КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2014 р. Справа№ 910/2047/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 02.07.2014 року,

розглянувши апеляційну скаргу
державного підприємства «Вугілля
України» на рішення господарського
суду міста Києва від 11.03.2014 року

у справі № 910/2047/14 (суддя - Паламар
П.І.)

за позовом публічного акціонерного
товариства «Центренерго» в особі

відокремленого підрозділу
Трипільської теплової електростанції

до державного підприємства
«Вугілля України»

про відшкодування збитків у
розмірі 11919,84 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 11.03.2014 року по справі № 910/2047/14
позов публічного акціонерного
товариства «Центренерго» в особі
відокремленого підрозділу
Трипільської теплової електростанції
до державного підприємства «Вугілля
України» про відшкодування збитків -
задоволено. Стягнуто з відповідача на
користь позивача 11919,84 грн. збитків та
1827,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 11.03.2014 року відповідач
звернувся до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
11.03.2014 року по справі № 910/2047/14 скасувати
та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.04.2014 року
апеляційну скаргу державного
підприємства «Вугілля України» на
рішення господарського суду міста
Києва від 11.03.2014 року повернуто
скаржнику на підставі п.4 ч.1 ст. 97
Господарського процесуального кодексу
України.

Так, державне підприємство «Вугілля
України» повторно звернулось до суду
апеляційної інстанції з апеляційною
скаргою. Крім того, скаржник просив
відновити процесуальний строк на
подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 30.05.2014 року
відновлено скаржнику строк на подання
апеляційної скарги, скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
вважає подану ДП «Вугілля України»
апеляційну скаргу необґрунтованою та
безпідставною, а рішення
господарського суду міста Києва
законним та обґрунтованим. Позивач
просив суд апеляційної інстанції
залишити без змін оскаржуване рішення
місцевого господарського суду від
11.03.2014 року, а апеляційну скаргу без
задоволення.

В судових засіданнях 25.06.2014 року та
02.07.2014 року представник ДП «Вугілля
України» надав суду свої пояснення по
справі в яких, підтримав подану
апеляційну скаргу з доводами
викладеними в ній та просив
апеляційний господарський суд
скасувати рішення суду першої
інстанції та прийняти нове рішення
суду, яким у позові відмовити у повному
обсязі.

Представник ПАТ «Центренерго» у
судових засіданнях 25.06.2014 року та 02.07.2014
року також надав суду свої пояснення по
справі в яких, заперечив проти
задоволення апеляційної скарги
відповідача на підставі доводів
зазначених у відзиві на скаргу, вважає
її необґрунтованою та безпідставною, а
рішення суду першої інстанції законним
та обґрунтованим. Представник позивача
просив суд апеляційної інстанції
відмовити у задоволенні апеляційної
скарги та залишити без змін рішення
господарського суду міста Києва від
11.03.2014 року.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі XII
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши апеляційну скаргу,
Київським апеляційним господарським
судом встановлено наступне.

25.12.2012 року між публічним акціонерним
товариство «Центренерго» (покупець) та
державним підприємством «Вугілля
України» (постачальник) укладено
договір поставки вугілля №111/10,
відповідно до умов якого постачальник
поставляє покупцю вугільну продукцію в
асортименті, по реквізитах та за
якісними характеристиками,
приведеними в цьому договорі.
Відповідно до п. 1.2 договору, покупець
приймає вугілля, оплачує його вартість
на умовах, встановлених цим договором.

Згідно з п. 2.3 вугілля постачається
рівномірно протягом періоду поставки
залізничним транспортом у відкритих
напіввагонах вантажною швидкістю на
умовах DDP (залізнична станція
призначення) згідно з міжнародними
правилами тлумачення торгівельних
термінів «Інкотермс» в редакції 2000
року з урахуванням особливостей,
передбачених цим договором, та його
внутрішньодержавним характером.

Пунктом 3.1.2 договору передбачено, що
постачальник зобов'язаний
завантажувати вугілля однорідним
шаром по всій глибині в справні,
очищені від залишків попереднього
вантажу, сміття, тощо, вагони.

Як вказує позивач, на виконання умов
укладеного між сторонами договору
поставки вугілля № 111/10 від 25 грудня 2012
р. відповідачем у січні-червні 2013 року
на адресу позивача були відправлені
залізничні вагони №№ 60274727, 68744234, в яких
виявлено нерівномірне завантаження
вагонів, а також вагони № 66474974, 68147107, в
яких виявлено понаднормативну різницю
завантаження візків, що не відповідає
встановленим нормам та загрожує
безпеці на залізниці, у зв'язку з чим
були проведенні роботи по усуненню
виявлених порушень.

Надлишок вантажу було перевантажено в
інші вагони, у зв'язку з чим позивачем
були понесені витрати у сумі 11919,84 грн.
пов'язані з оплатою за додаткові
послуги по перевантаженню надлишку
вантажу. Вказані обставини
підтверджуються залізничними
накладними № 51801660, № 46006763, № 50102862, №
51585420, № 40763195, № 53564514, № 41483900, актами
загальної форми № 111 від 15 січня 2013
року, № 473 від 11 квітня 2013 року, № 145а від
14 травня 2013 року, № 254а від 22 червня 2013
року, накопичувальними картками № 18010017
від 18 січня 2013 року, № 14040085 від 14 квітня
2013 року, № 19050147 від 19 травня 2013 року, №
24060219 від 24 червня 2013 року, переліками
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця» № 1801 від 18 січня 2013 року, №
1404 від 14 квітня 2013 року, № 1905 від 19
травня 2013 року, № 2406 від 24 червня 2013
року.

Так, посилаючись на те, що з вини
відповідача позивачу заподіяні збитки
у вигляді витрат за користування
вагонами, маневрові роботи, зберігання
вантажу, зважування та інше у лютому 2014
року ПАТ «Центренерго» звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до ДП «Вугілля України» про
відшкодування збитків у розмірі 11919,84
грн.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду міста Києва від
11.03.2014 року позов ПАТ «Центренерго» про
відшкодування збитків у розмірі 11919,84
грн. задоволено. Стягнуто з відповідача
на користь позивача 11919,84 грн. збитків
та 1827,00 грн. судового збору.

При прийняті оскаржуваного рішення суд
першої інстанції дійшов висновку, що
відповідач не виконав належним чином
зобов'язання перед позивачем щодо
поставки товару, у зв'язку з чим
останній поніс витрати пов'язані з
прийняттям товару.

Однак, колегія суддів апеляційного
господарського суду з таким висновком
місцевого господарського суду про
задоволення вказаного позову,
погодитися не може та вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.
Аналогічні приписи містить частина 1
статті 623 Цивільного кодексу України.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються: вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна,
визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

При цьому, відповідно до ч. 1 статті 614 ЦК
України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
відшкодування збитків є одним із видів
правової відповідальності і для
застосування такої міри
відповідальності необхідна наявність
всіх елементів складу правопорушення,
а саме: протиправної поведінки;
шкідливого результату такої поведінки
- збитків; причинного зв'язку між
протиправною поведінкою та збитками;
вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі
відсутності, хоча б одного з елементів
відповідальність у вигляді
відшкодування збитків не наступає.

Відповідно до ч.1 ст.265 ГК України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами ч.ч.5, 6 ст.267 ГК України у
договорі поставки за згодою сторін
може бути передбачений порядок
відвантаження товарів будь-яким видом
транспорту, а також вибірка товарів
покупцем. Договором може бути
передбачено відвантаження товарів
вантажовідправником (виготовлювачем),
що не є постачальником, та одержання
товарів вантажоодержувачем, що не є
покупцем, а також оплата товарів
платником, що не є покупцем.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 307 ГК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату. Договір перевезення
вантажу укладається в письмовій формі.
Укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
перевізного документа (транспортної
накладної, коносамента тощо)
відповідно до вимог законодавства.

Статтею 2 Статуту залізниць України
(затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 6 квітня 1998 № 457)
передбачено, що обов'язки, права і
відповідальність залізниць, а також
підприємств, організацій, установ і
громадян, які користуються залізничним
транспортом визначає Статут залізниць
України.

Відповідно до пункту 6 Статуту
залізниць України, вантажовідправник
(відправник вантажу, вантажовласник) -
зазначена в документі на перевезення
вантажу (накладній) юридична чи фізична
особа, яка довіряє вантаж залізниці для
його перевезення.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом апеляційної
інстанції, в залізничних накладних №
51801660, № 51585420 вантажовідправником
вагонів № 60274727, № 66119348, № 66474974 з
вугіллям значиться ПрАТ «ЦЗФ
«Вуглегірська», а за залізничними
накладними № 50102862, № 53564514 відправником
зазначено - ПАТ «ЦЗФ «Узлівська».

Приписами ст. ст. 30, 32 Статуту залізниць
України встановлено, що завантаження у
вагони здійснюється
вантажовідправником, який зобов'язаний
здійснювати завантаження з виконанням
технічних умов.

Відтак, передбачене ст. 124 Статуту
залізниць України зобов'язання,
вантажовідправника,
вантажоодержувача, порта, підприємства
(організації) відшкодувати залізниці
збитки, завдані внаслідок пошкодження
рухомого складу, перевантаження,
неправильного навантаження,
застосування неякісної упаковки або
неправильного кріплення вантажу,
здійснюється з урахуванням принципу
вини.

Судова колегія апеляційного
господарського суду вважає, оскільки,
відповідач не є вантажовідправником
вугілля, то він не є стороною договору
перевезення вантажу, який ним
поставлявся за договором поставки, і,
відповідно, особою, що відповідає за
наслідки порушення, вчиненого при
виконанні договору перевезення
вантажу залізничним транспортом.

Аналогічна правова позиція викладена у
постановах Вищого господарського суду
України від 13.05.2014 року у справі №
910/21253/13, від 17.06.2014 року у справі №
910/12193/13 та постанові від 18.06.2014 року у
справі № 5006/8/173/2012.

Таким чином, судова колегія дійшла
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову у
зв'язку з недоведеністю
причинно-наслідкового зв'язку між
неналежним виконанням саме
відповідачем зобов'язань за договором
поставки вугілля №111/10 від 25.12.2012 року
та спричиненими під час перевезення
вугілля збитками у розмірі 11919,84 грн.,
оскільки вартість наданих залізницею
послуг не узгоджена сторонами у
договорі поставки, а може бути на думку
колегії суддів доведеною саме за
договором перевезення, в якому
сторонами є залізниця,
вантажовідправники і
вантажоотримувач, тоді як відповідачем
доведено відсутність своєї вини.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду вважає, що суд
першої інстанції помилково дійшов
висновку про порушення відповідачем
договірних зобов'язань за договором
поставки та наявності підстав для
відшкодування сплачених додаткових
витрат за рахунок відповідача.

При цьому, судова колегія звертає
увагу, що спірним договором поставки
вугілля №111/10 від 25.12.2012 року сторони
прямо не зазначили та не врегулювали
питання, щодо відповідальності сторін
договору та відшкодування збитків за
перевантаження чи нерівномірне
завантаження вагону.

У відповідності до ст. 22 ГПК України
сторони користуються рівними
процесуальними правами. Сторони мають
право подавати докази, брати участь у
дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
11.03.2014 року, прийняте після неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з не правильним застосуванням
норм матеріального права, є таким що не
відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, апеляційну скаргу
державного підприємства «Вугілля
України» на рішення господарського
суду міста Києва від 11.03.2014 року у
справі № 910/2047/14 слід задовольнити,
оскаржуване рішення господарського
суду міста Києва від 11.03.2014 року у
справі № 910/2047/14 - скасувати. Прийняти по
справі нове рішення суду яким, у
задоволенні позову ПАТ «Центренерго» в
особі відокремленого підрозділу
Трипільської теплової електростанції
до ДП «Вугілля України» про
відшкодування збитків у розмірі 11919,84
грн. - відмовити.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 49, 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного
підприємства «Вугілля України» на
рішення господарського суду міста
Києва від 11.03.2014 року у справі № 910/2047/14 -
задовольнити.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 11.03.2014 року у справі №
910/2047/14 - скасувати. Прийняти по справі
нове рішення суду яким, у задоволенні
позову публічного акціонерного
товариства «Центренерго» в особі
відокремленого підрозділу
Трипільської теплової електростанції
до державного підприємства «Вугілля
України» про відшкодування збитків у
розмірі 11919,84 грн. - відмовити.

3. Стягнути з публічного
акціонерного товариства «Центренерго»
(03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 1,
) на користь державного
підприємства «Вугілля України» (01601, м.
Київ, вул. Б.Хмельницького, 4, ) 913 (дев'ятсот тринадцять) грн. 50
коп. судового збору за розгляд справи у
суді апеляційної інстанції.

4. Видачу судового наказу доручити
господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/2047/14
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 07.07.2014 року