ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.07.2014 Справа № 920/1113/14Господарський суд
Сумської області, у складі судді
Левченка П.І. при секретарі судового
засідання Чепульській Ю.В. розглянув
матеріали справи № 920/1113/14

за позовом - Державного підприємства
«Сумське лісове господарство», м. Суми,

до відповідача - Публічного
акціонерного товариства «Сумський
завод насосного та енергетичного
машинобудування «Насосенергомаш», м.
Суми,

про зобов'язання укласти договір,

за участю представників сторін:

позивача - Муйдінова Р.М., довіреність
б/н від 29.10.2013 року,

відповідача - Скубири О.М., довіреність
№ 26-11/65 від 19.04.2013 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній
заяві просить суд зобов'язати Публічне
акціонерне товариство «Сумський завод
насосного та енергетичного
машинобудування «Насосенергомаш»
укласти з Державним підприємством
«Сумське лісове господарство» договір
тимчасового користування лісами під
розміщеним Культурно-оздоровчим
комплексом «Сонячний» та стягнути з
відповідача витрати по сплаті судового
збору в розмірі 1218,00 грн.

Відповідач відповідно до відзиву на
позов, вважає вимоги позивача такими,
що не відповідають чинному
законодавству та не підлягають
задоволенню, оскільки у відповідача
відсутні повноваження на укладення
договору щодо надання в оренду
відповідачеві земельної ділянки під
розташованим на ній
Культурно-оздоровчим комплексом
(табором) «Сонячний».

14.07.2014 року представником позивача
подані письмові пояснення № 07-27/1030 від
14.07.2014 року, в яких останній зазначає, що
відповідач зобов'язаний звернутися до
позивача, Державного агентства лісових
ресурсів України за погодженням щодо
можливості укладення договору
тимчасового користування лісами з
постійним користувачем, тобто з
позивачем.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позови, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Пунктом 5 прикінцевих положень
Лісового кодексу України передбачено,
що до одержання в установленому
порядку державними лісогосподарськими
підприємствами державних актів на
право постійного користування
земельними лісовими ділянками,
документами, що підтверджують це право
на раніше надані землі є
планово-картографічні матеріали
лісовпорядкування.

Відповідно до матеріалів
лісовпорядкування позивача лісовий
масив, у якому розміщений
Культурно-оздоровчий комплекс
«Сонячний» (місцезнаходження: Сумська
область, м. суми, пров. Хвойний, буд. 15),
власником якого є відповідач,
відповідно до витягу з реєстру прав
власності не нерухоме майно № 22765907 від
19.05.2009 року, входить до складу лісового
фонду, що знаходиться на земельній
ділянці, яка знаходиться в постійному
користуванні позивача.

Також відповідно до матеріалів
лісовпорядкування (таксаційний опис 2007
року) Культурно-оздоровчий комплекс
«Сонячний» розташований на земельній
ділянці, що знаходиться в постійному
користуванні позивача у кварталі 56
виділах 4,5,6,7,11. Межі державного
лісового фонду, переданого у
користування позивача, визначені у
планшетах та матеріалах проекту
організації та розвитку лісового
господарства Сумського державного
лісогосподарського підприємства.

З огляду на викладене, позивач листом №
07-38/738 від 22.05.2014 року звернувся до
відповідача з вимогою про укладення
договору тимчасового користування
лісами між позивачем та відповідачем.

Проте відповідач листом № 26-11/69 від
30.05.2014 року відмовився від укладення
такого договору мотивуючи свою відмову
тим, що позивач не має повноважень на
укладення договору оренди земельної
ділянки під розташованим КОК
"Сонячний".

Позивач вважає що оскільки він є
постійним користувачем земельної
ділянки, на якій знаходиться комплекс
будівель і споруд
Культурно-оздоровчого комплексу
«Сонячний» (місцезнаходження: Сумська
область, м. Суми, пров. Хвойний, буд. 15),
що є власністю відповідача, то останній
зобов'язаний укласти з позивачем
договір тимчасового користування
лісами.

Для чого, як зазначає позивач у своїй
позовній заяві, відповідач
зобов'язаний звернутися до позивача,
Державного агентства лісових ресурсів
України за погодженням щодо можливості
укладення договору з постійним
користувачем (позивачем) і на підставі
отриманих погоджень повинен отримати
розпорядження голови обласної
державної адміністрації на укладення
договору тимчасового користування
лісами з позивачем.

Відповідач проти позову заперечує та
вважає вимоги позивача
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають, посилаючись
на відсутність у позивача повноважень
на укладення такого договору.

Господарський суд, дослідивши та
оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, дійшов висновку, що
позиція позивача є хибною та
суперечить фактичним обставинам
справи, тому позовні вимоги
задоволенню не підлягають з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 18 Лісового
кодексу України, довгострокове
тимчасове користування лісами
державної та комунальної власності
здійснюється без вилучення земельних
ділянок у постійних користувачів
лісами на підставі рішення відповідних
органів виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування, прийнятого в
межах їх повноважень за погодженням з
постійними користувачами лісами та
органом виконавчої влади з питань
лісового господарства Автономної
Республіки Крим, центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері лісового
господарства.

Згідно статті 116 Земельного кодексу
України, громадяни та юридичні особи
набувають права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до статті 84 Земельного
кодексу України, право державної
власності на землю набувається і
реалізується державою через органи
виконавчої влади відповідно до
повноважень, визначених цим Кодексом.

За змістом статей 122, 149 Земельного
кодексу України та статті 27 Лісового
кодексу України, Кабінет Міністрів
України надає у власність та у
користування, а також вилучає земельні
ділянки державної власності, які
відносяться до категорії лісів, для
нелісогосподарських потреб.

Позивач, посилаючись на вищенаведене
та вимоги частини другої статті 19
Конституції України, яка передбачає, що
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, правомірно зазначає,
що компетентним органом наділеним
повноваженнями розпоряджатися
земельними ділянками, які відносяться
до категорії лісів та знаходяться в
державній власності, у тому числі і
приймати рішення про поновлення
договорів оренди таких земельних
ділянок, є Кабінет Міністрів України.

Поряд з цим, позивач наполягає на
зобов`язанні відповідача укласти з
позивачем договір тимчасового
користування лісами під розміщеним
Культурно-оздоровчим комплексом
«Сонячний», що належить відповідачеві,
при цьому не зазначає жодної правової
норми, яка б передбачала наявність
такого обов'язку у відповідача
укладати договір про тимчасове
користування лісами саме з позивачем, а
також не зазначає жодної правової
норми, яка б надавала право позивачеві
укладати такі договори.

Крім того, відповідно до частини
четвертої статті 84 Господарського
процесуального кодексу України, у
спорі про спонукання укласти договір
при задоволенні позову в резолютивній
частині вказуються умови, на яких
сторони зобов'язані укласти договір, з
посиланням на поданий позивачем проект
договору.

Пунктом 9.9. постанови пленуму Вищого
господарського суду України «Про
судове рішення» № 6 від 23.03.2012 року
визначено, що у резолютивній частині
рішення має бути остаточна відповідь
щодо усіх вимог, які були предметом
судового розгляду.

Позивач в даному випадку повинен чітко
визначити всі умови, на яких сторони
зобов'язані укласти такий договір,
оскільки законодавством встановлено
вимогу про обов'язкове посилання суду в
резолютивній частині рішення при
задоволенні позову про спонукання
укласти договір на конкретний поданий
позивачем проект договору, який
надсилався іншій стороні за даним
спором.

Проте позивачем не надано ні суду, ні
відповідачеві відповідного проекту
договору тимчасового користування
лісами, який він просить суд
зобов'язати відповідача укласти з
позивачем.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Частина перша статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Стаття 43 Господарського
процесуального кодексу України
визначає, що господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду наперед
встановленої сили.

З огляду на всевищевикладене, позовні
вимоги позивача задоволенню не
підлягають у зв'язку з їх
необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до вимог статі 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати покладаються
на позивача.

Тому, керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 16.07.2014 року.

Суддя П.І. Левченко