ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2014 р.
Справа № 914/4593/13

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого - судді
Давид Л.Л.

Суддів
ДанкоЛ.С.

Гриців В.М.

при секретарі судового засідання
Грабовському В.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 б/н від 22.04.2014 р. (Вхідний № ЛАГС
01-05/2010/14 від 29.04.2014р.)

на рішення Господарського суду
Львівської області від 09.04.2014р.

у справі № 914/4593/13 (суддя - М.М. Синчук)

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, м. Львів

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "АЙПІЄ-Л", м. Львів

про відшкодування збитків та моральної
шкоди

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (паспорт серії
НОМЕР_1 виданий Залізничним РВУ МВС
України у Львівській області від
05.02.2002р.); ОСОБА_3 - адвокат (договір від
25.04.2013р., свідоцтво НОМЕР_2 від 28.02.1997р.);

від відповідача: Сторож М.І -
представник (довіреність №06/06 від
15.01.2014 р.);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 09.04.2014 р. у
справі 3914/4593/13 відмовлено в задоволенні
позовних вимог Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м. Львів
(надалі - Позивач) до Товариства з
обмеженою відповідальністю "АЙПІЄ-Л", м.
Львів (надалі - Відповідач) про
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване тим, що Позивачем не
доведено належними та допустимими
доказами в розумінні ст. 34 ГПК України
наявність складу господарського
правопорушення, а відтак позовні
вимоги про відшкодування збитків та
моральної шкоди є необґрунтованими.

Позивач - ФОП ОСОБА_2, не погодившись з
винесеним рішенням, подала апеляційну
скаргу б/н від 22.04.2014 р. (вх. № ЛАГС
01-05/2010/14 від 29.04.2014 р.), в якій посилається
на те, що рішення прийнято з порушенням
норм чинного законодавства та з
неповним дослідженням матеріалів та
обставин справи, а саме:

- судом не взято до уваги того, що
Відповідачем незаконно достроково
розірвано договір оренди, а не
відмовлено в його продовженні, а відтак
висновок суду про те, що позовні вимоги
є результатом не продовження договору
оренди не відповідають фактичним
обставинам справи;

- судом неправомірно, на думку
Скаржника, зазначено про небажання
продовжувати договір оренди від 01.07.2003
р. і вважає його розірвання
неправомірним, оскільки в позовній
заяві ставиться питання про
неправомірність розірвання договору
оренди саме від 01.11.2010 р.;

- судом неправомірно відмовлено в
дослідженні питання щодо
неправомірності дій Відповідача по
достроковому розірванні договору
оренди від 01.07.2003 р. мотивуючи тим, що
представником заявлено про
відсутність спору про неправомірне
розірвання вищевказаного договору;

- судом на думку Скаржника
неправомірно відмовлено у
відшкодуванні 24 085 грн. (з врахуванням
індексу інфляції дана сума складає 60 935
грн.) з посиланням на те, що зазначена
сума не є збитками, так як не пов»язана
з витратами, які мають обов»язковий
характер, а факт їх наявності та розмір
не знаходиться в причиновому зв»язку з
неналежним виконання Відповідачем
зобов»язань за Договором оренди. При
цьому, як вказує Скаржник, судом не
взято до уваги положення ст. ст. 193, 224
Господарського кодексу України та ст.
641 Цивільного кодексу України. Скаржник
вказує, що дані витрати пов»язані були
з подальшою роботою в магазині і
передували укладенню договору оренди і
мали безпосереднє відношення до
господарських відносин з Відповідачем
чого останній не заперечує, на
квитанціях записано, що це « є плата за
магазин, який я в подальшому
орендувала». Крім цього, Скаржник
вказує, що плата грошових коштів за
магазин є витрати як управленої
сторони, і ці витрати відповідно до ст..
624 ГК України є збитками; Скаржник
зазначає, що плата за приміщення
магазину як і за проведення
сигналізації, електричного освітлення
були неодмінними умовами Відповідача
для укладення договору оренди і
відповідно до вимог п. 2 ст. 224 ГК України
є збитками;

- судом не взято до уваги положення
ст. ст. 188, 193, 224 ГК України, а саме після
повідомлення Відповідача про
дострокове розірвання договору оренди
на протязі 20 днів, Скаржник вказує, що
мала право на роздуми, а у випадку
незгоди, питання про дострокове
припинення договірних відносин мало
вирішуватись в судовому порядку;

- щодо повернення торговельного
обладнання , то Скаржник вказує , що
вона не стверджувала про те, що таке
було втрачено, а вказувала на його
неповернення А відтак висновок суду в
частині відмови у відшкодуванні коштів
за торговельне обладнання не
відповідають фактичним обставинам
справи;

- на думку Скаржника, судом
неправомірно відмовлено, в поверненні
коштів за втрачений товар, а саме гроші
в сумі 10 000 грн., 3 000 дол. США і не взято
при цьому до уваги документів, які
підтверджують факт придбання товарів,
записів, протоколу огляду товарів
слідчою, акту опису товарів від 06.10.2011
р., в яких відсутній по багатьох
позиціях поштучний опис товару, що
створювало можливість для «Пропажі»
товарно-матеріальних цінностей;

- Скаржник зазначає, що не
відповідає фактичним обставинам
справи висновок суду про відсутність
доказів , які б підтверджували втрату
права на отримання заробітної плати з
вини Відповідача і в зв»язку з цим
відсутнє право на відшкодування
упущеної вигоди. Скаржник вказує, що в
період з 2011-2013 р.р. втратила мінімум 77 523
грн. заробітної плати, такі підрахунки
проведенні виходячи з розміру
середньомісячної заробітної плати. В
обґрунтування цього посилається на
договори оренди торгівельного
приміщення, які свідчать про те, що
Скаржник мала постійне місце роботи,
квитанції про сплату орендної плати,
які підтверджують факт отримання
заробітної плати і листи відповідача
про розірвання договору оренди , акт
опису майна від 06.10.2011 р. , які свідчать
на думку Скаржника, про те, що
Відповідач позбавив роботи, а також
листи Відповідача з проханням не
позбавляти роботи, які залишені без
розгляду.

Дані обставини, Скаржник вважає
підставою для скасування рішення та
просить прийняти нове, яким задоволити
позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач - ТзОВ «АЙПІЄ-Л» у відзиві,
б/н від 16.06.2014 р. (вх. № апеляційного суду
01-04/3300/14 від 16.06.2014 р.) заперечує доводи
апеляційної скарги посилаючись при
цьому на те, що враховуючи необхідність
проведення реконструкції «об»єкту
оренди», 23.09.11 р. ТзОВ «Айпіє-Л» повторно
повідомив ФОП ОСОБА_2 про дострокове
розірвання договору оренди
нежитлового приміщення та
необхідність звільнення приміщення
від власного майна та товару до 02.10.2010 р.
Однак, ФОП ОСОБА_2 ігнорувала вимоги
Відповідача, а відтак 06.10.2011 р. комісія
ТзОВ «Айпіє-Л» описала майно, яке
знаходилось в приміщенні НОМЕР_3 ТЦ
«Європа» та передала його на
відповідальне зберігання на склад
Товариства, про що Позивача було
повідомлено належним чином. Незважаючи
на неодноразові звернення з приводу
необхідності забрати майно зі складу
ТзОВ «Айпіє-Л», лише 09.04.2013 р. в
присутності слідчої Залізничного РВ м.
Львова УМВС України Виздриг Б.Г., ФОП
ОСОБА_2 забрала своє майно, про що
написала відповідну розписку. Відтак,
ТзОВ «Айпіє-Л» вважає, що при
достроковому розірванні договору
оренди діяло виключно в межах договору
та закону та жодним чином не порушувало
права ФОП ОСОБА_2 Відповідно до цього,
позовні вимоги про відшкодування
збитків та моральної шкоди вважає
безпідставними та просить рішення
місцевого господарського суду
залишити без змін, апеляційну скаргу -
без задоволення, як безпідставну і
необґрунтовану.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 05.05.2014 р.
прийнято до розгляду апеляційну скаргу
ФОП ОСОБА_2 на рішення Господарського
суду Львівської області від 09.04.2014 р. та
призначено справу №914/4593/13 до розгляду
в судове засідання на 12.05.2014 р. в складі
колегії: головуючого судді Давид Л.Л.,
суддів Гриців В.М. та Кордюк Г.Т. (Т-2,
а.с.141).

Ухвалою суду від 12.05.2014 р. розгляд
справи відкладено в судове засідання
на 19.05.2014 р. в зв»язку з клопотанням
Відповідача про відкладення розгляду
справи та для подання сторонами для
огляду в судове засідання оригіналу
Договору від 01.11.2010 р. (Т-2, а.с.160-161).

В подальшому, ухвалою суду від 19.05.2014 р.
розгляд справи відкладено в судове
засідання на 23.06.2014 р. та зобов»язано
Відповідача виконати вимоги ухвали
суду від 12.05.2014 р. в частині подання
документально обґрунтованого відзиву
на апеляційну скаргу (Т-2, а.с.165-166).

Ухвалою суду від 22.05.2014 р. виправлено
описку в ухвалі від 19.05.2014 р. в частині
дати відкладення розгляду справи, а
саме: замість «на 23.06.2014 р. о 15 год. 00 хв.»
слід читати «на 14.07.2014 р. о 15 год. 00 хв.»
(Т-2, а.с.167-168).

02.07.2014 р. в канцелярію суду поступили
пояснення Позивача щодо відзиву
Відповідача (вх. № суду 01-04/3683/14), в яких
ФОП ОСОБА_2 вказує, що вона на листі від
23.09.2011 р. лише написала про те, що
ознайомилась з вказаним документом, а
запис і підпис про згоду на дострокове
розірвання договору оренди у зв»язку з
необхідністю проведення реконструкції
- не давала. Відповідно вважає, що даний
лист не підтверджує доводів
Відповідача про згоду на дострокове
розірвання договору оренди. Скаржник
вказує, що виправдовуючи свої дії,
Відповідач посилається на договір
оренди від 01.11.2010 р.. Відповідно до п.8.2.5
даного Договору орендодавець має право
достроково розірвати договір оренди у
зв»язку з необхідністю проведення
реконструкції об»єкта оренди. Однак, в
договорі не вказано механізму
дострокового розірвання договору, а
відтак вважає що сторони повинні
керуватись нормами ст. 188 ГК України.
Відповідно до цього, просить рішення
місцевого господарського суду
скасувати та прийняти нове , яким
задоволити позовні вимоги.

Розпорядженням голови суду від 14.07.2014 р.
у зв»язку з перебування судді Кордюк
Г.Т. у відпустці, у склад колегії суддів
для розгляду справи № 914/4593/13
Господарського суду Львівської
області введено суддю Данко Л.С.

В судовому засіданні 14.07.2014 р.
представники сторін підтримали свої
доводи і заперечення з мотивів,
наведених в апеляційній скарзі та у
відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи в сукупності
з апеляційною скаргою та відзивом на
неї, оцінивши зібрані докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, судова колегія Львівського
апеляційного господарського суду
прийшла до висновку про відповідність
рішення Господарського суду
Львівської області нормам чинного
законодавства, матеріалам та
обставинам справи, виходячи з
наступного.

01.11.2010 р. ТзОВ «Айпіє-Л» («Орендодавець»)
та ФОП ОСОБА_2 («Орендар») укладено
договір оренди нежитлового приміщення,
згідно п.1.1. якого Орендодавець передає,
а Орендар приймає у строкове платне
користування приміщення за адресою: м.
Львів, вул. Щиренька 36, НОМЕР_3 ТЦ
«Європа», загальною площею 11,15 кв.м.(Т-1,
а.с.103).

Пунктом 7.1. Договору встановлено, що
Орендодавець надає Орендарю об»єкт
оренди на термін з 01.11.2010 р. до 31.10.2011 р. У
випадку, якщо за один місяць до
закінчення терміну дії Договору, жодна
з сторін не виявить наміру про його
припинення, то Договір вважається
укладеним на тих самих умовах на той
самий термін.

Позивач - ФОП ОСОБА_2 звернулась до
господарського суду з позовною заявою
до ТзОВ «Айпіє-Л» про відшкодування
збитків та моральної шкоди. Дані
позовні вимоги обгрунтовує тим, що у
зв»язку з неправомірною поведінкою
Відповідача, а саме не продовженням дії
договору оренди магазину НОМЕР_3 в
Торговому центрі «Європа», Позивачу
завдано збитки та моральну шкоду.
Наведене відповідно стало підставою
для звернення Позивача до суду з
вимогою стягнути з Відповідача на
користь Позивача, з урахуванням заяви
про збільшення позовних вимог від
23.03.2014 р. (Т-2, а.с.70) та заяви, заявленої
позивачем в судовому засіданні 09.04.2014
р., що відображено в протоколі судового
засідання, збитків, завданих
Відповідачем на суму 249 277,00 грн., а саме:

1).10 000,00 грн., внесених в касу
Відповідача 07.05.2003 р., 14 085,00 грн.,
внесених в касу Відповідача 21.05.2003 р. як
плата за магазин та всього на суму 24 085,00
грн., які з врахуванням індексу
інфляції за період 2004-2013 р. р. складають
60 935,00 грн.;

2). вартість обладнання на суму 12 469,00
грн.

3). вартість товару на суму 58 350,00 грн.

4). гроші в розмірі 10 000,00 грн.

5) 3 000 доларів США, які еквівалентні 30
000,00 грн.

6) 77 523,00 грн. втраченої вигоди.

Також просить стягнути 100 000,00 грн.
моральної шкоди.

При перегляді рішення місцевого
господарського суду в апеляційному
порядку судова колегія керувалась ст.
129 Конституції України, яка визначає
основними засадами судочинства
зокрема: рівність усіх учасників
судового процесу перед законом і судом;
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

У відповідності до вимог ст. 610
Цивільного кодексу України порушенням
зобов»язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов»язання
(неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками, зокрема, є витрати, яких особа
зазнала у зв»язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Частиною 2 ст. 22 ЦК України збитками є ,
зокрема, доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

З позовних вимог вбачається, що Позивач
просить стягнути з Відповідача збитки,
завдані Відповідачем, керуючись при
цьому ст. ст. 224-225 ГК України, а саме: 10 000
грн., внесених 07.05.2003 р. в касу
Відповідача, до укладення договору
оренди магазину. В квитанції №769, як
підставу зазначено: «І-ша оплата за
магазин на першому поверсі Європа-2»
(Т-1, а.с.17); 14 085,00 грн., внесених 21.05.2003 р. в
касу Відповідача, до укладення
договору оренди магазину. В квитанції
№882 від 21.05.2003 р., підставою зазначено
«кінцева оплата магазину площею 11,15 кв.
м., 1 поверх, Європа -2 (Т-1, а.с.17). Всього на
суму 24 085,00 грн., що з врахуванням
індексу інфляції за період 2004-2013 р. р.
складає за розрахунком Позивача 60 935,00
грн.

Частиною 2 ст. 224 ГК України встановлено,
що під збитками розуміються витрати,
зроблені управленою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов»язання або
додержанням правил здійснення
господарської діяльності другою
стороною.

Згідно ст. 225 ГК України до складу
збитків , що підлягають відшкодуванню
особою, яка допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові втрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб»єктам, вартість додаткових робіт,
додатково втрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов»язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків , мала правро
розраховувати у разі належного
виконання зобов»язаня другою стороною;
матеріальна компенсація моральної
шкоди у випадках, передбачених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 226 ГК України
учасник господарських відносин, який
вчинив господарське правопорушення,
зобов»язаний вжити необхідних заходів
щодо запобігання збиткам у
господарській сфері інших учасників
господарських відносин або щодо
зменшення їх розміру, а у разі якщо
збитків завдано іншим суб»єктам, -
зобов»язаний відшкодувати на вимогу
цих суб»єктів збитки у добровільному
порядку в повному обсязі, якщо законом
або договором сторін не передбачено
відшкодування збитків в іншому обсязі.

Зі змісту ст. ст. 614, 623 ЦК України та ст.
226 ГК України вбачається, що для
застосування такого виду
відповідальності, як стягнення збитків
потрібна наявність усіх елементів
складу господарського правопорушення:

1). порушення зобов»язання;

2). збитки;

3). причинний зв»язок між порушенням
зобов»язання та збитками;

4). вина.

Як вірно зазначено місцевим
господарським судом, на Позивача
покладається обов»язок довести
наявність збитків, протиправність
поведінки заподіювача збитків та
причинний зв»язок такої поведінки із
заподіяними збитками. Відповідач, при
цьому, повинен довести, що в його діях
відсутня вина у заподіянні збитків.

Відповідач у відзиві на позов (Т-2, а.с.26)
та в апеляційній інстанції вказує, що
будь-які кошти отримані від Позивача
мали лише три цільові призначення:
щомісячна орендна плата, компенсація
за спожиті комунальні послуги,
компенсація витрат Орендодавця на
облаштування об»єкта оренди.

Матеріалами та обставинами справи
встановлено, що кошти згідно квитанцій
до прибуткового касового ордера №764
від 07.05.2003 р. на суму 10 000,00 грн.
«призначення платежу - перша оплата за
магазин», №882 від 21.05.2003 р. на суму 14 085,00
грн. «призначення платежу - кінцева
оплата магазину» сплачені до існування
між сторонами будь-яких договірних
відносин. Перший договір оренди
приміщень сторонами укладено 01.07.2003 р.
(Т-1, а.с.103).

Докази існування переддоговірних чи
договірних відносин між сторонами на
момент сплати коштів квитанціями №764
від 07.05.2003 р. та №882 від 21.05.2003 р. у
матеріалах справи відсутні та не
подані такі суду апеляційної
інстанції.

Крім того, як встановлено в судовому
засіданні Львівського апеляційного
господарського суд ФОП ОСОБА_2 протягом
2003-2010 р.р. (до виселення з приміщення)
безперешкодно здійснювала торгівельну
діяльність в павільйоні НОМЕР_3 ТЦ
«Європа», а отже і кошти внесені нею
були спрямовані на організацію свого
робочого місця.

Згідно ч. 2 ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В матеріалах справи відсутні докази та
не подані такі суду апеляційної
інстанції щодо оскарження
правомірності перерахування
Відповідачу 24 085 грн. - коштів сплачених
згідно квитанцій до прибуткового
касового ордера №764 від 07.05.2003 р. на суму
10 000,00 грн. (призначення платежу - перша
оплата за магазин), №882 від 21.05.2003 р. на
суму 14 085,00 грн. (призначення платежу -
кінцева оплата магазину).

Судовою колегією Львівського
апеляційного господарського суду при
перегляді рішення місцевого
господарського суду не встановлено, що
у відносинах сторін мало місце
знищення або пошкодження майна на суму
24 085 грн. та не встановлено, що Позивачем
зроблені або мають бути зроблені
витрати на цю суму , які пов»язуються із
відновленням порушеного права, тобто
реальні збитки , також не встановлено
що дана сума є упущеною вигодою чи
вартістю додаткових робіт , як і
вартістю додатково витрачених
матеріалів.

Відтак судова колегія погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що безпідставне (підстава
відсутня) перерахування коштів не є
витратами Позивача, які мають
компенсуватись шляхом відшкодування
збитків і з матеріалів справи не
вбачається, що заявлена сума носить
такий компенсаційний характер як
збитки.

Відповідач як в суді першої інстанції
так і у відзиві на апеляційну скаргу
вказує про застосування до вимог про
стягнення коштів в сумі 60 935,00 грн.
строку позовної давності, однак, як
встановлено судом першої інстанції, з
чим погоджується і суд апеляційної
інстанції, Позивачем заявлено вимогу
про стягнення збитків, а не стягнення
коштів.

Враховуючи вищенаведене, висновок суду
про те, що заявлена до стягнення
Позивачем сума в розмірі 24 085, 00 грн. не є
битками у розумінні ст. 226 ГК України та
відповідно вірно зазначено про
наявність у Позивача права вимагати
повернення безпідставно перерахованих
коштів. Відповідно до цього, судова
колегія погоджується з висновком
місцевого суду про обрання Позивачем
невірного способу захисту своїх прав в
частині стягнення коштів,
перерахованих у якості оплати за
магазин, як збитки (ст. ст. 1212, 1213 ЦК
України).

Відтак місцевим господарським судом
правомірно відмовлено в задоволенні
позовних вимог про стягнення збитків з
Відповідача в розмірі 24 085,00 грн. що з
урахування індексу інфляції згідно
розрахунку Позивача складає 60 935,00 грн.
(як плата за магазин) за
необґрунтованістю.

Щодо вимог Позивача про стягнення з
Відповідача 58 350,00 грн. коштів за
втрачений товар , судова колегія
зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що
Відповідач звернувся до Позивача з
листом від 16.09.2011 р. №2211, в якому
повідомив про те, що 31.10.2011 р.
закінчується дія договору оренди
нежитлового приміщення НОМЕР_3 в ТЦ
«Європа» і відповідно до п.7.1 Договору
ТзОВ «Айпіє-Л» заявляє про небажання
продовжувати його дію на тих самих
умовах, а відтак запрошує Позивача
прибути в адміністрацію ТзОВ «Айпіє-Л»
для підписання договору оренди
нежитлового приміщення на нових умовах
(Т-1, а.с.112).

В подальшому листом від 23.09.2011 р. №1728
Відповідач звернувся до Позивача з
проханням звільнити орендоване
приміщення у зв»язку з проведенням
реконструкції на підставі п.8.2.5
Договору (Т-1, а.с.113).

В листі - повідомленні від 05.10.2011 р.
вказано, що станом на 05.10.2011 р.
орендоване приміщення не звільнено, та
повідомлено Позивача, що відповідно до
п.8.2.8 Договору, майно, яке знаходиться в
орендованому приміщенні буде описано
комісією орендодавця та передане на
відповідальне зберігання на склад (Т-1,
а.с.114).

04.10.2011 р. Відповідач листом №2602
повідомив Позивача , що орендована
торгова площа НОМЕР_3 у ТЦ «Європа»,
згідно рішення зборів учасників
товариства підлягає реконструкції, у
зв»язку з чим продовжити дію договору
оренди вказаної площі з Позивачем не
видається можливим та запропоновано на
вибір рівнозначні торгові площі у
інших торгових центрах товариства
Відповідача для здійснення
підприємницької діяльності.

Згідно наказу №76 від 06.10.2011 р.
Відповідач комісійно, в присутності
свідків, описав майно, що знаходилось в
приміщенні НОМЕР_3 в ТЦ «Європа» та
відповідно до акту опису майна передав
на відповідальне збереження
завідуючому складу товариства Дмитрак
(Т-1, а.с.116).

09.04.2013 р. в присутності представника
Залізничного РВ ЛМУ УМВС України,
Позивачу передано обладнання та інше
майно, що згідно акту опису від 06.10.2011 р.
зберігалося на складі товариства (Т-1,
а.с.129).

В суді першої та апеляційної інстанцій
Позивач вказує на те, що доказом
наявності неповернутого товару є
складений ним інвентаризаційний опис
майна (Т-1, а.с.118-128).

Положеннями Інструкції основних
засобів, нематеріальних активів,
товарно-матеріальних цінностей,
грошових коштів і документів та
розрахунків, затвердженої наказом МФ
України №69 від 11.08.1994 р. та
зареєстрованої в Мін'юсті 26.08.1994 р.
№202/412 - визначено порядок проведення
інвентаризації юридичними особами та
не визначено можливість проведення
інвентаризації у фізичної особи -
підприємця у зв»язку з тим, що
проведення інвентаризації базується
співставленням фактичних даних з
даними бухгалтерського обліку, який
фізична особа - підприємець, відповідно
до Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» №996 від 16.07.1999 р. вести не
зобов»язаний.

Згідно патенту серія ПАЕ №347817
встановлено, що Позивач має юридичний
статус фізичної особи -підприємця і є
платником єдиного податку,
бухгалтерський облік не веде (Т-1, а.с.150).

У відповідності до вимог ст. 32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, а підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін , а також інші обставини , які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Ці
дані встановлюються такими засобами:
письмовими і речовими доказами,
висновками судових
експертів;поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб ,
які беруть участь в судовому процесі ,
мають бути викладені письмово.

У відповідності до частин 1-2 ст.9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» від
16.07.1999, № 996-XIV (із змінами та
доповненнями) підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

ФОП ОСОБА_2 таких документів на
підтвердження придбання та вартості
втраченого (за її твердженням) товару
не надано.

Позивач в позовній заяві також просить
стягнути з Відповідача 12 469,00 грн.
коштів за втрачене обладнання, 10 000,00
грн. та 3 000 дол. США (що в розрахунку
Позивача еквівалентно 30 000,00 грн.) що
знаходились в приміщенні магазину.

Позивачем в обґрунтування суми в
розмірі 12 469,00 грн. подано товарні чеки
(Т-1 а.с.97,99-101) такі дійсно підтверджують
факт придбання Позивачем обладнання в
травні 2003 р. Однак, Позивачем не
доведено належними та допустимими
доказами в розумінні ст.. 34 ГПРК України
, що саме це обладнання було вилучено з
павільйону НОМЕР_3 в ТЦ «Європа» в 2014 р.
Крім того, враховуючи назви придбаного
в 2003 р. товару (дзеркало, труби, товар
вказаний під літерами «R») суду не
надано доказів, що такий товар
знаходився в названому вище приміщенні
на час вилучення Відповідачем майна
Позивача.

За таких обставин, судова колегія
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про недоведеність
понесених Позивачем збитків на суму 12
469,00 грн.

Щодо стягнення з Відповідача 10 000,00 грн.
та 3 000 дол. США, що згідно розрахунків
Позивача еквівалентно 30 000,00 грн., які
знаходилися в приміщенні магазину,
судова колегія зазначає наступне.

В суді першої та апеляційної інстанцій
доказом наявності коштів в сумі 10 000,0
грн. є пояснення фізичної особи ОСОБА_6 ,
в яких зазначено , що Позивач в
присутності громадянки ОСОБА_6
перерахувала гроші в сумі 10 000,00 грн. і
положила такі в тумбочку.

Місцевим господарським судом
встановлено, що гр. ОСОБА_6 не
перебувала в трудових відносинах з
Позивачем та є сторонньою особою , про
що зазначено в протоколі судового
засідання місцевого господарського
суду від 31.03.2014 р. (Т-2 а.с.99-100).

Належних та допустимих доказів в
розумінні ст. 34 ПК України щодо
наявності коштів в сумі 3 000 дол. США,
крім заяви Позивача, ні суду першої ні
апеляційній інстанції Позивачем не
подано.

Прокуратурою Залізничного району м.
Львова перевірено законність
винесеної Залізничним РВ ЛМУ ГУ МВС
України Львівської області постанови
про відмову в порушенні кримінальної
справи за результатами проведеної
перевірки за зверненнями Позивача щодо
крадіжки речей з магазину НОМЕР_3 в ТЦ
«Європа» ТВК «Південний» та
самоправства адміністрації ТВК
«Південний». Даною перевіркою
встановлено, що прокуратурою району
вже проводилась перевірка за
аналогічним зверненням, за
результатами якої 14.06.2012 р. надано
відповідь за №6с12, з якої вбачається, що
за результатами проведених перевірок
Залізничним РВ ЛМУ ГУ МВС України у
Львівській області неодноразово
приймались рішення про відмову в
порушенні кримінальної справи. 07.06.2012 р.
оперуповноваженим СДСБЕЗ Залізничного
РВ Височанським С.І., на підставі п. 2 ст.
6 КПК України, у зв»язку з відсутністю в
діях працівників ТзОВ «Айпіє-Л»
злочину, передбаченого ст.. 185 КК
України. Повідомлено Позивача про те,
що відповідно до ч. 1 ст. 27 КПК України ,
справи про злочини передбачені ст.. 365
КК України щодо, дій , якими заподіяно
шкоду правам та інтересам окремих
громадян , порушується не інакше , як за
скаргою потерпілого ,якому і належить в
такому разі право підтримувати
обвинувачення. В цих справах дізнання і
досудове слідство не проводиться.

Згідно ч. 3 ст. 97 КПК України справи,
зазначені в ч. 1 ст. 27 цього Кодексу,
порушуються народним суддею.

Відтак, Позивачу запропоновано
звернутись із скаргою в Залізничний
районний суд м. Львова про порушення
кримінальної справи за фактом вчинення
адміністрацією ТзОВ «Айпіє-Л» злочину,
передбаченого ст. 356 КК України (Т-1,
а.с.160).

Слідчим суддею Залізничного суду м.
Львова ухвалою від 14.06.2013 р. скасовано
постанову слідчого від 26.04.2013 р. про
закриття кримінального провадження та
встановлено, що при проведенні
перевірки заяви ОСОБА_2 не було
належним чином перевірено усі дані, які
можуть вказувати на наявність ознак
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України .
Матеріали повернуто для додаткової
перевірки (Т-1, а.с.186).

З пояснень представників сторін
встановлено, що постанови по судовому
розслідуванні в кримінальному
провадженні на день винесення рішення
місцевим господарським судом та
апеляційним господарським судом не
прийнято.

Також Позивачем заявлена позовна
вимога про стягнення з Відповідача
упущеної вигоди в розмірі 77 523,00 грн., а
саме заробітної плати за період з
жовтня 2011 р. по 2013 р. (розрахунок
проведено з врахування середньої
заробітної плати фізичної особи в
Україні за 2011-2013 р. р.)

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 22 ЦК
України збитками є, зокрема, доходи, які
особа могла б реально одержати за
звичайних обставин , якби її право не
було порушено (упущена вигода).

Місцевим господарським судом вірно
зазначено , що пред»явлення вимоги про
відшкодування неодержаних доходів
(упущеної вигоди) покладається на
кредитора, а в даному випадку фізичної
особи - підприємця, обов»язок довести,
що ці доходи (вигода) не є абстрактними,
а дійсно були б ним отримані в разі
належного виконання боржником своїх
обов»язків. При визначенні реальності
неодержаних доходів мають
враховуватися заходи, вжиті кредитором
для їх одержання. У вигляді упущеної
вигоди відшкодовуються ті збитки, які
могли б бути реально отримані при
належному виконанні зобов»язання.

Судова колегія погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про відсутність наявності усіх
складових елементів складу цивільного
правопорушення для покладення
відповідальності на Відповідача з
відшкодування збитків у вигляді
упущеної вигоди в сумі 77 523,00 грн.

Позивачем повинно бути доведено за
допомогою документів бухгалтерського
та податкового обліку розмір завданих
збитків (упущеної вигоди), причинний
зв»язок між порушенням зобов»язання та
не отриманими доходами (прибутком), а
також зазначити з яких міркувань він
виходив при визначені розміру упущеної
вигоди. Однак такі докази не подані ні
місцевому господарському, ні
апеляційному господарському судам.

Місцевим господарським судом , на думку
судової колегії, вірно зазначено, що
оскільки Позивач є суб»єктом
підприємницької діяльності, то
розрахунок витрат Позивача з
посиланням на розмір середньої
заробітної плати фізичної особи в
Україні згідно даних Держкомстату, є
неналежним доказом наявності збитків
(упущеної вигоди) завданих
Відповідачем суб»єкту підприємницької
діяльності - Позивачу.

Відповідно до цього, висновок
місцевого господарського суду про
незадоволення позовних вимог про
стягнення з Відповідача 77 523,00 грн.
упущеної вигоди з підстав
необґрунтованості є вірним.

Також, Позивачем заявлено вимогу про
стягнення 100 000, 00 грн. моральної шкоди в
результаті понесених Позивачем
моральних страждань , в підтвердження
чого доказом вважає висновок судової
психічної експертизи (Т-1, а.с.168).

У відповідності до вимог ст.. 23
Цивільного кодексу України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності вини, крім
випадків встановлених частиною другою
цієї статті.

Моральна шкода полягає: 1). у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров»я; 2) у душевних
стражданнях , яких фізична особа
зазнала у зв»язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім»ї чи близьких родичів; 3). у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв»язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4). у приниженні
честі та гідності фізичної особи , а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Під немайновою шкодою, заподіяною
юридичній особі, слід розуміти втрати
немайнового характеру, що настали у
зв»язку з приниженням її ділової
репутації, посяганням на фірмове
найменування, товарний знак, виробничу
марку, розголошенням комерційної
таємниці, а також вчиненням дій,
спрямованих на зниження престижу чи
підриву довіри до її діяльності.

З акту судової психологічної
експертизи №600 від 16.09.2013 р. (по
матеріалам досудового розслідування
№0000009 від 23.11.2012 р. відносно
потерпілої ОСОБА_2) (-1, а.с.167-168)
вбачається, що експерт прийшов до
висновку , що якщо суд визнає, що
самовільне захоплення майна та
дострокове розірвання договору
супроводжувалося наданням неправдивої
відповіді з боку Відповідача, що
принижує людську гідність та ділову
репутацію ОСОБА_2, то тим самим
Відповідач наніс моральні страждання
(моральну шкоду) позивачу ОСОБА_2

Таким чином, експерт не дав однозначної
відповіді про наявність обставин, які
можуть слугувати підставою для
стягнення моральної шкоди , залишивши
це на розсуд суду.

Судова колегія погоджується з доводами
апелянта про те, що діями Відповідача
були створені такі обставини, які могли
нанести певних моральних страждань
особисто ОСОБА_2.

Однак, в господарському процесі
аналізу підлягають обставини, які
стосуються діяльності СПД з приводу
здійснення ним саме підприємницької
діяльності та дії інших осіб, які
виражаються у приниженні ділової
репутації підприємця.

Таке твердження відповідає п.4 ч. 2 ст. 23
ЦК України та висвітлене в постанові
Пленуму Верхового Суду України від
31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди».

Враховуючи вищенаведене, судова
колегія погоджується з висновком
місцевого господарського суду, що
Позивачем не надано доказів приниження
Відповідачем ділової репутації
Позивача, завдання йому моральної
шкоди, існування доказів наявності
прямого причинного зв»язку між
порушенням Відповідачем зобов»язання
та завданою моральною шкодою, а також
обґрунтованого розрахунку суми
моральної шкоди в такому розмірі, а
відтак позовні вимоги про стягнення 100
000,00 грн. моральної шкоди правомірно
визнано такими, що не підлягають до
задоволення.

Апелянт наголошує на неправомірності
дій Відповідача щодо дострокового
розірвання договору оренди від 01.11.2010 р.
та самоуправстві сторони щодо
вилучення майна Позивача. З даного
приводу судова колегія зазначає, що
предметом даного спору є стягнення
збитків, спричинених на думку
Скаржника, неправомірними діями
Відповідача.

У відповідності до вимог ст. 101 ГПК
України, апеляційна інстанція не
вправі переглядати рішення місцевого
господарського суду щодо вимог, які не
були предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Питання щодо правомірності розірвання
договору оренди від 01.11.2010 р. у той
спосіб , який було вчинено (шляхом
надсилання листів) може бути предметом
розгляду в окремому позовному
провадженні, оскільки Позивачем були
заявлені вимоги лише про стягнення
збитків та моральної шкоди.

Щодо неправомірності дій Відповідача в
частині виселення Позивача з займаного
приміщення, як зазначено вище, дії
Відповідача були предметом розгляду
слідчим суддею Залізничного суду м.
Львова, який ухвалою від 14.06.2013 р.
скасував постанову слідчого про
закриття кримінального провадження та
повернув матеріали для додаткової
перевірки.

Як з»ясовано в судовому засіданні,
вивіз речей з павільйону, в якому
здійснювала діяльність Позивач,
здійснювався під час перебування її на
лікарняному, з приводу чого ОСОБА_2
звернулась з заявою до правоохоронних
органів щодо притягнення винних осіб
до відповідальності.

Таким чином, судова колегія зазначає,
що у суб»єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_2 з Відповідачем
склалось ряд правовідносин (орендні,
відшкодування шкоди, вчинення
неправомірних дій працівниками
Відповідача), які не можуть бути
розглянуті в межах одного позовного
провадження про відшкодування збитків
та моральної шкоди.

Виходячи з наведеного та
враховуючи, що доводами апеляційної
скарги правомірності висновків суду
першої інстанції не спростовано,
обставини, які відповідно до статті 104
ГПК України є підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції, в порядку статтей 33,34 ГПК
України, апелянтом не доведено, а
оскаржуване судове рішення прийняте у
відповідності з нормами матеріального
та процесуального права, фактичними
обставинами та матеріалами справи,
апеляційний господарський суд підстав
для задоволення апеляційної скарги та
скасування рішення місцевого
господарського суду не вбачає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.
ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський
суд, - ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду
Львівської області від 09.04.2014 р. у
справі № 914/4593/13 залишити без змін,
апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 22.04.2014 р.
(Вхідний № ЛАГС 01-05/2010/14 від 29.04.2014р.) -
без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України в порядку
та строки, передбачені статтями 109-110
Господарського процесуального кодексу
України.

4. Справу № 914/4593/13 повернути
Господарському суду Львівської
області.

Повний текст постанови складено та
підписано 16.07.2014 р.

Головуючий суддя
Давид Л.Л.

Суддя
Гриців В.М.

Суддя
Данко Л.С.