м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Приватного
акціонерного товариства
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот"
до Публічного акціонерного
товариства "Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк"
про визнання недійсним
кредитного договору про відкриття
кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23.07.2013р.
Суддя Гулевець О.В.
Представники сторін:
Від позивача: не з'явився
Від відповідача: Коваленко С.В.
У судовому засіданні 01.07.2014р.
судом оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі відповідно до
положень ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач - Приватне акціонерне
товариство "Сєвєродонецьке об'єднання
Азот" звернувся до Господарського суду
міста Києва з вимогою до відповідача -
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" про
визнання недійсним кредитного
договору про відкриття кредитної лінії
№20-2199/2-1 від 23.07.2013р.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.06.2014 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на
01.07.2014р. представником позивача -
Приватного акціонерного товариства
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот" через
канцелярію Господарського суду міста
Києва подано клопотання про
відкладення розгляду справи.
Представник позивача - Приватного
акціонерного товариства
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот" у
судовому засіданні 01.07.2014р. в судове
засідання не з'явився, проте, від
представника позивача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи, у зв'язку з неможливістю бути
присутнім в судовому засіданні
представника позивача.
Суд, розглянувши клопотання про
відкладення розгляду справи, суд
відхиляє його з наступних підстав.
Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.
Статтею 77 вказаного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст. 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представника позивача, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від
26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського
суду України "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.
Враховуючи вищевикладене та те, що
наявні у матеріалах справи документи
достатні для прийняття повного та
обґрунтованого судового рішення, суд
відхиляє клопотання позивача про
відкладення розгляду справи, що подано
01.07.2014р. через канцелярію
Господарського суду міста Києва
представником позивача - Приватного
акціонерного товариства
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот".
Представник відповідача - Публічного
акціонерного товариства "Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк" в судовому засіданні 01.07.2014р.
надав суду відзив на позов та документи
по справі, позовні вимоги заперечив з
підстав викладених у відзиві та просив
суд відмовити в задоволенні позовних
Враховуючи те, що наявні у матеріалах
справи документи достатні для
прийняття повного та обґрунтованого
судового рішення, в судовому засіданні
01.07.2014. було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення,
відповідно до ст. 85 ГПК України.
Розглянувши документи і матеріали,
додані до позову, всебічно і повно
з'ясувавши всі обставини справи,
оцінивши докази, які мають значення для
вирішення спору, вислухавши
представника відповідача, суд
23.07.2013р. між Публічним акціонерним
товариством "Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" (банк,
відповідач) та Приватним акціонерним
товариством "Сєвєродонецьке об'єднання
Азот" (позичальник, позивач) укладено
Кредитний договір про відкриття
кредитної лінії №20-2199/2-1 (надалі -
Кредитний договір), відповідно до умов
якого банк зобов'язується надати
позичальнику кредит шляхом відкриття
невідновлюваної кредитної лінії у
сумі, яка не може перевищувати 50 000 000,00
дол. США. (ліміт кредитної лінії), на
умовах, встановлених цим Договором,
далі кредит або кредитна лінія, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти,
встановлені цим Договором; кінцевий
термін повернення кредиту - не пізніше
20.01.2014 року; кредит надається із
наступним цільовим призначенням:
поповнення обігових коштів.
Відповідно до п. 3.1. Кредитного
договору, банк надає позичальнику
кредит в межах ліміту кредитної лінії
шляхом перерахування коштів з
кредитного на поточний рахунок
позичальника. Перерахування кредиту
здійснюється на підставі заяви
позичальника протягом 3-х банківських
днів, починаючи з наступного
банківського дня, за датою отримання.
Згідно з п. 3.2. Кредитного договору,
проценти за користування кредитом
нараховуються банком на суму
фактичного щоденного залишку
заборгованості за отриманими коштами
та сплачуються позичальником, виходячи
із встановленої банком процентної
ставки у розмірі 11,0 (одинадцять)
процентів річних. При розрахунку
процентів по заборгованості в
іноземній валюті використовується
метод "факт/360", виходячи із розрахунку
фактичної кількості днів у місяці та 360
днів у році. Нарахування Банком
процентів за користування кредитом
здійснюється у валюті кредиту кожного
робочого дня на фактичний залишок
заборгованості за кредитом на кінець
Пунктом 3.3. кредитного договору, у
випадку порушення позичальником
встановлених п. 2.2 цього Договору
строків повернення отриманих сум
кредиту позичальник надалі сплачує
проценти за неправомірне користування
кредитом, виходячи із процентної
ставки у розмірі 16,0 (шістнадцять)
процентів річних, порядок нарахування
та сплати яких встановлюється згідно
п.3.2 цього Договору.
У відповідності до положень п. 4.2.1. та п.
4.2.2. Кредитного договору, позичальник
зобов'язаний, з урахуванням положень п.
3.1 цього Договору отримати кредит та
використати його за цільовим
призначенням і у встановлений цим
Договором строки повернути отримані
суми кредиту шляхом перерахування
відкритий в ПАТ "Промінвестбанк", код
банку 300012 на погашення заборгованості
по даному Договору; своєчасно
сплачувати плату за кредит, проценти за
неправомірне користування кредитом на
умовах і в порядку, передбачених цим
Договором, а також суми передбаченої
цим Договором неустойки.
Згідно з п. 6.2. Кредитного договору,
даний Договір діє до повного
повернення позичальником отриманих
сум кредитних коштів, сплати в повному
обсязі процентів за користування ним
до повного виконання позичальником
будь-яких інших грошових зобов'язань,
прийнятих ним на себе згідно умов цього
10.01.2014р. між сторонами укладено Договір
про внесення змін та доповнень № 20-0020/2-1
до Кредитного договору про відкриття
кредитної лінії № 20-2199/2-1 від 23.07.2013р.,
відповідно до умов якого сторони
дійшли згоди пункт 2.2 Кредитного
договору викласти у наступній
редакції: кінцевий термін повернення
кредиту - не пізніше 30 квітня 2014 року.
Позичальник здійснює повернення
кредиту, отриманого в межах ліміту
кредитної лінії шляхом перерахування
відкритий у ПАТ "Промінвестбанк", код
Також сторони укладаючи Договір про
внесення змін та доповнень № 20-0020/2-1 до
Кредитного договору погодили, що
згідно п. 3.3. Кредитного договору,
проценти за користування кредитом,
нараховуються банком на суму
фактичного щоденного залишку
заборгованості за отриманими коштами
та сплачуються Позичальником, виходячи
із встановленої банком процентної
ставки у розмірі 11% (одинадцять
Відповідно до п. 3 Договору про внесення
змін та доповнень № 20-0020/2-1 до
Кредитного договору, пункт 3.3. сторони
виклали у наступній редакції: у випадку
порушення позичальником встановлених
п. 2.2 цього Договору строків повернення
отриманих сум кредиту позичальник
надалі сплачує проценти за
неправомірне користування кредитом,
виходячи із процентної ставки у
розмірі 16% (шістнадцять) процентів
річних, порядок нарахування та сплати
яких встановлюється згідно п. 3.2 цього
Договору. Починаючи з 20.01.2014 року
проценти за неправомірне користування
кредитом сплачуються позичальником,
виходячи із процентної ставки у
розмірі 16,75% (шістнадцять цілих
сімдесят п'ять сотих) процентів річних.
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги,
зазначає, що сторонами Кредитного
договору про відкриття кредитної лінії
№ 20-2199/2-1 від 23.07.2013р. не визначено строк
дії договору, положення пункту 3.10
спірного договору суперечать ст. 18
Закону України "Про захист прав
споживачів", а обсяг зобов'язань
позивача є більшим ніж обсяг обов'язків
З огляду на вищевказане, позивач,
стверджує, що Кредитний договір про
відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від
23.07.2013р. має бути визнаний недійсним.
Відповідач, позовні вимоги заперечив
та не визнав їх у повному обсязі,
посилаючись на їх безпідставність та
необґрунтованість. Обґрунтовуючи свої
заперечення, відповідач стверджує, що
Кредитний договір містить всі істотні
умови погоджені сторонами, а Закон
України "Про захист прав споживачів" не
поширюється на правові відносини, що
склались між сторонами.
Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судовому засіданні з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, суд вважає позовні вимоги
такими, що не підлягають задоволенню.
При цьому господарський суд виходить з
Відповідно до ст. ст. 11, 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання
виникають, зокрема, з договору.
Як зазначено судом вище, між позивачем
та відповідачем укладено Кредитний
договір про відкриття кредитної лінії
№ 20-2199/2-1 від 23.07.2013р. з подальшими
змінами внесеними Договором про
внесення змін та доповнень № 20-0020/2-1 від
З системного аналізу вищевикладених
положень, суд дійшов висновку, що між
сторонами склалися кредитні відносини,
які регулюються нормами параграфу 2
Розділу ІІІ Книги п'ять Цивільного
В силу положень ст. 1054 Цивільного
кодексу України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
Відповідно до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.
Стаття 203 Цивільного кодексу України
встановлює загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно зі статтею 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, необхідним є встановлення
наявності тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків.
Статтями 627, 628 Цивільного кодексу
України передбачено, що сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договору даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 180 Господарського кодексу
України встановлено, що при укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк договору.
З урахуванням викладеного, істотними
умовам кредитного договору, як
господарського, відповідно до закону є
умови про предмет, ціну, строк його дії,
а також усі інші умови щодо яких за
заявою хоча б однією із сторін має бути
досягнуто згоди (дана правова позиція
викладена у постанові Верховного Суду
України від 05.02.2008 у справі № 22/268).
Судом встановлено, що сторони,
укладаючи Кредитний договір про
відкриття кредитної лінії № 20-2199/2-1 від
23.07.2013р. погодили всі істотні умови для
даного виду, зокрема погоджено суму
кредиту (пункт 2.1.), строки повернення
кредитних коштів (пункт 2.2.), строк дії
договору (пункти 2.2., 6.2.), розміри
процентів та порядок їх сплати (пункти
3.2.-3.3). Жодних заперечень щодо умов
кредитних договорів при їх укладенні з
боку позивача не було.
Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка мас юридичне значення.
У відповідності до частини 1 статті 252
ЦК України строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.
Водночас, як передбачено ч. 1 ст. 631
Цивільного кодексу України строком
договору є час, протягом якого сторони
можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору.
Статтею 530 ЦК України встановлено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до п. 6.2. Кредитного
договору, даний Договір діє до повного
повернення позичальником отриманих
сум кредитних коштів, сплати в повному
обсязі процентів за користування ним
до повного виконання позичальником
будь-яких інших грошових зобов'язань,
прийнятих ним на себе згідно умов цього
Судом встановлено, що відповідно до
Договору про внесення змін та
доповнень №20-0020/2-1 до Кредитного
договору про відкриття кредитної лінії
№ 20-2199/2-1 від 23.07.2013р. сторони дійшли
згоди, що кінцевий термін повернення
кредиту - не пізніше 30 квітня 2014 року.
Таким чином, сторони, укладаючи
Кредитний договір та Договір про
внесення змін до нього, погодили
кінцевий термін погашення кредиту
позивачем - 30.04.2014р. та визначили, що
договір діє до повного повернення
позичальником отриманих сум кредитних
коштів, сплати в повному обсязі
процентів за користування ним до
повного виконання позичальником
будь-яких інших грошових зобов'язань,
прийнятих ним на себе згідно умов цього
Договору, що жодним чином не суперечить
частині першій статті 251 та частині
першій статті 252 ЦК України.
Щодо посилань позивача на те, що
положення пункту 3.10 спірного договору
суперечать ст. 18 Закону України "Про
захист прав споживачів", а обсяг
зобов'язань позивача є більшим ніж
обсяг обов'язків банку, то суд зазначає
Закон України "Про захист прав
споживачів" № 1023-XII від 12.05.1991р. регулює
відносини між споживачами товарів,
робіт і послуг та виробниками і
продавцями товарів, виконавцями робіт
і надавачами послуг різних форм
власності, встановлює права
споживачів, а також визначає механізм
їх захисту та основи реалізації
державної політики у сфері захисту
Згідно з пунктом 22 частини першої ст. 1
Закону України "Про захист прав
споживачів" № 1023-XII від 12.05.1991р.,
споживачем є фізична особа, яка
придбаває, замовляє, використовує або
має намір придбати чи замовити
продукцію для особистих потреб,
безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
Однак, положення Закону України "Про
захист прав споживачів" № 1023-XII від
12.05.1991р. не поширюється на спірні
правовідносини сторін, оскільки
позивач є юридичною особою, яка
здійснює підприємницьку діяльність, а
отриманий ним за Кредитним договором
кредит не відноситься до категорії
споживчих та отриманий позивачем для
поповнення обігових коштів.
Статтею 627 ЦК України визначено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.
Таким чином, сторони, укладаючи
Кредитний договір визначили певний
обсяг прав та обов'язків банку та
позичальника, які не суперечать
положенням чинного законодавства.
Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
Враховуючи вищенаведене, те, що
позивачем не доведено правомірності
своєї позиції та враховуючи
безпідставність заявлених позовних
вимог, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог з підстав зазначених в
Підсумовуючи вищевикладене, суд
відмовляє в задоволенні позову
Приватного акціонерного товариства
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот" до
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" про
визнання недійсним кредитного
договору про відкриття кредитної лінії
№20-2199/2-1 від 23.07.2013р.
Судовий збір за розгляд справи
відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України
покладається на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський
суд, -
В задоволенні позову Приватного
акціонерного товариства
"Сєвєродонецьке об'єднання Азот" до
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" про
визнання недійсним кредитного
договору про відкриття кредитної лінії
№20-2199/2-1 від 23.07.2013р. відмовити
Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 07.07.2014р.

Суддя
О.В. Гулевець