м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/9090/14 09.07.14
За позовомДочірнього підприємства
«Автомаз-Україна»доТовариства з
обмеженою відповідальністю «АРМ
Україна»простягнення 91 321,33 грн.Суддя
Представники сторін:
від позивача:Асадча А.А.від
відповідача:Піщанський О.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Дочірнє підприємство
«Автомаз-Україна» (надалі -
«Підприємство») звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АРМ Україна» (надалі
- «Товариство») про стягнення 88 580,67 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання умов господарського
договору поставки №87/1 від 10.01.2013 р.
позивач здійснив поставку товару, а
відповідач належним чином грошове
зобов'язання по оплаті поставленого
товару не виконав, в зв'язку з чим
виникла заборгованість у розмірі 55 015,00
грн. Крім того, позивачем заявлено
вимогу про стягнення з відповідача
пені у розмірі 3 468,64 грн., штрафу у
розмірі 11 003,00 грн., інфляційні у розмірі
825,26 грн., 3% річних у розмірі 845,55 грн. за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, а також вартість
обладнання з урахуванням різниці курсу
рубля у розмірі 17 423,25 грн.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.05.2014 р. порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
16.06.2014 р. представником позивача до
господарського суду міста Києва подана
заява про уточнення позовних вимог, в
якій позивач просив суд стягнути з
відповідача суму основної
заборгованості у розмірі 55 243,00 грн.,
пеню у розмірі 3 505,34 грн., штраф у
розмірі 11 048,60 грн., інфляційні у
розмірі 3 425,06 грн., 3% річних у розмірі
603,88 грн. за прострочення виконання
грошового зобов'язання, а також
вартість обладнання з урахуванням
різниці курсу рубля у розмірі 17 495,45 грн.
Суд відзначає, що вказана заява за
своєю правовою природою є заявою про
збільшення розміру позовних вимог, та
приймається судом до розгляду.
В судовому засіданні 16.06.2014 р. судом
оголошувалась перерва до 09.07.2014 р.
07.07.2014 р. від представника відповідача
надійшли заперечення на позовну заяву,
в яких відповідач заперечував проти
нарахування позивачем штрафних
санкцій, інфляційних та курсової
Представник позивача в судове
засідання з'явилася, на виконання вимог
суду надала документи, позовні вимоги з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог підтримала повністю.
Представник відповідача в судове
засідання з'явився, надав пояснення по
суті спору, проти задоволення позовних
вимог в частині стягнення штрафних
санкцій, інфляційних та курсової
різниці заперечував.
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.01.2013 р. між Підприємством
(постачальник) та Товариством
(покупець) було укладено господарський
договір поставки №87/1 (надалі -
«Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 6.3 Договору визначено, що сума
договору складається з суми вартості
партій товарів, поставлених
постачальником на протязі строку дії
цього договору.

Згідно з п. 7.1 Договору покупець повинен
сплатити продавцеві за товар протягом
14 днів з моменту оформлення видаткових
накладних.

Спір у справі виник у зв'язку із
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання по оплаті поставленого
згідно Договору товару, у зв'язку з чим
позивач вказує на існування
заборгованості у розмірі 55 243,00 грн.

Договір є договором поставки, а відтак
між сторонами виникли правовідносини,
які підпадають під правове регулювання
Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (видаткові
накладні, підписані сторонами за
період з 16.10.2013 р. по 09.12.2013 р.)
підтверджується передача відповідачу
товару згідно Договору на суму 59
535,00 грн.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530
Цивільного кодексу України та п. 7.1
Договору, відповідач був зобов'язаний
розрахуватися за поставлений товар
протягом 14 днів з моменту оформлення
видаткових накладних.

Відповідачем частково було оплачено
вартість поставленої продукції на суму
4 292,00 грн., що підтверджується
банківськими виписками з рахунку
позивача.

Таким чином, заборгованість
відповідача за поставлений товар
становить 55 243,00 грн., а строк виконання
грошового зобов'язання на момент
подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується
наявність у відповідача грошового
зобов'язання по сплаті на користь
позивача грошових коштів у розмірі 55
243,00 грн. на підставі Договору за
переданий товар. Відповідачем вказана
заборгованість не спростована, доказів
її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Товариством обставин, з якими чинне
законодавство пов'язує можливість
звільнення його від відповідальності
за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги
Підприємства про стягнення з
Товариства заборгованості у розмірі 55
243,00 грн. є правомірними та
обґрунтованими.

Також позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача пені у розмірі
3 468,64 грн., штрафу у розмірі 11 003,00 грн.,
інфляційних у розмірі 3 425,06 грн., 3%
річних у розмірі 603,88 грн. за
прострочення виконання грошового
зобов'язання у період з 13.08.2013 р. по
05.05.2014 р.

Судом встановлено, що відповідач у
встановлений Договором строк свого
обов'язку по оплаті товару у визначений
строк не виконав, допустивши
прострочення виконання зобов'язання,
тому дії відповідача є порушенням
договірних зобов'язань (ст. 610
Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом або договором
відповідальності.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, якими
зокрема є сплата неустойки.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу
України встановлено, що штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності. У межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій.

Викладене підтверджується постановами
Верховного Суду України від 28.02.2011 р. у
справі №23/225 та від 27.04.2012 р. у справі
№06/5026/1052/2011.

Відповідно до п. 8.4 Договору у випадку
порушення строків оплати товару
покупець на вимогу постачальника
зобов'язаний сплатити пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми боргу за кожний календарний день
прострочення протягом усього часу
прострочення, а також, крім пені, у
випадку прострочення платежу на строк
понад 30 календарних днів штраф у
розмірі 20% від простроченої суми.

Таким чином, умовами Договору та
Господарського кодексу України
передбачено цивільно-правову
(господарсько-правову)
відповідальність за порушення умов
Договору у вигляді сплати пені та
штрафу.

Враховуючи, що судом встановлено факт
прострочення виконання зобов'язання
оплати з поставленої продукції більше
ніж на 30 днів, то правомірним є
стягнення з відповідачів штрафу у
розмірі 11 048,60 грн. (55 243,00 грн.*20%).

Здійснивши перерахунок заявленої
позивачем до стягнення пені у вказаний
період, суд вважає за можливе
задовольнити вимогу про стягнення з
відповідача пені у розмірі 3 375,65
грн. В іншій частині (129,69 грн.) пеня
обрахована невірно.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд перевірив наданий позивачем
розрахунок та вважає за можливе
задовольнити вимогу про стягнення з
відповідача інфляційних у розмірі 3 425,06
грн. за період прострочення з лютого 2014
року по квітень 2014 року та 3% річних у
розмірі 603,88 грн. за період
прострочення з 24.12.2014 р. по травень 2014
року.

Стосовно позовної вимоги про стягнення
із відповідача 17 495,45 грн. курсової
різниці суд відзначає наступне.

Статтею 627 Цивільного кодексу
визначено, що відповідно до ст. 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного
кодексу України, зміст договору
становлять умови (пукти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
визначає, що договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до п. 8.5 Договору сума
заборгованості покупця підлягає
коригуванню на коефіцієнт зростання
курсу російського рубля відносно курсу
гривні (порівнюються значення курсів
НБУ відповідно на дату сплати рахунку
та на дату відвантаження товарів), якщо
курс зростає на 5% і більше.

Отже, укладаючи Договір, сторони
узгодили певний порядок здійснення
розрахунку за поставлений товар,
передбачений пунктом 8.5 Договору, та
визначили цей порядок обов'язковим для
виконання сторонами, про що свідчать
печатки та підписи представників
сторін на кожній сторінці зазначеного
договору.

Таким чином суд приходить до висновку,
що сторонами у належній формі
досягнуто згоди щодо можливості
коригування розміру платежів залежно
від курсу гривні до російського рубля
та без будь-якого додаткового
погодження сторонами, та визначено
спосіб перегляду ціни.

При цьому, чинне законодавство України
не містить прямого застереження про
недійсність відповідної домовленості.

Крім того, можливість зміни ціни на
товар передбачена також і ч. 3 ст. 691
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої якщо договором купівлі-продажу
встановлено, що ціна товару підлягає
зміні залежно від показників, що
зумовлюють ціну на товар (собівартість,
затрати тощо), але при цьому не
визначено способу її перегляду, ціна
визначається виходячи із
співвідношення цих показників на
момент укладення договору і на момент
передання товару.

Якщо продавець прострочив виконання
обов'язку щодо передання товару, ціна
визначається виходячи із
співвідношення цих показників на
момент укладення договору і на день
передання товару, встановлений у
договорі, а якщо такий день не
встановлений договором, - на день,
визначений відповідно до ст. 530 цього
кодексу.

З огляду викладене суд приходить до
висновку, що позивач має правові
підстави для визначення курсової
різниці, оскільки встановлена в
Договорі між позивачем та відповідачем
індексація є складовою частиною ціни
на товар та не суперечить чинному
законодавству.

Аналогічні висновки містяться у
постановах Вищого господарського суду
України від 24.04.2012 р. у справі №
8/5005/11964/2011 та від 16.05.2012 р. у справі №
18/2720/11.

Судом здійснено перерахунок курсової
різниці виходячи із відомостей про
курс російського рубля станом на 05.05.2014
р. (дата, визначена позивачем в позовній
заяві), що містяться на офіційному
веб-сайті Національного банку України.

При цьому, станом на 05.05.2014 р. курс
російського рубля по відношенню до
гривні складав 3,1912 рубля за 1 гривню, а
відтак позивачем невірно визначено в
розрахунку позовних вимог курс
російського рубля на рівні 3,1939 рубля за
1 гривню.

З огляду на викладене, сума
заборгованості Товариства підлягає
коригуванню на коефіцієнт зростання
курсу російського рубля відносно курсу
гривні, що за перерахунком суду
становить 17 429,17 грн. В іншій частині (66,28
грн.) курсова різниця обрахована
безпідставно.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про необхідність часткового
задоволення позовних вимог та
стягнення з Товариства на користь
Підприємства заборгованості у розмірі
55 243,00 грн., пені у розмірі 3 375,65 грн.,
штрафу у розмірі 11 048,60 грн., інфляційних
у розмірі 3 425,06 грн., 3% річних у розмірі
603,88 грн. та різниці курсу російського
рубля у розмірі 17 429,17 грн.

В задоволенні позову в частині
стягнення пені у розмірі 129,69 грн. та
курсової різниці у розмірі 66,28 грн.
необхідно відмовити з викладених
підстав.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
сторін пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Дочірнього
підприємства «Автомаз-Україна»
задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «АРМ Україна» (01103, м.
Київ, вул. Кіквідзе, 14-В, оф. 4;
ідентифікаційний код 37506507) на користь
Дочірнього підприємства
«Автомаз-Україна» (02660, м. Київ, вул.
Колекторна, 42-А; ідентифікаційний код
32376626) заборгованість у розмірі 55 243
(п'ятдесят п'ять тисяч двісті сорок три)
грн. 00 коп., пеню у розмірі 3 375 (три
тисячі триста сімдесят п'ять) грн. 65
коп., штраф у розмірі 11 048 (одинадцять
тисяч сорок вісім) грн. 60 коп.,
інфляційні у розмірі 3 425 (три тисячі
чотириста двадцять п'ять) грн. 06 коп., 3%
річних у розмірі 603 (шістсот три) грн. 88
коп., курсову різницю у розмірі 17 429
(сімнадцять тисяч чотириста двадцять
дев'ять) грн. 17 коп. та судовий збір у
розмірі 1 823 (одна тисяча вісімсот
двадцять три) грн. 08 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 14.07.2014 р.

Суддя
В.П. Босий