ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року Справа № 916/1565/13

Вищий господарський суд України
у складі колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В.
(доповідач)суддівДроботової Т.Б., Швеця
В.О.розглянувши матеріали касаційної
скаргиДержавного підприємства
"Миколаївський морський торговельний
порт"на постанову Одеського
апеляційного господарського суду від
27.05.14у справі№916/1565/13 Господарського
суду Одеської областіза
позовомДержавного підприємства
"Миколаївський морський торговельний
порт"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "Судноплавно-
буксирна компанія
"Морвест"простягнення 787 758,08
грнПредставники сторін у судове
засідання не з'явилися, проте належно
повідомлені про час і місце розгляду
касаційної скарги.

Державним підприємством
"Миколаївський морський торговельний
порт" у червні 2013 року заявлений позов
про стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Судноплавно-буксирна компанія
"Морвест" 787 758,08 грн. - збитків, з яких: 7
758,08 грн. - вартість послуг Регістра
судноплавства України та 780
000,00 грн. - вартість ремонту суднової
баржі "ДМ-2020". Обґрунтовуючи свої
вимоги позивач вказував на порушення
відповідачем зобов'язань за договором
від 24.12.08 №42-П стандартного
бербоут-чартеру "Беркон 89" на
фрахтування суднової баржі "ДМ-2020" щодо
проведення останнім за власний
рахунок, після повернення з
фрахтування суден, ремонтних робіт та
чергового огляду баржі. При цьому,
позивач посилався на приписи статей 22,
526, 610, 629 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 17.04.14, ухваленим у складі
колегії суддів: Степанова Л.В. -
головуючого, Д'яченко Т.Г., Панченко О.Л.,
у задоволенні позовних вимог
відмовлено повністю. Суд першої
інстанції визнав недоведеним розмір
заподіяних позивачеві збитків, при
цьому, вказав на відсутність доказів,
які б підтверджували необхідності
проведення ремонту судна. Судове
рішення обґрунтовано приписами статей
175, 199 Господарського кодексу України,
статей 11, 509, 525, 526, 626, 629 Цивільного
кодексу України, статей 203, 208 Кодексу
торговельного мореплавства України.

Одеський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів: Колоколова
С.І. - головуючого, Разюк Г.П., Петрова
М.С., здійснивши повторний розгляд
справи, постановою від 27.05.14, перевірене
рішення у справі залишив без змін, а
апеляційну скаргу позивача залишив без
задоволення.
Державне підприємство
"Миколаївський морський торговельний
порт" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в які просить
судові рішення у справі скасувати та
прийняти нове рішення про задоволення
позовних вимог. Обґрунтовуючи свої
вимоги скаржник вказує на порушення
судами приписів статей 33, 34, 43
Господарського процесуального кодексу
України, статей 22, 526, 610, 629 Цивільного
кодексу України. Скаржник зазначає, що
01.03.13 між сторонами підписано додаткову
угоду про розірвання договору від 24.12.08,
пунктом 2 якої відповідач зобов'язався
здійснити усі необхідні розрахунки з
судновласником. Окрім цього, скаржник
наголошує на тому, що згідно з пунктом 7
акта від 05.03.13 судно пред'явлено
Регістру судноплавства України як
судно у відстої, і для введення в роботу
його потрібно пред'явити Регістру
судноплавства України в обсязі
чергового огляду з проведенням
додаткового ремонту. На думку
скаржника, суди повинні були
призначити незалежну експертизу щодо
визначення вартості ремонту баржі
"ДМ-2020". Водночас, від скаржника
надійшло клопотання про розгляд
касаційної скарги за відсутності його
представника.

Від Товариства з обмеженою
відповідальністю "Судноплавно-
буксирна компанія "Морвест" відзиву на
касаційну скаргу судом не отримано.
Вищий
господарський суд України, заслухавши
доповідь судді Добролюбової Т.В.,
переглянувши матеріали справи і доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
приписів чинного законодавства,
відзначає наступне.

Відповідно до частини 1
статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція на підставі
встановлених фактичних обставин
справи перевіряє застосування
господарськими судами першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Судами попередніх інстанцій
установлено та підтверджується
матеріалами справи, що 24.12.08 між
Державним підприємством
"Миколаївський морський торговельний
порт" - судновласником та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Судноплавно-буксирна компанія
"Морвест" - фрахтувальником, укладено
договір № 42-П стандартного бербоут -
чартера "Беркон 89" на фрахтування судна
"ДМ-2020", за умовами якого позивач
передав відповідачеві судно у строкове
платне користування на 10 років.
Підпунктом а) пункту 9 цього договору
сторони визначили, що судно повинно
упродовж строку дії чартеру
знаходитися у повному володінні та в
абсолютному розпорядженні
фрахтувальника та в усіх відношеннях
під його повним контролем.
Фрахтувальник зобов'язаний утримувати
судно, його механізми, котли, прилади та
запасні частини у належному
відремонтованому стані та в хорошому
робочому стані у відповідності зі
звичайною комерційною практикою і
забезпечити наявність на борту судна
класифікаційних документів зі строком
дії, який не сплив для зберігання класу,
зазначеного у боксі 10 та інших
необхідних свідоцтв, що придатні
упродовж усього часу. Пунктом 14 цього
договору сторони домовились, що
фрахтувальник зобов'язаний за
закінченням строку дії чартеру
повернути судно у безпечному та
вільному від льоду порту, місці. Судно
повинно бути повернуто судновласнику в
тому ж самому, або в такому ж справному
стані та з тим же класом, в якому воно
передавалось у бербоут-чартер,
включаючи його природній знос, який не
впливає на клас судна. Водночас, судами
попередніх інстанцій установлено, що
24.12.08 між Державним підприємством
"Миколаївський морський торговельний
порт" - судновласником та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Судноплавно-буксирна компанія
"Морвест" - фрахтувальником, укладено
адендум до договору від 24.12.08 №42-П, за
пунктом 1 якого, судновласник передає
фрахтувальнику за обумовлену плату у
користування на строк, встановлений
даним адендумом, судно згідно з
додатком № 1 до договору
бербоут-чартеру № 42-П. Пунктом 14
адендуму фрахтувальник зобов'язався
повернути судно судновласнику в порт
Миколаїв на дозволений портовим
керівництвом причал. Повернення судна
оформлюється актом повернення судна з
бербоут-чартера. Форма акта надається
фрахтувальником. Акт підписується
уповноваженими представниками
судновласника та фрахтувальника.
Пунктом 16 адендуму сторони погодили, що
виявлені під час дії договору будь-які
невідповідності судна вимогам
Регістра судноплавства України та
інших органів нагляду за безпекою
судноплавства, фрахтувальник
зобов'язується усунути їх за власний
рахунок у встановлені строки. Пунктом 20
адендуму фрахтувальник зобов'язався
проводити за власний рахунок необхідні
огляди та усі види ремонту судна,
включаючи поточний ремонт, а також
ремонти відповідно до вимог
Класифікаційного товариства.
Фрахтувальник самостійно вибирає,
призначає, підрядника для виконання
ремонтних робіт. Згідно з пунктом 24
адендуму за підсумками передачі судна
в бербоут-чартер представниками
фрахтувальника та судновласника
складається акт приймання - передачі,
із зазначенням технічного стану судна.
Фрахтувальник вправі за власний
рахунок залучити незалежного
сюрвейера або іншого компетентного
спеціаліста для оцінки, перевірки,
технічного стану судна на момент його
передачі в бербоут-чартер. Судами також
установлено, що додатковою угодою від
01.03.13 №3 сторони вирішили розірвати
договір від 24.12.08 №42-П з моменту
повернення судна позивачеві за актом
приймання-передачі та домовились, що
відповідач здійснює усі необхідні
розрахунки з позивачем за договором, з
урахуванням усіх вимог останнього, які
стосуються обов'язків відповідача за
договором та адендумом, які можуть бути
пред'явлені позивачем упродовж 3-х
місяців після розірвання даного
договору. Судами установлено і те, що в
акті від 05.03.13 про повернення
позивачеві судна "ДМ-2020" з
бербоут-чартеру зазначено, що
технічний стан передачі судна "ДМ-2020"
встановлено свідоцтвом
класифікаційного товариства від 19.10.12
№ 103-1-1418-12; судно пред'явлено Регістру
судноплавства України як судно у
відстоюванні і для введення в роботу
необхідно пред'явити судно Регістру
судноплавства України в обсязі
чергового огляду. Як убачається з
матеріалів справи, предметом судового
розгляду є вимога Державного
підприємства "Миколаївський морський
торговельний порт" про стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Судноплавно-буксирна компанія
"Морвест" 787 758,08 грн. - збитків, з яких: 7
758,08 грн. - вартість послуг Регістра
судноплавства України та 780 000,00 грн. -
кошти необхідні для проведення ремонту
суднової баржі "ДМ-2020". Підставою позову
підприємством визначено те, що
внаслідок не проведення відповідачем
необхідного ремонту судна після
повернення із бербоут-чартеру,
позивачеві завдано збитків у розмірі 787
758,08 грн., що складається із вартості
ремонту судна "ДМ-2020", розмір якого
визначено на підставі листа
Товариства з обмеженою
відповідальністю СП "Агрус" від 25.04.13 №
25-4/13 та 7 758,08 грн. за послуги Регістра
згідно з договором від 26.04.13 №88-103-13/100-Р,
з яких: 1114,92 грн. - вартість щорічного
огляду судна у відстої і 6643,16 грн. -
вартість чергового огляду судна з
вводом в експлуатацію суднової баржі
"ДМ-2020". Відповідно до статті 11
Цивільного кодексу України однією з
підстав виникнення цивільних прав і
обов'язків є договір. За приписами
статей 203, 208 Кодексу торговельного
мореплавства України за договором
чартеру, фрахтування, судна на певний
час судновласник зобов'язується за
обумовлену плату надати судно
фрахтувальнику для перевезення
пасажирів, вантажів та для інших цілей
торговельного мореплавства на певний
час. Надане фрахтувальнику судно може
бути укомплектоване екіпажем,
тайм-чартер, або не споряджене і не
укомплектоване екіпажем,
бербоут-чартер. Фрахтувальник
зобов'язаний здійснювати експлуатацію
судна відповідно до умов фрахтування,
визначених договором чартеру судна на
певний час. За приписами статті 610
Цивільного кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання,
неналежне виконання. Згідно зі статтею
611 Цивільного кодексу України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
відшкодування збитків. Відповідно до
статті 623 цього ж Кодексу боржник, який
порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки. Розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, доказується
кредитором. При цьому, розмір збитків
має бути підтверджений документально.
За приписами статті 22 Цивільного
кодексу України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування; збитками, зокрема є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права, реальні збитки.
Статтею 224 Господарського кодексу
України визначено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки. Під
збитками розуміються, зокрема
витрати, зроблені стороною, втрата або
пошкодження її майна. При цьому, для
застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення: 1) протиправна
поведінка; 2) збитки; 3)причинний зв'язок
між протиправною поведінкою боржника
та збитками позивача; 4) вина. За
відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає. Отже, при вирішенні даного
спору на позивача покладається
обов'язок довести розмір збитків,
завданих порушенням зобов'язання, факт
порушення відповідачем його обов'язку
та причинний зв'язок між цим порушенням
і збитками. Відповідач, в свою чергу,
для звільнення від відповідальності
має довести відсутність своєї вини. За
приписами статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд, у визначеному законом порядку,
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Згідно зі статтею 34 цього ж
Кодексу господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Належними визнаються
докази, які містять відомості про
факти, що входять у предмет доказування
у справі, та інші факти, що мають
значення для правильного вирішення
спору. Допустимість доказів означає, що
у випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.
Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
полягає не лише в поданні особами
доказів, а й у доведенні їх
переконливості. Відповідно до частини 2
статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція не має права
встановлювати чи вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти їх.
Дослідивши усі обставини справи та
надавши оцінку зібраним у справі
матеріалам, судами попередніх
інстанцій установлено, що позивачем не
надано доказів, які б містили дані про
технічний стан судна "ДМ - 2020" на момент
передачі його відповідачеві, як і не
надано доказів того, що судно дійсно
потребує ремонту, при його поверненні
саме за рахунок відповідача.
Установлено судами і ненадання
позивачем належних та допустимих
доказів на підтвердження вартості
ремонтних робіт суднової баржі "ДМ - 2020",
тобто позивачем не доведено розміру
збитків, заявлених до стягнення та
сплату коштів позивачем у заявленій
сумі. Судом також установлено, що
позивачем не надано доказів виконання
Регістром судноплавства України
щорічного і чергового огляду суднової
баржі "ДМ -2020" на суму 7758,08 грн. та сплати
цих коштів позивачем. Довід скаржника
про те, що суди повинні були призначити
незалежну експертизу для визначення
вартості ремонтних робіт не може бути
підставою для скасування постанови у
справі, оскільки, як убачається з
матеріалів справи, суд першої
інстанції неодноразово, за клопотанням
позивача, призначав судово -
бухгалтерську експертизу, однак у
зв'язку з відсутністю у державних
спеціалізованих установах необхідних
фахівців експертиза не була проведена,
при цьому, клопотання позивача про
доручення проведення судово -
бухгалтерської експертизи спеціалісту
відповідної установи або організації
із зазначеного напрямку діяльності
також було предметом розгляду в суді
першої інстанції та мотивовано
відхилено. Виходячи з того, що суди
установили відсутність усіх складових
елементів цивільного правопорушення,
що є обов'язковою умовою для покладення
на відповідача відповідальності у
вигляді відшкодування збитків,
висновки судів про відмову у позові
визнаються правомірними. Щодо доводу
скаржника про порушення судами
приписів статей 22, 526, 610, 629 Цивільного
кодексу України, то таке твердження
ґрунтується на непогодженні скаржника
з установленими судами обставинами
справи та на переоцінці доказів, яка за
приписами частини 2 статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України знаходиться поза межами
компетенції суду касаційної інстанції.
Отже, з урахуванням меж перегляду
справи в касаційній інстанції, підстав
для скасування постанови у справі та
задоволення касаційної скарги не
вбачається. Витрати за розгляд
касаційної скарги покладаються на
скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись
статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 27.05.14 у справі
№916/1565/13 залишити без змін.

Касаційну скаргу Державного
підприємства "Миколаївський морський
торговельний порт" залишити без
задоволення.

Головуючий суддя
Т.Добролюбова

Судді
Т.Дроботова

В.Швець