
фактична ціна та вартість. Продавець не
пізніше 8-го числа зобов'язується
повернути покупцеві та
газотранспортному підприємству по
одному примірнику оригіналу акта,
підписаний уповноваженим
представником та скріплений печаткою,
або надати у письмовій формі
мотивовану відмову від підписання
акта. Акти є підставою для остаточних
розрахунків між сторонами.

Згідно із п. 5.1. договору сторони
встановили, що ціна (граничний рівень
ціни) на газ встановлюється НКРЕ.

Пунктом 5.2. договору визначено, що ціна 1
000 м3 природного газу на дату укладання
цього договору, відповідно до його п. 5.2,
становить - 3 509,00 грн. (без ПДВ, збору у
вигляді цільової надбавки до
затвердження тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу), крім того;
- збір у вигляді цільової надбавки до
затвердження тарифу на природний газ
-2%; - податок на додану вартість -20%.

До ціни газу додається тариф на послуги
з транспортування природного газу
магістральними трубопроводами, який
становить 265,10 грн., крім того ПДВ - 20% -53,02
грн., всього з ПДВ - 318,12 грн.

До сплати за 1 000 куб.м. природного газу -
3 844,28 грн., крім ПДВ - 20% -768,86 грн., всього з
ПДВ - 4 613,14 грн.

Відповідно до п. 5.3. договору визначено,
що у разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або
тарифів на його транспортування,
розподіл і постачання вони є
обов'язковими для сторін за цим
договором з моменту введення їх в дію.

Оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу (п. 6.1. договору).

Договір набирає чинності з дати
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками сторін, поширює
свою дію на відносини, що фактично
склалися між сторонами з 01 жовтня 2012
року і діє в частині поставки газу до
31.12.2012 року включно, а у частині
розрахунків - до їх повного здійснення
(п. 11.1 договору).

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання вимог договору ПуАТ «НАК
«Нафтогаз України» протягом
жовтня-грудня 2012 року поставило, а ДСП
«Чорнобильська АЕС» прийняло
природний газ у загальному обсязі 5 011,86
тим. куб.м. на загальну суму 23 120 350,26 грн.,
що підтверджується актами-приймання
передачі природного газу: від 31.10.2012 на
суму 1 862 184,61 грн. (а.с. 14); від 30.11.2012 на
суму 10 165 478,80 грн. (а.с. 15); від 31.12.2012 на
суму 11 092 686,65 грн. (а.с. 16).

В свою чергу, ДСП «Чорнобильська АЕС»
станом на 27.12.2013 року розрахувався у
повному обсязі, що підтверджується
платіжними дорученнями: № 1582 від 25.12.2012
на суму 1 862 184,61 грн. (а.с. 58); № 1583 від
25.12.2012 на суму 10 165 478,80 грн. (а.с. 59); № 1584
від 25.12.2012 на суму 11 092 686,85 грн. (а.с. 60).

Спір у справі виник у зв'язку із
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем зобов'язання в
частині своєчасної оплати за
поставлений природній час, у зв'язку з
цим позивач звернувся до суду з
вимогами про стягнення з відповідача
штрафних санкцій.

Колегія суддів зазначає, що даний
договір є договором купівлі-продажу, а
відтак між сторонами виникли
правовідносини, які підпадають під
правове регулювання Глави 54 Цивільного
кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню
у цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Відповідно до п. 6.1 договору оплати за
газ здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу;
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки.

Матеріалами справи, підтверджується
факт поставки позивачем товару за
договором, його прийняття
відповідачем, проте відповідач, в
порушення взятих на себе зобов'язань,
за природний газ, поставлений у жовтні
та листопаді 2012 року, розрахувався лише
27.12.2012 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

За умов наведених вище, з огляду на те,
що відповідач прострочив виконання
зобов'язань, а також здійснивши
перевірку розгорнутого розрахунку
місцевого господарського суду, колегія
суддів прийшла до висновку, що заявлена
сума 3% річних 18 381,38 грн. підлягає
частковому стягненню у розмірі 17 433,16
грн., оскільки була не вірно обрахована
позивачем.

З приводу стягнення 20 330,96 грн. збитків
від інфляції, апеляційний суд
перевіривши розрахунки інфляції,
здійснених позивачем та прийнятих
місцевим господарським судом, та
встановив їх арифметичну правильність.

Щодо стягнення суми пені, колегія
суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач у встановлений договором
строк свого обов'язку по перерахуванню
коштів не виконав, допустивши
прострочення виконання грошового
зобов'язання, тому дії відповідача є
порушенням договірних зобов'язань (ст.
610 Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом або договором
відповідальності.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, якими
зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу
України встановлено, що штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського
кодексу України визначено, що розмір
санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 7.2 договору, у разі
невиконання покупцем умов пункту 6.1
цього договору він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
продавцю, крім суми заборгованості,
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня від суми прострочення платежу за
кожний день прострочення.

Згідно ч. 6 статті 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» від 22
листопада 1996 року розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Враховуючи, що судом встановлено факт
прострочення виконання грошового
зобов'язання, то вимоги позивача про
стягнення пені у розмірі 86 977,53 грн.
нарахованої з урахуванням ст. 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та в межах визначених ч. 6
ст. 232 Господарського кодексу України
визнаються колегією суддів
обґрунтованими. При цьому, судом
апеляційної інстанції перевірено
розрахунки пені, здійснені позивачем
та прийняті місцевим господарським
судом, та встановлено їх арифметичну
правильність.

Твердження позивача, які викладені в
апеляційній скарзі, що судом першої
інстанції не правомірно було зменшено
розмір штрафних санкцій, колегією
суддів не проймаються з огляду на
наступне.

Пунктом 1 статті 233 Господарського
кодексу України встановлено, що суд має
право зменшити розмір санкцій, якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора.

При цьому враховується ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Зі змісту наведених норм випливає, що
при вирішенні питання про можливість
зменшення неустойки, суд бере до уваги
майновий стан сторін і оцінює
співвідношення розміру заявлених
штрафних санкцій з розміром збитків
кредитора, а також може врахувати інші
обставини у випадку їх істотного
значення.

Слід враховувати, що правила частини
третьої статті 551 Цивільного кодексу
України та статті 233 Господарського
кодексу України направлені на
запобігання збагаченню кредитора за
рахунок боржника, недопущення
заінтересованості кредитора у
порушенні зобов'язання боржником (Лист
ВГСУ від 07.04.2008 року №01-8/211).

Таким чином, колегія суддів вважає, що
законодавча норма про можливість
зменшення розміру неустойки
спрямована на обмеження зловживання
кредитора, коли суд встановить, що
неустойка значно перевищує розмір
збитків.

Колегія суддів зазначає, що в
матеріалах справи не міститься
доказів, що в результаті невчасної
оплати відповідачем, позивач поніс
збитки.

Також колегія суддів зазначає, що
позивач при першому порушені
відповідачем строку оплати не
звертався до останнього з претензією з
приводу стягнення неустойки або з
вимогою про виконання зобов'язання
щодо оплати у строки встановленні
договором.

Апеляційний суд погоджується із судом
першої інстанції, щодо врахування тієї
обставини, що відповідачем повністю
погашено основну заборгованість до
звернення до суду з даним позовом;
платіж за газ, поставлений у грудні 2012
року здійснено позивачем до настання
строку остаточного розрахунку, тобто
лише в частині відповідні зобов'язання
з оплати є простроченими.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції з
приводу зменшення суми штрафних
санкцій, оскільки як було встановлено
судом першої інстанції позивач також
порушив умови договору, а саме: не
повернув акти приймання-передачі
природного газу за жовтень та листопад.

Колегія суддів, встановивши дійсні
обставини справи щодо підстав
порушення відповідачем свого
зобов'язання та ступінь виконання ним
зобов'язання в повному обсязі,
погоджується із судом першої
інстанції, щодо зменшення розміру
штрафних санкцій на 40 000,00 грн.

Твердження відповідача, які викладені
в апеляційній скарзі з приводу, що
несвоєчасні розрахунки за переданий
природний газ обумовлені не
поверненням позивачем відповідачу
актів приймання-передачі природного
газу від 31.10.2012 року, 30.11.2012 року та 31.12.2012
року, які є підставою розрахунків за
умовами договору, що унеможливило
своєчасну оплату поставленого
природного газу, колегією суддів не
приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3.4. договору сторонами
встановлено, що не пізніше 5-го числа
місяця, наступного за місяцем продажу
газу, покупець зобов'язується надати
продавцеві підписані та скріплені
печатками покупця та
газотранспортного підприємства три
примірника акта приймання-передачі
газу, у якому визначаються фактичні
обсяги використаного газу, його
фактична ціна та вартість. Продавець не
пізніше 8-го числа зобов'язується
повернути Покупцеві та
газотранспортному підприємству по
одному примірнику оригіналу акта,
підписаний уповноваженим
представником та скріплений печаткою,
або надати у письмовій формі
мотивовану відмову від підписання
акта. Акти є підставою для остаточних
розрахунків між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач направив на адресу позивача
акти жовтень-листопад 2012 року лише 10
числа наступного місяця за місяцем
поставки газу (а.с.47-48), хоча відповідно
до умов договору повинен був направити
не пізніше 5-го числа.

В свою чергу в матеріалах справи
взагалі відсутні докази того, що
позивач не пізніше 8-го числа повернув
зазначені акти.

У відповідності до вищевказаних актів
з жовтня по грудень 2012 року позивач
поставив, а відповідач прийняв
природний газ у загальному обсязі 5 011,86
тим. куб.м. на загальну суму 23 120 350,26 грн.

Згідно із п. 6.1. договору, оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.

Проаналізувавши умови договору та
належно оцінивши зібрані у справі
докази, колегія суддів зазначає, що не
повернення позивачем актів
приймання-передачі природного газу не
є відкладальною умовою у розумінні
статті 212 Цивільного кодексу України та
не є простроченням кредитора в
розумінні ст. 613 Цивільного кодексу
України; тому наявність або
відсутність актів не звільняє
відповідача від обов'язку сплатити
надані послуги з транспортування
природного газу.

З приводу тверджень відповідача, які
викладені в апеляційній скарзі, що
оскільки позивачем порушено строки
повернення актів приймання-передачі
природного газу, а відповідач є
бюджетною організацією, останній не
змін вчасно розрахуватися за
поставлений позивачем природній газ,
колегією суддів не приймаються з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу
України юридична особа самостійно
відповідає за своїми зобов'язаннями.
Відповідач як юридична особа
самостійно відповідає за своїми
зобов'язаннями за договором і така
відповідальність не може ставитися у
залежність від дій чи бездіяльності
будь-яких третіх осіб, в тому числі
Державного казначейства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного
кодексу України відсутність у боржника
необхідних коштів не є підставою
звільнення від відповідальності за
порушення зобов'язання. Ці положення
повністю кореспондуються з
положеннями ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, де зазначено, що
непереборною силою, тобто
надзвичайними і невідворотними
обставинами не вважаються, зокрема,
порушення зобов'язань контрагентами
правопорушника, відсутність на ринку
потрібних для виконання зобов'язання
товарів, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Відповідно до рішення Європейського
судом з прав людини у справі «Терем ЛТД,
Чечеткін та Оліус проти України» від
18.10.2005 року, відсутність бюджетного
фінансування (бюджетних коштів) не є
виправданням бездіяльності.

Враховуючи вищевикладене, суд відхиляє
заперечення відповідача, щодо не
оплати за надані послуги за
відсутності бюджетних коштів, оскільки
на підставі частини другої статті 617
Цивільного кодексу України, частини
другої статті 218 Господарського
кодексу України та рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус
проти України» від 18.10.2005 року
відсутність бюджетних коштів,
передбачених у видатках Державного
бюджету України на відповідний рік, не
виправдовує бездіяльність органу
державної влади і не є підставою для
звільнення від відповідальності за
порушення грошового зобов'язання
(аналогічна правова позиція викладена
у постанові Верховного суду України
від 15.05.2012 року у справі №11/446 та
Інформаційному листі Вищого
господарського суду від 13.07.2012 року за
№ 01-06/908/2012 «Про доповнення
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2011
року № 01-06/249 «Про постанови Верховного
Суду України, прийняті за результатами
перегляду судових рішень
господарських судів»).

Враховуючи те, що відносини, які
виникли між сторонами, є майновими
відносинами, заснованими на юридичній
рівності, вільному волевиявленні,
майновій самостійності їх учасників,
тобто цивільними відносинами, колегія
суддів відзначає, що після підписання
відповідачем договору у нього виникли
безумовні зобов'язання виконання умов
останнього та оплати наданих послуг,
при цьому чинним законодавством не
передбачено звільнення відповідача,
яка є бюджетною установою, від
виконання своїх зобов'язань в зв'язку з
відсутністю фінансування.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
місцевий господарський суд, виконавши
всі вимоги процесуального закону і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, в рішенні
місцевого господарського суду повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила,
що обставини, на які посилаються
скаржники, не можуть бути підставою для
зміни або скасування рішення
Господарського суду Київської області
від 17.06.2014 року у справі №911/2163/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» на рішення Господарського
суду Київської області від 17.06.2014 року у
справі №911/2163/14 залишити без
задоволення.

2. Апеляційну скаргу державного
спеціалізованого підприємства
«Чорнобильська АЕС» на рішення
Господарського суду Київської області
від 17.06.2014 року у справі №911/2163/14
залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду
Київської області від 17.06.2014 року у
справі №911/2163/14 залишити без змін.

4. Справу №911/2163/14 повернути до
Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя
О.В. Агрикова

Судді
М.Г. Чорногуз

С.Г. Рудченко