КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2014 р. Справа№ 911/4352/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від прокуратури: Манжай М.С. - прокурор
відділу прокуратури Київської області

від відповідача-1: Борецька О.Ю. - за дов.

від відповідача-2: не з'явився

від відповідача-3: Гнидка М.В. - за дов.

від третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медіа»

на рішення Господарського суду
міста Києва від 10.02.2014

у справі № 911/4352/23 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Заступника прокурора
Києво-Святошинського району Київської
області

до 1) Київської обласної державної
адміністрації;

2) Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області;

3) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медіа»

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача: Державне підприємство
«Науково-дослідний виробничий
агрокомбінат «Пуща Водиця»

про скасування розпоряджень, визнання
недійсним договору оренди земельної
ділянки та повернення земельної
ділянки

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора
Києво-Святошинського району Київської
області (далі, прокурор) звернувся до
Господарського суду Київської області
з позовом до Київської обласної
державної адміністрації (далі,
відповідач-1), Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області (далі, відповідач-2)
та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медіа» (далі,
відповідач-3 або ТОВ «Медіа») про 1)
визнання незаконним та скасування
розпорядження Київської обласної
державної адміністрації від 20.08.2004 № 526
«Про погодження місця розташування
об'єкта»; 2) визнання незаконним та
скасування розпорядження Київської
обласної державної адміністрації від
31.08.2004 № 551 «Про надання в оренду
земельних ділянок»; 3) визнання
незаконним та скасування
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області від 07.09.2004 № 345 «Про
передачу в оренду земельної ділянки
ТОВ «Медіа» під розміщення
торговельно-промислового комплексу»; 4)
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки, укладеного 07.09.2004
між Київською обласною державною
адміністрацією та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Медіа»,
посвідченого державним нотаріусом
Першої Київської обласної державної
нотаріальної контори ОСОБА_6 та
зареєстрованого в реєстрі за № 1-2139; 5)
зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медіа» повернути
земельну ділянку площею 3,4 га,
кадастровий номер :04:001:0037, що
знаходиться на території
Софіївсько-Борщагівської сільської
ради, Києво-Святошинського району,
Київської області за межами населеного
пункту до земель державної власності.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 22.11.2013 позов направлено за
підсудністю до Господарського суду
міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.11.2013 порушено провадження у
справі, до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача залучено Державне
підприємство «Науково-дослідний
виробничий агрокомбінат «Пуща Водиця»
(далі, третя особа або ДПНДВА «Пуща
Водиця»).

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 у справі №
911/4352/13 позовні вимоги прокурора
задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Медіа» звернулось
до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, відповідно до якої просить
рішення Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 у справі
№ 911/4352/13 скасувати та постановити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити повністю.

Апеляційна скарга відповідача-3
мотивована тим, що суд першої інстанції
невірно застосував норми
матеріального та процесуального права,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, невірно оцінив
докази, надані сторонами по справі і не
всебічно, неповно дослідив всі
матеріали справи та не об'єктивно виніс
рішення.

До апеляційної скарги відповідачем-3
також було додане клопотання про
відновлення пропущеного строку на
апеляційне оскарження.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медіа» у справі
№ 911/4352/13 було передано на розгляд
судді Київського апеляційного
господарського суду Михальській Ю.Б.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
15.04.2014 для розгляду апеляційної скарги
у справі № 911/4352/13 сформовано колегію
суддів у складі: головуючий суддя
Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В.,
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 15.04.2014
клопотання скаржника про відновлення
пропущеного строку на апеляційне
оскарження визнано обґрунтованим та
таким, що підлягає задоволенню, а
подані скаржником матеріали
достатніми для прийняття апеляційної
скарги до провадження. Розгляд справи
призначено на 24.04.2014.

23.04.2014 представник прокуратури подав
через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду відзив на
апеляційну скаргу, у якому просив
залишити рішення Господарського суду
міста Києва від 10.02.2014 без змін, а
апеляційну скаргу відповідача-3 без
задоволення.

Також, 23.04.2014 прокурором було подане
клопотання про повернення апеляційної
скарги та закриття провадження у даній
справі. Вказане клопотання мотивоване
тим, що на думку прокурора у суду
апеляційної інстанції були відсутні
підстави для поновлення відповідачу-3
строку на апеляційне оскарження, а тому
суд мав застосувати наслідки,
передбачені статтею 97 Господарського
процесуального кодексу України та
повернути апеляційну скаргу
відповідачу-3.

Колегія суддів, розглянувши у судовому
засіданні зазначене клопотання
прокурора, ухвалила відмовити у його
задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до статті 53 Господарського
процесуального кодексу України за
заявою сторони, прокурора чи з своєї
ініціативи господарський суд може
визнати причину пропуску
встановленого законом процесуального
строку поважною і відновити пропущений
строк, крім випадків, передбачених цим
Кодексом.

Про відновлення пропущеного строку
зазначається в рішенні, ухвалі чи
постанові господарського суду.

Тобто, право відновлювати пропущений
процесуальний строк належить виключно
господарському суду.

Клопотання про відновлення строку
подання апеляційної скарги з огляду на
приписи статті 53 Господарського
процесуального кодексу України
повинно містити обґрунтування
поважності причин пропуску такого
строку (за необхідності - з посиланням
на відповідні докази, які подаються
апеляційному господарському суду на
загальних підставах). При цьому
своєчасне (у межах встановленого
строку) подання первісної апеляційної
скарги і невідкладне (одразу після
одержання відповідної ухвали) усунення
скаржником недоліків, які стали
причиною повернення останньої,
враховуються апеляційним
господарським судом у вирішенні
питання про відновлення строку подання
апеляційної скарги разом з іншими
обставинами, на які посилається
скаржник у зазначеному клопотанні.

Враховуючи вимоги вищезазначених норм,
колегія суддів, дослідивши обставини,
на які посилається відповідач-3 як на
причину пропуску строку на апеляційне
оскарження, визнала їх поважними, а
клопотання скаржника таким, що
підлягає задоволенню.

Водночас, колегія суддів зазначає, що
вимога прокурора про закриття
провадження у справі також не підлягає
задоволенню з огляду на те, що згідно
вимог Господарського процесуального
кодексу України апеляційний
господарський суд такими
повноваженнями не наділений.

У судове засідання, призначене на
24.04.2014, представники відповідача-2 та
третьої особи не з'явились, про причини
неявки суд не повідомили, у зв'язку з
чим ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.04.2014 розгляд
справи було відкладено на 20.05.2014.

16.05.2014 від відповідача-1 через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду надійшов відзив на
апеляційну скаргу, у якому він просив
апеляційну скаргу відповідача-3
задовольнити, рішення Господарського
суду міста Києва від 10.02.2014 скасувати та
постановити нове, яким у задоволенні
позову відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 20.05.2014 у зв'язку
з неявкою у судове засідання
представників прокуратури,
відповідача-2 та третьої особи розгляд
справи було відкладено на 10.06.2014.

У судовому засіданні, призначеному на
10.06.2014, представники прокуратури,
відповідачів -1 та -3 подали клопотання
про продовження строку вирішення
спору.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.06.2014
продовжено строк вирішення спору у
справі, розгляд справи відкладено на
26.06.2014.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.06.2014 розгляд
справи відкладено на 01.07.2014.

Представники відповідача-2 та третьої
особи у судове засіданні 01.07.2014 не
з'явились, про причини неявки суд не
повідомили.

Враховуючи те, що у матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення відповідача-2 та третьої
особи про дату, час і місце проведення
судового засідання по розгляду
апеляційної скарги, а саме
повідомлення про вручення поштових
відправлень, колегія суддів вважає
можливим здійснити перевірку рішення
суду першої інстанції в апеляційному
порядку за наявними матеріалами справи
та без участі представників
відповідача-2 та третьої особи.

Представник прокуратури проти доводів,
викладених у апеляційній скарзі
відповідача-3 заперечував, просив
залишити її без задоволення, а рішення
суду без змін.

Представники відповідачів-1 та -3
підтримали доводи, викладені
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Медіа» у
апеляційній скарзі, просили її
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати, а у задоволенні
позову відмовити повністю.

Розглянувши в судових засіданнях
апеляційну скаргу, відзив на неї,
дослідивши матеріали справи та зібрані
у ній докази, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, судова колегія встановила
наступне:

20.08.2004 Київською обласною державною
адміністрацією прийнято розпорядження
№ 526 «Про погодження місця
розташування об'єкта» (том 1, а.с. 201)
(далі, Розпорядження № 526), яким
вирішено погодити місце розташування
об'єкта ТОВ «Медіа» - земельну ділянку
площею 3,4 га сіножатей за рахунок
земель ДП «Науково-дослідний,
виробничий агрокомбінат «Пуща-водиця»
на території Софіївсько-Борщагівської
сільської ради Києво-Святошинського
району для розміщення
торговельно-промислового комплексу.

Листом № 11-32-7119 від 25.08.2004 (том 1, а.с. 32)
Київська обласна державна
адміністрація дала згоду ТОВ «Медіа»
на розробку проекту відведення
земельної ділянки на території
Софіївсько-Борщагівської сільської
ради Києво-Святошинського району для
розміщення торговельно-промислового
комплексу.

На підставі листа Київської обласної
державної адміністрації
№ 11-32-7119 від 25.08.2004, клопотання ТОВ
«Медіа» та договору на виконання робіт
№ 7403 від 05.08.2004 Державним підприємством
«Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою»
розроблено проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки в оренду
ТОВ «Медіа» (том 1, а.с. 22-61).

Розпорядженням Київської обласної
державної адміністрації від 31.08.2004 № 551
«Про надання в оренду земельних
ділянок» (том 1, а.с. 59) (далі,
Розпорядження № 551) затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки в оренду ТОВ «Медіа» під
розміщення торговельно-промислового
комплексу на території
Софіївсько-Борщагівської сільської
ради Києво-Святошинського району,
розроблений Державним підприємством
«Київський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою» за
договором від 05.08.2004 № 7403; вирішено
вилучити з постійного користування
Державного підприємства
«Науково-дослідний, виробничий
агрокомбінат «Пуща-водиця» та надати в
оренду на 49 років ТОВ «Медіа» земельну
ділянку площею 3,4 га (сіножаті) на
території Софіївсько-Борщагівської
сільської ради Києво-Святошинського
району під розміщення
торговельно-промислового комплексу;
віднесено спірну земельну ділянку до
земель промисловості, транспорту,
зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення; встановлено річну орендну
плату - 10 відсотків від нормативної
грошової оцінки земельної ділянки;
доручено Києво-Святошинській
райдержадміністрації укласти та
підписати від імені обласної
держадміністрації договір оренди
спірної земельної ділянки із ТОВ
«Медіа» після затвердження в
установленому порядку її нормативної
грошової оцінки та за умови
попереднього відшкодування ним втрат
сільськогосподарського виробництва у
встановленому порядку, передбачивши
обмеження щодо використання земельної
ділянки, визначені чинним
законодавством та матеріалами
погодження проекту відведення.

На виконання Розпоряджень № 526 та № 551
Києво-Святошинською районною
державною адміністрацією Київської
області 07.09.2004 прийнято розпорядження
№ 345 «Про передачу в оренду земельної
ділянки ТОВ «Медіа» під розміщення
торговельно-промислового комплексу»
(далі, Розпорядження № 345; том 1, а.с. 16 ),
яким було доручено заступнику голови
райдержадміністрації Косенку Г.М.
укласти та підписати від імені
облдержадміністрації договір оренди
спірної земельної ділянки з ТОВ
«Медіа», а також оформити інші
необхідні для вчинення цієї угоди
документи.

07.09.2004 між Київською обласною державною
адміністрацією (орендодавець) та ТОВ
«Медіа» (орендар) було укладено договір
оренди земельної ділянки, посвідчений
державним нотаріусом Першої Київської
обласної державної нотаріальної
контори ОСОБА_6 та зареєстрований в
реєстрі за № 1-2139 (далі, Договір) (том 1,
а.с. 17-18), відповідно до умов якого
орендодавець на підставі Розпоряджень
№ 551 та № 345 передав, а орендар прийняв в
строкове, платне володіння і
користування земельну ділянку, що
перебуває у державній власності,
загальною площею 3,4 га (сіножаті - 3,4),
розміщену на території
Софіївсько-Борщагівської сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області, за межами
населеного пункту, для розміщення
торгівельно-промислового комплексу.
Термін дії Договору - 49 років.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
спір у справі виник у зв'язку з
оскарженням прокурором правомірності
прийняття Розпоряджень № 526, № 551
та № 345 та укладення на їх підставі
Договору оренди.

Як зазначає прокурор, внаслідок
недотримання відповідачами норм
чинного земельного законодавства
України були порушені інтереси держави
у сфері контролю за використанням та
охороною земель, ефективного
використання земельних ресурсів,
наслідком яких стало незаконне надання
у користування відповідачу-3 спірної
земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що
відповідачами порушено порядок зміни
цільового призначення земель, земельну
ділянку вилучено не у спосіб,
встановлений законодавством України,
не обчислено та не відшкодовано збитки,
заподіяні вилученням земель, а дозвіл
на розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
розпорядженням районної державної
адміністрації закріплений не був, а
лише містився у листі Київської
обласної державної адміністрації №
11-32-7119.

Рішення суду першої інстанції про
задоволення позову прокурора
мотивоване тим, що спірна земельна
ділянка відноситься до цінних земель, а
тому в силу положень частини 2 статті 150
Земельного кодексу України її
вилучення у третьої особи було можливе
не інакше як на підставі постанови
Кабінету Міністрів України чи рішення
відповідної місцевої ради за
погодженням з Верховною Радою України;
у матеріалах справи відсутні докази
добровільної відмови третьої особи від
права користування спірною земельною
ділянкою. Також, з огляду на порушення
встановленого статтею 124 Земельного
кодексу України та статтею 16 Закону
України «Про оренду землі» порядку
передачі в оренду земельної ділянки із
земель державної власності судом
визнано недійсним спірний Договір
оренди та, як наслідок, зобов'язано
відповідача-3 повернути спірну
земельну ділянку у державну власність.

У апеляційній скарзі скаржник
наголошує на тому, що позов заявлено
прокурором зі спливом визначеного
законодавством строку позовної
давності.

Апелянт зазначає, що спірна земельна
ділянка не відноситься до особливо
цінних груп грунтів. Також, відповідач-3
наголошує на тому, що судом невірно
застосовано норми статей 141 та 142
Земельного кодексу України, оскільки
питання щодо того, чи є третя особа
законним землекористувачем спірної
земельної ділянки та чи посвідчувалося
її право державним актом, як це
передбачено статтею 126 Земельного
кодексу України, не було предметом
розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
учасників судового процесу, дослідивши
докази, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія суддів зазначає
про відсутність підстав для скасування
судового рішення з огляду на наступне.

Відповідно статті 13 Конституції
України, земля є об'єктом права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією. Держава забезпечує
захист прав усіх суб'єктів права
власності та господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі статями 116, 123, 124 Земельного
кодексу України, статями 4, 15 Закону
України «Про оренду землі», юридичні
особи набувають права оренди земельних
ділянок із земель державної власності
за рішенням органів виконавчої влади в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, за проектами землеустрою
щодо відведення земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок
громадянам і юридичним особам із
зміною їх цільового призначення та із
земель запасу під забудову
здійснюється за проектами відведення в
порядку, встановленому статтями 118, 123
Земельного кодексу України.

У частині першій статті 15 Закону
України «Про оренду землі» встановлено
перелік істотних умов договору оренди
землі, відсутність однієї з яких згідно
з частиною другою цієї статті є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним.

Водночас, згідно з частиною четвертою
статті 15 Закону України «Про оренду
землі» невід'ємними частинами договору
оренди землі є: 1) план або схема
земельної ділянки, яка передається в
оренду; 2) кадастровий план земельної
ділянки з відображенням обмежень
(обтяжень) у її використанні та
встановлених земельних сервітутів; 3)
акт визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості); 4) акт
приймання-передачі об'єкта оренди; 5)
проект відведення земельної ділянки у
разі його розроблення згідно із
законом.

Відповідно до статті 22 Закону України
«Про землеустрій», землеустрій
здійснюється на підставі рішень
органів виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування щодо
проведення робіт із землеустрою.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
21 Закону України «Про місцеві державні
адміністрації» до повноважень
місцевої державної адміністрації
відноситься розпорядження землями
державної власності відповідно до
закону.

Розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій, прийняті в
межах їх компетенції, згідно з вимогами
частини 2 статті 6 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації», є
обов'язковими для виконання на
відповідній території всіма органами,
підприємствами, установами та
організаціями, посадовими особами та
громадянами.

Так, розпорядженням Київської обласної
державної адміністрації від 19.06.2002 № 340
«Про деякі питання регулювання
земельних відносин в Київській
області», зареєстроване в Київському
обласному управлінні юстиції 04.07.2002 за
№ 26/375, затверджений Порядок розгляду в
Київській облдержадміністрації питань
щодо передачі в оренду юридичним
особам земельних ділянок із зміною
цільового призначення, розпорядження
якими віднесено до її повноважень
(далі, Порядок).

Відповідно до пункту 3.2. Порядку,
райдержадміністрація розглядає
клопотання юридичної особи про
відведення земельної ділянки і за
погодженням з облдержадміністрацією -
органом, уповноваженим розпоряджатися
такими земельними ділянками, у
місячний строк дає згоду на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки.

Стаття 50 Закону України «Про місцеві
державні адміністрації» регламентує
судове оскарження рішень місцевих
державних адміністрацій.

Відповідно до норм зазначеної статті
розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій, акти інших
посадових осіб, які призначаються ними,
можуть бути оскаржені в судовому
порядку відповідно до закону.

За таких обставин, рішення місцевих
державних адміністрацій можуть бути
прийняті у формі розпорядження голів
місцевих державних адміністрацій або
акту інших посадових осіб, які
призначаються ними.

Акти місцевих державних адміністрацій
визначені статтею 6 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»,
згідно з якою на виконання Конституції
України, законів України, актів
Президента України, Кабінету Міністрів
України, міністерств та інших
центральних органів виконавчої влади,
власних і делегованих повноважень
голова місцевої державної
адміністрації в межах своїх
повноважень видає розпорядження, а
керівники управлінь, відділів та інших
структурних підрозділів - накази.

Відповідно до статті 41 Закону України
«Про місцеві державні адміністрації»,
голови місцевих державних
адміністрацій видають розпорядження
одноособово і несуть за них
відповідальність згідно із
законодавством. Акти місцевих
державних адміністрацій
ненормативного характеру, прийняті в
межах їх повноважень, набирають
чинності з моменту їх прийняття, якщо
самими актами не встановлено пізніший
термін введення їх у дію. Ці акти
доводяться до їх виконавців, а при
потребі - оприлюднюються.

З огляду на вищевикладене, прийняття
місцевими державними адміністраціями
рішень у будь-якій іншій формі крім
розпоряджень голів адміністрацій чи
наказів керівників управлінь, відділів
та інших структурних підрозділів
законодавством не передбачено.

Таким чином, виходячи зі змісту
правовідносин, що склалися, правовим
актом, в якому закріплюється рішення
місцевої державної адміністрації про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки є розпорядження.

Враховуючи викладене, Київська обласна
державна адміністрація розпорядилась
земельною ділянкою не у спосіб,
встановлений законодавством, оскільки
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розроблявся не на
підставі відповідного розпорядження, а
лише дозволу, викладеного у формі листа
№ 11-32-7119 (том 1, а.с. 32), що є порушенням
частини 2 статті 19 Конституції України,
статей 6, 21 Закону України «Про місцеві
державні адміністрації».

Частинами 1 та 2 статті 149 Земельного
кодексу України визначено, що земельні
ділянки, надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування. Вилучення земельних
ділянок провадиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень.

Обласні державні адміністрації на їх
території вилучають земельні ділянки
державної власності, які перебувають у
постійному користуванні, в межах міст
обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб, крім
визначених частинами п'ятою, дев'ятою
статті 149 Земельного кодексу України
(частина 6 статті 149 Земельного кодексу
України).

Згідно частини 5 статті 149 Земельного
кодексу України районні державні
адміністрації на їх території
вилучають земельні ділянки державної
власності, які перебувають у
постійному користуванні, в межах сіл,
селищ, міст районного для всіх потреб
та за межами населених пунктів для
сільськогосподарського використання;
ведення лісового і водного
господарства, крім випадків,
визначених частиною дев'ятою цієї
статті; будівництва об'єктів,
пов'язаних з обслуговуванням жителів
територіальної громади району (шкіл,
лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Частиною 9 статті 149 Земельного кодексу
України передбачено, що Кабінет
Міністрів України вилучає земельні
ділянки державної власності, які
перебувають у постійному користуванні,
- ріллю, багаторічні насадження для
несільськогосподарських потреб першої
групи площею понад 10 гектарів, а також
земельні ділянки природоохоронного,
оздоровчого, рекреаційного
призначення, крім випадків,
передбачених частинами п'ятою - восьмою
цієї статті, та у випадках, визначених
150 цього Кодексу.

Статтею 150 Земельного кодексу України
визначено особливо цінні землі та
встановлено порядок їх вилучення.

Зокрема, до особливо цінних земель
відносяться землі дослідних полів
науково-дослідних установ і навчальних
закладів.

Частиною 1 статті 150 Земельного кодексу
України визначено, що вилучення
особливо цінних земель для
несільськогосподарських потреб не
допускається, за винятком випадків,
визначених частиною 2 статті 150
Земельного кодексу України.

Так, частиною 2 статті 150 Земельного
кодексу України передбачено, що
земельні ділянки особливо цінних
земель, що перебувають у державній або
комунальній власності, можуть
вилучатися (викуплятися) для
будівництва об'єктів
загальнодержавного значення, доріг,
ліній електропередачі та зв'язку,
трубопроводів, осушувальних і
зрошувальних каналів, геодезичних
пунктів, житла, об'єктів
соціально-культурного призначення,
нафтових і газових свердловин та
виробничих споруд, пов'язаних з їх
експлуатацією, за постановою Кабінету
Міністрів України або за рішенням
відповідної місцевої ради, якщо
питання про вилучення (викуп) земельної
ділянки погоджується Верховною Радою
України.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідачу-3 надано в оренду земельну
ділянку загальною площею 3,4 га
(сіножаті) за рахунок земель Державного
підприємства «Науково-дослідний
виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця».

Отже, земельна ділянка передана в
оренду ТОВ «Медіа» за рахунок земель
дослідних полів науково-дослідної
установи, тоді як згідно з частиною 2
статті 150 Земельного кодексу України,
землі полів державних науко-дослідних
установ, які відповідно до частини 1
статті 150 Земельного кодексу України
відносяться до особливо цінних, можуть
вилучатися з їх користування виключно
за постановою Кабінету Міністрів
України.

Крім того, земельна ділянка вилучена
для цілей, які не передбачені частиною 2
статті 150 Земельного кодексу України.

Також, слід зазначити, що відповідно до
частини 4 статті 151 Земельного кодексу
України погодження місць розташування
об'єктів на особливо цінних землях
провадиться Верховною Радою України.

З огляду на зазначене, спірні
розпорядження прийняті відповідачами
-1 та -2 з перевищенням наданих їм
повноважень.

На неправомірність прийняття спірних
розпоряджень вказує також відсутність
у матеріалах справи доказів
добровільної відмови третьої особи від
права постійного користування спірною
земельною ділянкою, адже в силу чинного
земельного законодавства її передача в
оренду відповідачу-3 могла бути
здійснена не інакше як за наявності
факту припинення права постійного
користування такою ділянкою за
добровільною відмовою
землекористувача.

Так, відповідно до частини 3, 4 статті 142
Земельного кодексу України припинення
права постійного користування
земельною ділянкою у разі добровільної
відмови землекористувача здійснюється
за його заявою до власника земельної
ділянки. Власник земельної ділянки на
підставі заяви землекористувача
приймає рішення про припинення права
користування земельною ділянкою, про
що повідомляє органи державної
реєстрації.

Втім, матеріали справи не містять
доказів звернення третьої особи із
заявою про добровільну відмову права
постійного користування спірною
земельною ділянкою та відповідного
рішення власника про прийняття такої
ділянки.

Посилання скаржника на те, що у
матеріалах справи відсутні докази на
підтвердження того, що третя особа є
законним землекористувачем спірної
земельної ділянки, а тому судом невірно
застосовано норми статей 141 та 142
Земельного кодексу України є
безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи,
спірна земельна ділянка належала на
праві вічного користування землею
сільськогосподарській артілі
«Комуніст», що підтверджується
Державним актом на вічне користування
землею колгоспами (том 1, а.с. 148-151).

Рішенням виконавчого комітету
Києво-Святошинської районної ради
депутатів трудящих № 86 від 13.04.1963 на
підставі рішення загальних зборів
колгоспу «Комуніст» від 09.04.1963,
оформлених протоколом № 2 (том 1, а.с.
144-145), останній було приєднано до
радгоспу «Совки» (том 1, а.с. 146).

Наказом Міністерства агропромислового
комплексу України від 13.05.1999 № 193 «Про
реорганізацію радгоспів «Совки» та
«Музичанський» Києво-Святошинського
району Київської області» вирішено,
зокрема, реорганізувати державне
підприємство-радгосп «Совки» шляхом
приєднання його на правах структурного
підрозділу до державного підприємства
- агрокомбінату «Пуща-Водиця».

За Актом приймання-передачі (том 1, а.с.
141-143) було проведено прийом-передачу
агрокомбінатом «Пуща-Водиця» основних
і обігових фондів, грошових коштів,
земельних ресурсів та кадрових
документів радгоспу «Совки» станом на
липень 1999 року.

Відповідно до Статуту ДПНДВА
«Пуща-Водиця» від 06.06.2006 (том 1, а.с. 125-138)
Державне підприємство
«Науково-дослідний виробничий
агрокомбінат «Пуща Водиця» є
правонаступником всіх прав і
обов'язків державного підприємства
агрокомбінату «Пуща-Водиця», до якого
приєднані на правах структурних
підрозділів, у зв'язку з
реорганізацією, зокрема, державне
підприємство радгосп «Совки».

Таким чином, третя особа набула спірну
земельну ділянку у порядку
правонаступництва від агрокомбінату
«Пуща-Водиця», до якого остання
перейшла внаслідок реорганізації
радгоспу «Совки».

Також, як вбачається із даних вихідної
земельно-кадастрової інформації, що
міститься у Проекті із землеустрою
щодо відведення земельної ділянки в
оренду ТОВ «Медіа» (далі, Проект; том 1,
а.с. 22-61), розробленому Державним
підприємством «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою», спірна земельна
ділянка, яка запроектована до
відведення, належить ДПНДВА
«Пуща-Водиця».

Окрім того, у розробленому Державним
підприємством «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» Проекті
землеустрою містяться: висновок
Києво-Святошинського районного
відділу земельних ресурсів Київського
обласного головного управління
земельних ресурсів від 16.08.2004 № 14531 (том
1, а.с. 167); висновок Державного
управління екології та природних
ресурсів в Київській області від 08.04.2004
№ 06-13/6529 (том 1, а.с. 168);
висновок Києво-Святошинської районної
санітарно-епідеміологічної станції
від 26.08.2004 № 3749 (том 1, а.с. 170); висновок
Відділу містобудування і архітектури
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації від 25.08.2004 №
5352-05-11 (том 1, а.с. 169); висновок Обласного
центру з охорони пам'яток історії,
археології та мистецтва № 11/2600 (том 1,
а.с. 171), з яких також вбачається, що
спірна земельна ділянка відводиться
відповідачу-3 за рахунок земель ДПНДВА
«Пуща-Водиця».

Водночас, із матеріалів справи
вбачається, що сам відповідач-3,
звертаючись до Державного
підприємства «Київський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» за розробкою
проекту землеустрою, у своєму
клопотанні (том 1, а.с. 31) зазначає, що
спірна земельна ділянка відводиться за
рахунок земель ДПНДВА «Пуща-Водиця».

Посилання скаржника на наявний у
матеріалах справи лист ДПНДВА
«Пуща-Водиця» від 06.08.2004 № 672 (том 1, а.с.
53), як на документ, який засвідчує
відмову землекористувача від спірної
земельної ділянки шляхом погодження
проекту відведення земельної ділянки є
безпідставними, оскільки згідно
чинного земельного законодавства така
відмова здійснюється шляхом подання
землекористувачем відповідної заяви
до власника земельної ділянки.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що ДПНДВА
«Пуща-Водиця» є законним
землекористувачем спірної земельної
ділянки, у якого остання була вилучена
без його згоди. Належних та допустимих
доказів добровільної відмови третьої
особи від права постійного
користування спірною земельною
ділянкою матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 10 статті 59
Закону України «Про місцеве
самоврядування» акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

У відповідності до частини 2, 3 статті 152
Земельного кодексу України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків. Захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється, зокрема, шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

У відповідності до пункту 1 роз'яснення
Президії Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів» від 26.01.2000 № 02-5/35 акт
державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

При цьому, у пункті 2 зазначеного
роз'яснення вказано, що підставами для
визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи
порушення відповідачами -1, -2
земельного законодавства, чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин, а саме, порядку
вилучення спірної земельної ділянки із
постійного користування ДПНДВА
«Пуща-Водиця», порядку погодження
місця розташування об'єкту на спірній
земельній ділянці, порядку надання
згоди на розроблення проекту
відведення спірної земельної ділянки
та порядку зміни цільового призначення
особливо цінних земель, колегія суддів
приходить до висновку, що
Розпорядження Київської обласної
державної адміністрації від 20.08.2004 № 526
«Про погодження місця розташування
об'єкта», Розпорядження Київської
обласної державної адміністрації від
31.08.2004 № 551 «Про надання в оренду
земельних ділянок», Розпорядження
Києво-Святошинської районної
державної адміністрацієї Київської
області від 07.09.2004 № 345 «Про передачу в
оренду земельної ділянки ТОВ «Медіа» є
незаконними та такими, що підлягають
скасуванню.

Таким чином, позовні вимоги прокурора в
частині визнання незаконними та
скасування спірних розпоряджень
Київської обласної державної
адміністрації та Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області є обгрунтованими та
підлягають задоволенню.

Щодо вимог про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки від
07.09.2004, колегія суддів відзначає, що
відповідно до статті 6 Закону України
«Про оренду землі» орендарі набувають
права оренди земельної ділянки на
підставах і в порядку, передбачених
Земельним кодексом України, Цивільним
кодексом України, цим та іншими
законами України і договором оренди
землі.

У відповідності до частини 2 статті 16
Закону України «Про оренду землі»
укладення договору оренди земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування - орендодавця,
прийнятого у порядку, передбаченому
Земельним кодексом України, або за
результатами аукціону.

З метою однакового і правильного
застосування господарськими судами
норм матеріального і процесуального
права у розгляді справ у спорах, що
виникають із земельних відносин,
Пленумом Вищого господарського суду
України винесено постанову № 6 від
17.05.2011 «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин», пунктом 2.24 якої
визначено, що судам необхідно
враховувати, що оскільки договір
оренди укладається на виконання
рішення органу місцевого
самоврядування чи виконавчої влади, то
без скасування таких рішень у
встановленому законом порядку
відсутні правові підстави для визнання
відповідних договорів недійсними з
підстав відсутності повноважень у
відповідної місцевої ради чи органу
виконавчої влади на затвердження
проекту відведення та передачі спірної
земельної ділянки в оренду.

Відповідно до пункту 2.26. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 6 від 17.05.2011 «Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах, що виникають із земельних
відносин» у вирішенні спорів про
визнання недійсними договорів оренди
земельної ділянки суди мають
з'ясовувати наявність на момент
укладення оспорюваного договору
оренди рішення органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
про надання дозволу на розроблення
проекту відведення земельної ділянки,
оскільки його відсутність суперечить
вимогам пункту 5 частини 4 статті 15
Закону України «Про оренду землі» та
пункту 3 Порядку розроблення проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №
677.

Також, розглядаючи справи у спорах про
визнання недійсними договорів оренди,
суди повинні з'ясовувати питання
чинності рішень (розпоряджень), на
підставі яких було укладено такі
договори.

Враховуючи те, що позовна вимога про
визнання недійсним Договору оренди
земельної ділянки від 07.09.2004,
укладеного між Київською обласною
державною адміністрацією та ТОВ
«Медіа», є похідною від первісних
позовних вимог про визнання незаконним
та скасування Розпорядження № 551 від
31.08.2004 «Про надання в оренду земельної
ділянки» та Розпорядження від 07.09.2004 №
345 «Про передачу в оренду земельної
ділянки ТОВ «Медіа», які підлягають
задоволенню, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позовної вимоги про
визнання недійсним Договору, оскільки
визнання незаконними та скасування
Розпоряджень, на підставі яких було
укладено Договір, не породжує жодних
прав та обов'язків, окрім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Визнання судом недійсним Договору
свідчить про відсутність правових
підстав користування ТОВ «Медіа»
спірною земельною ділянкою, а тому
позовні вимоги прокурора про
зобов'язання відповідача-3 повернути
земельну ділянку площею 3,4 га,
кадастровий номер :04:001:0037, що
знаходиться на території
Софіївсько-Борщагівської сільської
ради, Києво-Святошинського району,
Київської області за межами населеного
пункту до земель державної власності є
правомірними і також підлягають
задоволенню.

Стосовно посилань апелянта на сплив
строків позовної давності по заявленим
прокурором позовним вимогам, колегія
суддів зазначає наступне.

Приписами статті 256 Цивільного кодексу
України передбачено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення
(частина 3 статті 267 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до частини 4 статті 267
Цивільного кодексу України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у справі, є
підставою для відмови у позові.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
прокурором в межах наданих законом
повноважень щодо представництва
інтересів в суді, з метою захисту
інтересів держави у спірних
правовідносинах, а саме з метою
припинення незаконного вилучення
земельної ділянки з державної
власності і надання її в оренду,
обґрунтовано подано позов у даній
справі та зазначено, яким чином спірні
відносини порушують інтереси держави у
сфері земельних правовідносин.

Приписами пункту 4 частини 1 статті 268
Цивільного кодексу України
встановлено, що на вимогу власника або
іншої особи визнання незаконним
правового акту органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, яким порушено його
право власності або інше речове право
позовна давність не поширюється.

Однак, відповідно до частини 2 Закону
України «Про внесення змін до деяких
законів України щодо вдосконалення
порядку здійснення судочинства» №
4176-ІV від 20.12.2011 (далі, Закон України №
4176-ІV від 20.12.2011), пункт 4 частини 1 статті
268 Цивільного кодексу України було
виключено.

При цьому, Прикінцевими та перехідними
положеннями Закону України № 4176-ІV від
20.12.2011 передбачено, що цей Закон набирає
чинності з дня, наступного за днем його
опублікування.

Закон України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства» № 4176-ІV від 20.12.2011 офіційно
опублікований в газеті «Голос України»
№ 6 від 14.01.2012.

Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України №
4176-ІV від 20.12.2011 визначено, що протягом
трьох років з дня набрання чинності
цим Законом, тобто з 15.01.2012, особа має
право звернутися до суду з позовом,
зокрема, про визнання незаконним
правового акта органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, яким порушено право
власності або інше речове право особи.

Оскільки позов Прокурора
Києво-Святошинського району Київської
області подано в інтересах держави з
метою повернення до земель державної
власності земельної ділянки загальною
площею 3,4 га, яка незаконна була надана
в оренду ТОВ «Медіа» до сплину
передбаченого пунктом 3 частини 5
Прикінцевих та перехідних положень
Закону України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства» від 20.12.2011 трирічного
строку (як вбачається із відмітки суду
на позовній заяві прокурора, позов
подано 21.11.2013) вимога відповідача-3 щодо
застосування до спірних правовідносин
строків позовної давності не підлягає
задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи
спір по суті заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які ґрунтуються на
належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог Заступника прокурора
Києво-Святошинського району Київської
області у повному обсязі, а заперечення
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медіа», викладені у
апеляційній скарзі, не приймає до
уваги, оскільки останні не
підтверджуються матеріалами справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медіа» є
необґрунтованою та задоволенню не
підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Медіа» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 у справі №
911/4352/13 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014 у справі №
911/4352/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/4352/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко