КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2014 р. Справа№ 910/1409/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Авдеєва П.В.

Гончарова С.А.

за участю представників:

від позивача: представник - Сагаль С.В. -
за довіреністю,

від відповідача: представник -
Максименко А.П. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Семенівське хлібоприймальне
підприємство"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 26.03.2014 р.

у справі № 910/1409/14 (суддя Блажівська О.Є.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Семенівське
хлібоприймальне підприємство", м.
Семенівка Чернігівської обл.

до Антимонопольного комітету України в
особі Тимчасової адміністративної
колегії Антимонопольного комітету
України

про визнання недійсним рішення №28-р/тк
від 16.10.2013 р.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 р. Приватне акціонерне
товариство "Семенівське
хлібоприймальне підприємство"
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до
Антимонопольного комітету України в
особі Тимчасової адміністративної
колегії Антимонопольного комітету
України про визнання недійсним та
скасування рішення Тимчасової
адміністративної колегії
Антимонопольного комітету України
«Про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції та
накладення штрафу» від 16.10.2013 р. №28-р/тк
справа №02-05/41-2013.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 26.03.2014 р. у справі №910/1409/14 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Приватне акціонерне товариство
"Семенівське хлібоприймальне
підприємство" звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою,в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
висновки суду першої інстанції щодо
ненадання апелянтом жодної інформації,
яка ь свідчила, що він зазначає значної
конкуренції на ринку послуг із
зберігання зерна в територіальних
межах Семенівського району
Чернігівської області є
безпідставними та необґрунтованими, а
саме рішення суду першої інстанції
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права
на підставі неповно дослідження
матеріалів справи.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач зазначає, що рішення
Господарського суду міста Києва від
26.03.2014 р. є законним та обґрунтованим та
таким, що прийнято без порушень норм
матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримав у повному обсязі, просив
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив залишити її
без задоволення, а оскаржуване рішення
без змін.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, відзив на
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи,
Тимчасовою адміністративною колегією
Антимонопольного комітету України
розглянуто справу № 02-05/41-2013 про
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції Приватним
акціонерним товариством «Семенівське
хлібоприймальне підприємство».

За результатами розгляду даної справи
Тимчасовою адміністративною колегією
Антимонопольного комітету України
прийнято рішення від 16.10.13 № 28-р/тк
(Рішення) яким визнано, що Приватне
акціонерне товариство «Семенівське
хлібоприймальне підприємство» займало
монопольне (домінуюче) становище на
ринку послуг із зберігання зерна в
територіальних межах Семенівського
району Чернігівської області у період
з липня 2010 року по червень 2012 року.
Визнано дії Приватного акціонерного
товариства «Семенівське
хлібоприймальне підприємство» щодо
встановлення економічно
необґрунтованих цін (тарифів) на
послуги із зберігання зерна (приймання,
очищення, сушіння, зберігання та
відвантаження) у період з липня 2010 року
по червень 2012 року порушенням,
передбаченим пунктом 2 статті 50,
пунктом 1 частини другої статті 13
Закону України «Про захист економічної
конкуренції», у вигляді зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку послуг із зберігання зерна
шляхом встановлення таких цін
реалізації товару, які неможливо було б
встановити за умов існування значної
конкуренції на ринку.

За вчинення порушення накладено на
Приватне акціонерне товариство
«Семенівське хлібоприймальне
підприємство» штраф у розмірі 70 000
(сімдесят тисяч) гривень, зобов'язано
Приватне акціонерне товариство
«Семенівське хлібоприймальне
підприємство» припинити порушення,
зазначене у пункті 2 цього рішення, у
двомісячний строк з дня отримання
рішення.

Звертаючись до господарського суду,
позивач посилається на те, що
оспорюване рішення відповідача
прийнято на підставі неповного
з'ясування обставин, зокрема,
відповідач не наводить об'єктивних
даних та аргументів в підтвердження
того, що позивач займав монопольне
(домінуюче) становище на ринку послуг
із зберігання зерна в територіальних
межах Семенівського району
Чернігівської області у період з липня
2010 року по червень 2012 року, відповідач
при визначенні бар'єрів вступу на ринок
та бар'єрів виходу з ринку оцінював
лише ситуацію, яка склалася з
отриманням зазначених послуг
споживачами та витрати необхідні для
будівництва зерносховищ та придбання
обладнання для зберігання зерна, в той
час як, на думку позивача, слід було
розглянути обставини, що перешкоджають
новим суб'єктам господарювання почати
конкурувати з позивачем. При цьому,
позивач зазначає, що відповідач не
визначив потенційних конкурентів, які
можуть надавати аналогічні послуги.

26.03.2014 року позивач подав до суду першої
інстанції заяву про відновлення
пропущеного строку для оскарження
рішення Тимчасової адміністративної
колегії Антимонопольного комітету
України від 16.10.2013 року, яка мотивована
тим, що позивач в межах строку,
встановленого ст. 60 Закону України "Про
захист економічної конкуренції",
оскаржив вказане рішення до Окружного
адміністративного суду міста Києва,
однак суд ухвалою від 24.12.2013 року у
справі №826/18809/13-а за позовом Приватного
акціонерного товариства «Семенівсьі
хлібоприймальне підприємство» до
Антимонопольного комітету України про
визнання неправомірним та скасування
рішення № 28-р/тк від 16.10.2013 року закрив
провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки справу не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

З огляду на зазначене, як стверджує
позивач, до закінчення двомісячного
строку він звернувся до господарського
суду міста Києва з відповідним позовом,
однак господарський суд ухвалою від
31.12.2013 року повернув позовну заяву без
розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 63 ГПК
України. Виправивши недоліки, які були
підставою для повернення позову,
позивач звернувся повторно до суду з
даним позовом. Відтак зазначені дії, на
думку позивача, свідчать про
поважність причин пропуску
двомісячного строку на звернення до
суду з позовом про оскарження рішення
від 16.10.2013 року № 28-р/тк, а тому позивач
просить суд в порядку ст. 53 ГПК України
відновити пропущений строк.

Згідно ст. 1 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України"
Антимонопольний комітет України є
державним органом із спеціальним
статусом, метою діяльності якого є
забезпечення державного захисту
конкуренції у підприємницькій
діяльності та у сфері державних
закупівель. Особливості спеціального
статусу Антимонопольного комітету
України обумовлюються його завданнями
та повноваженнями, в тому числі роллю у
формуванні конкурентної політики, та
визначаються цим Законом, іншими
актами законодавства і полягають,
зокрема, в особливому порядку
призначення та звільнення Голови
Антимонопольного комітету України,
його заступників, державних
уповноважених Антимонопольного
комітету України, голів територіальних
відділень Антимонопольного комітету
України, у спеціальних процесуальних
засадах діяльності Антимонопольного
комітету України, наданні соціальних
гарантій, охороні особистих і майнових
прав працівників Антимонопольного
комітету України на рівні з
працівниками правоохоронних органів, в
умовах оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 цього Закону
розпорядження, рішення та вимоги
органу Антимонопольного комітету
України, голови територіального
відділення Антимонопольного комітету
України, вимоги уповноважених ними
працівників Антимонопольного комітету
України, його територіального
відділення в межах їх компетенції є
обов'язковими для виконання у
визначені ними строки, якщо інше не
передбачено законом.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України"
визначено, що у сфері здійснення
контролю за дотриманням законодавства
про захист економічної конкуренції
Антимонопольний комітет України має
повноваження, в тому числі, розглядати
заяви і справи про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції та проводити
розслідування за цими заявами і
справами; приймати передбачені
законодавством про захист економічної
конкуренції розпорядження та рішення
за заявами і справами, перевіряти та
переглядати рішення у справах,
надавати висновки щодо кваліфікації
дій відповідно до законодавства про
захист економічної конкуренції;
перевіряти суб'єкти господарювання,
об'єднання, органи влади, органи
місцевого самоврядування, органи
адміністративно-господарського
управління та контролю щодо дотримання
ними вимог законодавства про захист
економічної конкуренції та під час
проведення розслідувань за заявами і
справами про порушення законодавства
про захист економічної конкуренції;при
розгляді заяв і справ про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції, проведенні перевірки та в
інших передбачених законом випадках
вимагати від суб'єктів господарювання,
об'єднань, органів влади, органів
місцевого самоврядуван органів
адміністративно-господарського
управління та контролю, їх посадових
осіб і працівників, інших фізичних та
юридичних осіб інформацію, в тому числі
з обмеженим доступом тощо.

Пунктом 11 Положення про територіальне
відділення Антимонопольного комітету
України, затвердженого розпорядженням
Комітету від 23 лютого 2001 р. № 32-р,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 30 березня 2001 року за №
129/5482 передбачено, що діяльність щодо
виявлення, попередження та припинення
порушень законодавства про захист
економічної конкуренції здійснюється
територіальним відділенням з
додержанням процесуальних засад,
визначених законодавчими актами
України, а також Правил розгляду заяв і
справ про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції, що
затверджуються Комітетом.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
розгляд справ про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції починається з прийняттям
розпорядження про початок розгляду
справи та закінчується прийняттям
рішення у справі.

Частиною 1 статті 48 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
визначено, що за результатами розгляду
справ про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції органи
Антимонопольного комітету України
приймають рішення, в тому числі про
визнання вчинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції; накладення штрафу тощо.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 50 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" зловживання монопольним
(домінуючим) становищем є порушенням
законодавства про захист економічної
конкуренції.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про
захист економічної конкуренції""
суб'єкт господарювання займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку товару, якщо: на цьому ринку у
нього немає жодного конкурента; не
зазнає значної конкуренції внаслідок
обмеженості можливостей доступу інших
суб'єктів господарювання щодо
закупівлі сировини, матеріалів та
збуту товарів, наявності бар'єрів для
доступу на ринок інших суб'єктів
господарювання, наявності пільг чи
інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається
становище суб'єкта господарювання,
частка якого на ринку товару перевищує
35 відсотків, якщо він не доведе, що
зазнає значної конкуренції.

Монопольним (домінуючим) також може
бути визнане становище суб'єкта
господарювання, якщо його частка на
ринку товару становить 35 або менше
відсотків, але він не зазнає значної
конкуренції, зокрема внаслідок
порівняно невеликого розміру часток
ринку, які належать конкурентам.

Вважається, що кожен із двох чи більше
суб'єктів господарювання займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку товару, якщо стосовно певного
виду товару між ними немає конкуренції
або є незначна конкуренція і щодо них,
разом узятих, виконується одна з умов,
передбачених частиною першою цієї
статті.

Монопольним (домінуючим) вважається
також становище кожного з кількох
суб'єктів господарювання, якщо
стосовно них виконуються такі умови:
сукупна частка не більше ніж трьох
суб'єктів господарювання, яким на
одному ринку належать найбільші частки
на ринку, перевищує 50 відсотків;
сукупна частка не більше ніж п'яти
суб'єктів господарювання, яким на
одному ринку належать найбільші частки
на ринку, перевищує 70 відсотків -і при
цьому вони не доведуть, що стосовно них
не виконуються умови частини четвертої
цієї статті.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про
захист економічної конкуренції",
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку є дії чи
бездіяльність суб'єкта господарювання,
який займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку, що призвели або
можуть призвести до недопущення,
усунення чи обмеження конкуренції, або
ущемлення інтересів інших суб'єктів
господарювання чи споживачів, які були
б неможливими за умов існування
значної конкуренції на ринку.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України
"Про захист економічної конкуренції"
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку, зокрема,
визнається:

1) встановлення таких цін чи інших умов
придбання або реалізації товару, які
неможливо було б встановити за умов
існування значної конкуренції на
ринку;

2) застосування різних цін чи різних
інших умов до рівнозначних угод з
суб'єктами господарювання, продавцями
чи покупцями без об'єктивно
виправданих на те причин;

3) обумовлення укладання угод
прийняттям суб'єктом господарювання
додаткових зобов'язань, які за своєю
природою або згідно з торговими та
іншими чесними звичаями у
підприємницькій діяльності не
стосуються предмета договору;

4) обмеження виробництва, ринків або
технічного розвитку, що завдало чи може
завдати шкоди іншим суб'єктам
господарювання, покупцям, продавцям;

5) часткова або повна відмова від
придбання або реалізації товару за
відсутності альтернативних джерел
реалізації чи придбання;

6) суттєве обмеження
конкурентоспроможності інших
суб'єктів господарювання на ринку без
об'єктивно виправданих на те причин;

7) створення перешкод доступу на ринок
(виходу з ринку) чи усунення з ринку
продавців, покупців, інших суб'єктів
господарювання.

Для виявлення ознак монопольного
становища відповідно до п. 2 Методики
визначення монопольного (домінуючого)
становища суб'єктів господарювання на
ринку, затвердженої Розпорядженням
Антимонопольного комітету України від
5 березня 2002 року № 49-р, Антимонопольний
комітет України проводить наступні
дії:

- встановлює об'єкти аналізу щодо
визначення монопольного (домінуючого)
становища, а саме суб'єкта
господарювання (групи суб'єктів
господарювання), конкретний товар
(продукцію, роботи, послуги), який
випускається, постачається,
продається, придбавається
(споживається, використовується) цим
(цими) суб'єктом (суб'єктами)
господарювання;

- складає перелік товарів (робіт,
послуг), щодо яких має визначатися
монопольне (домінуюче) становище
суб'єкта господарювання і які мають
ознаки одного товару, товарної групи;

- складає перелік основних продавців
(постачальників, виробників), покупців
(споживачів) товарів (товарних груп);

- визначає товарні межі ринку;

- визначає територіальні (географічні)
межі ринку;

- встановлює проміжок часу, стосовно
якого має визначатися становище
суб'єктів господарювання на ринку -
визначає часові межі ринку;

- визначає обсяги товару, який
обертається на ринку;

- розраховує частки суб'єктів
господарювання на ринку;

- складає перелік продавців
(постачальників, виробників), покупців
(споживачів) товару (товарної групи) -
потенційних конкурентів, покупців, які
можуть продавати (постачати,
виробляти), придбавати (споживати,
використовувати) той самий або/та
аналогічний товар (товарну групу) на
ринку;

- визначає бар'єри вступу на ринок та
виходу з ринку для суб'єктів
господарювання, які продають
(постачають, виробляють), придбавають
(споживають, використовують) або можуть
продавати (постачати, виробляти),
придбавати (споживати,
використовувати) той самий або/та
аналогічний товар (товарну групу) на
ринку.

Відповідно п.5.1 Методики, товарні межі
ринку визначаються шляхом формування
групи взаємозамінних товарів (товарних
груп), у межах якої споживач за
звичайних умов може легко перейти від
споживання одного товару до споживання
іншого. Формування групи
взаємозамінних товарів (товарних груп)
здійснюється із переліку товарів, які
мають для продавців (постачальників,
виробників), покупців (споживачів,
користувачів) ознаки одного (подібного,
аналогічного) товару (товарної групи),
за показниками взаємозамінності, якими
зокрема є: подібність призначення,
споживчих властивостей, умов
використання тощо; подібність
фізичних, технічних, експлуатаційних
властивостей і характеристик, якісних
показників тощо; наявність спільної
групи споживачів товару (товарної
групи); відсутність суттєвої різниці в
цінах; взаємозамінність товарів
(товарної групи) з точки зору їх
виробництва, тобто здатності
виробників запропонувати нові товари
на заміну існуючих. У процесі
визначення товарних меж ринку
попередньо визначена група
взаємозамінних товарів (товарних груп)
може бути поділена на декілька підгруп
або приєднана до іншої групи.

Відповідно п. 5.2 Методики, при
проведенні дослідження необхідно
враховувати, що взаємозамінні товари
належать до групи однорідних товарів
(товарних груп), які розглядаються
споживачем як один і той же товар
(товарна група), і які можуть бути
стандартизовані або диференційовані.

Згідно п. 6.1. Методики, територіальні
(географічні) межі ринку певного товару
(товарної групи) визначаються шляхом
установлення мінімальної території, за
межами якої з точки зору споживача
придбання товарів (товарної групи), що
належать до групи взаємозамінних
товарів (товарної групи), є неможливим
або недоцільним. При цьому, зокрема,
можуть враховуватися: фізичні і
технічні характеристики товару
(товарної групи); технологічні зв'язки
між виробниками і споживачами;
можливості щодо технічного,
гарантійного, абонентського
обслуговування; співвідношення цін,
зокрема рівень співвідношення цін на
певні товари (товарні групи) в межах
цього ринку, прийнятний для виробників
чи споживачів; можливості щодо
переміщення попиту на товар (товарну
групу) між територіями, які за
припущенням входять до одного
географічного ринку, зокрема
можливість збереження рівня якості і
споживчих властивостей товару
(товарної групи) при транспортуванні;
рівень транспортних витрат, включаючи
особливості транспортування товару
(товарної групи); наявність торгових,
складських приміщень, зручностей
виконання вантажно-розвантажувальних
робіт, можливостей виконання
передпродажної підготовки; наявність
знаків для товарів і послуг; наявність
на відповідній території та рівень
бар'єрів на вивезення чи ввезення
товару (товарної групи), а саме:
адміністративних бар'єрів; економічних
й організаційних обмежень; впливу
вертикальної (горизонтальної)
інтеграції; бар'єрів, що пов'язані з
ефектом масштабу виробництва; бар'єрів,
що базуються на абсолютній перевазі
рівня витрат; бар'єрів, пов'язаних з
розмірами капітальних витрат або
обсягів інвестицій, що необхідні для
вступу на певний товарний ринок;
обмежень щодо попиту; екологічних
обмежень; бар'єрів, що перешкоджають
виходу з ринку, тощо; місце
розташування специфічних груп
споживачів; рівень цін на певні товари
(товарні групи) на відповідних суміжних
територіях, можливість переміщення
пропозиції товару (товарної групи) між
цими територіями. При остаточному
визначенні територіальних
(географічних) меж ринку визначальною є
менша здатність до переміщення або
попиту, або пропозиції.

Коректність визначення територіальних
(географічних) меж товарного ринку може
бути перевірена дослідженням
відкритості ринку щодо
міжрегіональної та/або міжнародної
торгівлі, (пункт 6.2 Методики).

Згідно п. 7.1 Методики, часові межі ринку
визначаються як проміжок часу (як
правило - рік), протягом якого
відповідна сукупність
товарно-грошових відносин між
продавцями (постачальниками,
виробниками) і споживачами утворює
ринок товару із сталою структурою.

Відповідно до п. 15.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування конкурентного
законодавства" № 15 від 26.12.2011 року,
установлення монопольного
(домінуючого) становища суб'єкта
(суб'єктів) господарювання включає
застосування як структурних, так і
поведінкових показників, що
характеризують стан конкуренції на
ринку. При цьому застосування
структурних показників зумовлюється
встановленням об'єкта аналізу,
визначенням товарних, територіальних
(географічних), часових меж ринку на
підставі інформації, яка може бути
використана для визначення
монопольного (домінуючого) становища.

Товаром, щодо якого визначається
монопольне (домінуюче) становище
позивача, є послуга із зберігання
зерна, що надається суб'єктом
господарювання. Відповідно до статті 1
Закону України «Про зерно та ринок
зерна в Україні» зберігання зерна - це
комплекс заходів, які включають
приймання, доробку (очищення, сушіння),
зберігання та відвантаження зерна.

Товарними межами у спірному рішенні
визначено послуги із зберігання зерна
Територіальними (географічними) межами
ринку зберігання зерна визначені
територіальні межі Семенівського
району Чернігівської області. При
визначенні територіальних меж ринку
враховано: що зв'язки між продавцями і
покупцями товарів є сталими; низький
рівень транспортних витрат для
споживачів послуг. Часовими межами
ринку визначено період з 1 липня 2010 року
по 30 червня 2012 року, що збігається з
2010/2011 та 2011/2012 маркетинговими роками.

В межах Семенівського району
потенційні конкуренти для ПрАТ
«Семенівське ХПП» відсутні;
адміністративні, організаційні та
екологічні обмеження для вступу
потенційних конкурентів на ринок
відсутні. В той же час економічними
бар'єрами вступу на ринок є витрати,
необхідні для будівництва зерносховищ
та придбання обладнання для зберігання
зерна. ПрАТ «Семенівське ХПП» не надало
жодної інформації, яка б свідчила, що
воно зазнає значної конкуренції на
ринку послуг із зберігання зерна в
територіальних межах Семенівського
району Чернігівської області.

Відповідно до матеріалів справи, копія
рішення Тимчасової адміністративної
колегії Антимонопольного комітету
України від 16.10.2013 року № 28-р/тк була
надіслана позивачу із супровідним
листом від 24.10.2013 року № 126-26-13/07-10368 та
отримана позивачем 29.10.2013 року, що
підтверджується повідомленням про
вручення № 281 від 24.10.2013 року.

Відповідно ч. 1 ст. 60 ЗУ "Про захист
економічної конкуренції'", заявник,
відповідач, третя особа мають право
оскаржити рішення органів
Антимонопольного комітету України
повністю або частково до
господарського суду у двомісячний
строк з дня одержання рішення. Цей
строк не може бути відновлено.

Заяву позивача про відновлення
пропущеного строку на оскарження
даного рішення в порядку ст. 53 ГПК
України суд першої інстанції
обгрунтовано відхилив з огляду на
наступне.

Згідно поштового штемпеля на конверті,
в якому надійшла дана позовна заява до
місцевого господарського суду, та
опису вкладення в цінний лист,
адресованого суду, позивач звернувся
до суду з позовом про визнання
недійсним рішення Тимчасової
адміністративної колегії
Антимонопольного комітету України від
16.10.2013 року № 28-р/тк - 29.01.2014 року, тобто
після спливу, встановленого ч. 1 ст. 60
Закону України "Про захист економічної
конкуренції" двомісячного строку на
оскарження рішення органів
Антимонопольного комітету України.

Відповідно п. 2 Постанови Пленуму ВГСУ
"Про деякі питання практики
застосування конкурентного
законодавства" № 15 від 26.12.2011 року, у
застосуванні згаданого припису
частини першої статті 60 Закону України
"Про захист економічної конкуренції", а
також частини другої статті 47 цього
Закону господарським судам слід
враховувати таке.

За цими приписами передбачені ними
строки оскарження рішень органу
Антимонопольного комітету України не
може бути відновлено.

Таким чином, зазначені строки є
присічними. Встановлена Цивільним
кодексом України позовна давність до
відповідних правовідносин не
застосовується, так само як і в
оскарженні розпоряджень
Антимонопольного комітету України та
його органів.

Аналогічним чином вирішується й
питання щодо строків оскарження рішень
органів Антимонопольного комітету
України, прийнятих у справах про
недобросовісну конкуренцію.

Закінчення присічного строку,
незалежно від причин його пропуску
заінтересованою особою, є підставою
для відмови в позові про визнання
недійсним рішення (розпорядження)
Антимонопольного комітету України та
його органів.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відхилення доводів
позивача про те, що він в межах
двомісячного строку звернувся до
господарського суду, оскільки позивач
звертаючись до суду має подати позов,
який відповідає вимогам, встановленим
чинним процесуальним законодавством,
проте подана позивачем позовна заява
була повернута судом на підставі ст. 63
Господарського процесуального кодексу
України, що не може вважатись
своєчасним оскарженням до
господарського суду рішення в межах
двомісячного строку, встановленого
Законом для такого оскарження.

Отже, позивач звернувся до суду з даним
позовом лише 29.01.2014 року, тобто після
спливу двомісячного строку для
оскарження такого рішення.

Таким чином, строк оскарження рішення є
пропущеним, що позаяк є підставою для
відмови в позові про визнання
недійсним рішення повністю.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог повністю, з
даним висновком погоджується і колегія
суддів, оскільки він відповідає
обставинам справи та вимогам
законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Семенівське
хлібоприймальне підприємство"
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 26.03.2014 року у справі № 910/1409/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1409/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
П.В. Авдеєв

С.А. Гончаров