ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2014 р.
Справа № 911/2074/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Лилака Т.Д., розглянувши
справу

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, Київська обл., м. Броваридо
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
Київська обл., м. Броварипро стягнення 90
782,25 грн.,за участю представників:

позивача:ОСОБА_1; ОСОБА_3, довіреність
б/н від 02.07.2014 року;відповідача 1:ОСОБА_2;
ОСОБА_4, довіреність б/н від 11.06.2014
року;вільний слухач:ОСОБА_5,
посвідчення адвоката НОМЕР_1 від 27.05.2004
року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У травні 2014 року позивач звернувся з
позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (відповідач) про відшкодування
реальних збитків, шляхом стягнення 90
782,00 грн., у зв'язку з неналежним
виконанням останнім зобов'язань за
договором оренди відділу магазину №
б/н від 01.04.2009 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказує, що дані збитки завдані йому
відповідачем у результаті пожежі у
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», що належить
відповідачу та одночасно пожежі
орендованого позивачем у відповідача
по договору оренди відділу магазину
від 01.04.2009 р. приміщення, в результаті
чого було пошкоджено майно позивача та
понесені збитки у розмірі 90 782,00 грн.,
які просить стягнути з відповідача,
посилаючись на положення ст.ст. 224, 225 ГК
України.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 03.06.2014 року порушено
провадження у справі та призначено до
розгляду на 19.06.2014 року.

Через канцелярію суду 19.06.2014 року
відповідач надав відзив на позовну
заяву, в якому проти позову заперечував
та просив відмовити у задоволенні
позову.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 19.06.2014 року розгляд справи
було відкладено у зв'язку з
задоволенням клопотання позивача про
відкладення розгляду справи на 03.07.2014
року.

Через канцелярію господарського суду
Київської області 03.07.2014 року позивач
подав клопотання про витребування
доказів, яке судом задоволено.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 03.07.2014 року в порядку ст. 38
ГПК України витребувано додаткові
докази по справі та уповноважено на їх
отримання представника позивача.
Розгляд справи було відкладено на
17.07.2014 року.

Через канцелярію суду 17.07.2014 року
позивач повторно подав клопотання про
витребування доказів, яке судом
задоволено.

Оскільки суд відкладав розгляд справи,
надаючи можливість учасникам судового
процесу реалізувати свої процесуальні
права на представництво інтересів у
суді та подання доказів в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень, і враховуючи процесуальні
строки розгляду спору, встановлені ст.
69 ГПК України, суд не знаходить підстав
для відкладення розгляду справи та
повторного задоволення клопотання
позивача.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.04.2009 року між приватним підприємцем
ОСОБА_2 (орендодавець) та приватним
підприємцем ОСОБА_1 (орендар) був
укладений договір оренди відділу
магазину, за умовами якого
орендодавець зобов'язується передати
орендареві, орендар зобов'язується
прийняти у тимчасове володіння та
користування приміщення, визначене у
цьому договорі , а також сплачувати
орендодавцеві орендну плату.

Приміщення, яке передається в оренду за
цим договором (надалі іменується
«приміщення»), знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 має загальну площу 41
квадратний метр, і належить
орендодавцю на підставі договору
купівлі-продажу серія АЕК № 605295 від
21.06.2002 року, що засвідчується витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно Броварським бюро
технічної інвентаризації № 2-9 від
08.07.2002 року (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, відділ
надається в оренду на строк 1095 днів з
моменту підписання договору.

Згідно п. 9.1. договору, цей договір
набуває чинності з моменту його
підписання і діє до повного виконання
сторонами свої зобов'язань за цим
договором.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 175
Господарського кодексу України
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до п. 1 ст. 283 Господарського
кодексу України за договором оренди
одна сторона (орендодавець) передає
другій стороні (орендареві) за плату на
певний строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.
Пунктом 6 цієї статті визначено, що до
відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом.

Судом встановлено, що 09.06.2011 року до
Броварського МВ ВС надійшла заява
позивача, в якій останній повідомив, що
у ніч на 01.06.2011 року у приміщенні
магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що по АДРЕСА_1
від короткого замкнення в системі
електроживлення виникла пожежа.
Внаслідок пожежі йому було завдано
значної матеріальної шкоди на суму 74
539,05 грн.

21.05.2014 року позивач повторно звернувся
до відповідача претензією із вимогою
відшкодувати збитки для відновлення
пошкодженого майна в сумі 280 599,05 грн., що
залишена відповідачем без відповіді.

Вказані обставини послужили підставою
для звернення позивача до суду з даним
позовом про стягнення збитків. В
обґрунтування своєї позиції позивач
посилається на ст.ст. 224, 225 ГК України,
1166, 1192 ЦК України.

Відповідно до ст.1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

У відповідності до ст.22 ЦК України,
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Під збитками розуміються втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України. учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, потрібно довести наявність
елементів складу цивільного
правопорушення, а саме: протиправної
поведінки, факт понесення збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками, вину.
За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільно-правова
відповідальність не настає.

Згідно ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу
збитків, що підлягають відшкодуванню
особою, яка допустила господарське
правопорушення, включаються зокрема:

- додаткові витрати (штрафні санкції,
сплачені іншим суб'єктам, вартість
додаткових робіт, додатково витрачених
матеріалів тощо), понесені стороною,
яка зазнала збитків внаслідок
порушення зобов'язання другою
стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена
вигода), на який сторона, яка зазнала
збитків, мала право розраховувати у
разі належного виконання зобов'язання
другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної
шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 623 Цивільного кодексу
України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки. Розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором.

Таким чином, юридичною підставою для
усіх видів цивільно-правової чи
господарсько-правової
відповідальності є наявність певних
умов, що у своїй сукупності утворюють
склад цивільного (господарського)
правопорушення. Необхідними умовами
цивільно-правової та
господарсько-правової
відповідальності за загальним
правилом є: протиправна поведінка, дія
чи бездіяльність особи, шкідливий
результат такої поведінки (збитки),
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та шкодою, вина
правопорушника. Перші три елементи
розглядаються як об'єктивні умови
відповідальності, доведення наявності
на яких покладається на кредитора.
Четвертий складовий елемент
правопорушення - вина є суб'єктивною
умовою цивільно-правової
відповідальності особи, яка порушила
зобов'язання. Тому кредитор має довести
не лише розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, але й сам факт
порушення боржником його обов'язку та
причинний зв'язок між цим порушення і
шкодою. Навпаки, щоб звільнитись від
відповідальності, боржник має довести
відсутність своєї вини.

Позивач у позовній заяві посилається
на пункт 4.2. договору, яким встановлено,
що орендодавець зобов'язаний
забезпечити реальну можливість
цілодобового використання приміщення,
встановлення охоронної та
протипожежної сигналізації.

У випадку порушення своїх зобов'язань
за цим договором сторони несуть
відповідальність, визначену цим
договором та чинним в Україні
законодавством. Порушення зобов'язання
є його невиконання або неналежне
виконання, тобто виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (п. 7.1. договору )

На виконання умов договору
відповідачем - приватним підприємцем
ОСОБА_2 (замовник) укладено договір №
642/11 на централізовану охорону майна на
об'єкті підрозділом Державної служби
охорони при Міністерстві внутрішніх
справ України від 03.04.2011 року (наявним в
матеріалах справи) з Управлінням
Державної служби охорони при ГУ МВС
України в Київській області (охорона)
за умовами, якого замовник доручає, а
охорона зобов'язується здійснювати
охорону майна замовника на об'єкті та
обслуговування сигналізації на цьому
об'єкті.

Охорона майна, що знаходиться на
об'єкті, здійснюється охороною у дні і
години, вказані у дислокації, за
адресою: АДРЕСА_1 (п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 1 договору,
сигналізацією є сукупність
змонтованих на об'єкті спільно діючих
технічних засобів (ОС - охоронна
сигналізація, ОПС - охоронно-пожежна
сигналізація), яка призначена для
контролю та передачі на ПЦС сповіщень
про проникнення та /або напад на об'єкт
чи порушення цілісності його
архітектурно-будівельних конструкцій.

Також між Управлінням Державної служби
охорони при ГУ МВС України в Київській
області (виконавець) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (замовник)
укладено договір на надання послуг
спостереження сигналізації
термінового виклику наряду охорони №
864/11 від 27.05.2011 року, наявний в
матеріалах справи.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості, полагодити
пошкоджену річ тощо) або відшкодувати
завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

В якості доказів понесення збитків на
заявлену суму позивачем надано перелік
майна, коштів та товару магазину
мобільного зв'язку, який відповідачем
не підписаний та копії видаткових
накладних отримання товару ФОП ОСОБА_1.

Однак, позивачем не надано суду жодних
документів, на підтвердження того, що
майно згідно вищевказаного переліку
знаходилося в орендованому позивачем
приміщенні за договором оренди відділу
магазину № б/н від 01.04.2009 року та не
доведено факт порушення відповідачем
взятих на себе зобов'язань за спірним
договором та причинний зв'язок між цим
порушенням і шкодою.

Суд звертає увагу на те, що позовні
вимоги повинні бути доведені «поза
розумним сумнівом». У цьому разі
розумний сумнів не є сумнівом, що
базується на чисто теоретичній
можливості чи викликаний для уникнення
негативних висновків. Суд повинен
спиратися на всі елементи наданих йому
доказів чи у разі потреби на ті, які він
зможе офіційно отримати. (Справа
Європейського суду з прав людини
«Грецька справа", № 3321/67, 3322/67, 3323/67, 3344/67,
доповідь Комісії від 5 листопада 1969 р.;
рішення Європейського суду з прав
людини по справі «Вільваража та інші
проти Обєднаного Королівства» від 30
жовтня 1991 р. № 215, § 107; рішення
Європейського суду з прав людини по
справі «Науменко проти України» від 10
лютого 2004 року § 109).

Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Пунктом 7.2. договору оренди,
встановлено, що сторони не несуть
відповідальність за порушення своїх
зобов'язань за цим договором, якщо воно
сталося не з їх вини. Сторона
вважається невинуватою, якщо вона
доведе, що вжила всіх залежних від неї
заходів для належного виконання
зобов'язання.

Висновком від 08.06.2011 року по
дослідженню пожежі, що виникла 1 червня
2011 року в будівлі магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1
встановлено, що причиною пожежі в
будівлі магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за
адресою: АДРЕСА_1, могло
стати коротке замкнення в системі
електроживлення кондиціонеру,
розташованого в відділі продовольчих
товарів ПП ОСОБА_6 (приміщення №3).

Доказів того, що позивачами понесені
збитки, саме у зв'язку з неправомірними
діями відповідача - фізичною особою
ОСОБА_2 суду не надано.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Отже, розподіл тягаря доказування
визначається предметом спору. За
загальним правилом обов'язок (тягар)
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Належність доказів - спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. При цьому питання
про належність доказів остаточно
вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

З огляду на те, що позивачем, належними
та допустимими доказами, у розумінні
ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу, не доведено
суду факту порушення умов договору
оренди відділу магазину № б/н від 01.04.2009
року (протиправна поведінка),
необґрунтовано суму заявлених
позовних вимог (шкоди) та не доведено
вини відповідача, суд дійшов висновку
про недоведеність позовних вимог про
стягнення 90 782,00 грн. реальних збитків
за договором оренди та відмову у
задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, при
відмові в задоволенні позову,
господарські витрати покладаються на
позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
33, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено:21 07.2014 р.

Суддя
Т.Д. Лилак