ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2014 року Справа № 910/4129/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Вовк І.В. (головуючий, доповідач),
Могил С.К., Харченко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу державного
підприємства "Національний спортивний
комплекс "Олімпійський" на постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 22.05.2014 року у
справі № 910/4129/14 за позовом
державного підприємства "Фінансування
інфраструктурних проектів" до
державного підприємства "Національний
спортивний комплекс "Олімпійський" про
стягнення заборгованості,

УСТАНОВИВ:

У березні 2014 року позивач звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовною заявою до відповідача про
стягнення заборгованості в сумі
128 965,69 грн., 1 436,90 грн. інфляційних сум
та 3 % річних у сумі 4 548,01 грн. на підставі
договору безпроцентної позики від
11.11.2010 року № 2 у зв'язку з порушенням
зобов'язання з перерахування плати за
отримання і користування позикою за
період з січня 2012 року по лютий 2014 року.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.04.2014 року (суддя Сівакова
В.В.) позов задоволено та стягнуто з
відповідача на користь позивача
заборгованість в сумі 128 965,69 грн., 1 436,90
грн. інфляційних сум та 3 % річних у сумі
4 548,01 грн.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 22.05.2014 року
(судді Андрієнко В.В., Буравльов С.І.,
Шапран В.В.) зазначене рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач вважає,
що судами попередніх інстанцій
порушено норми матеріального та
процесуального права, і тому просить
прийняті ними рішення в частині
стягнення 3% річних за січень-лютий 2011
року скасувати.

У відзиві на касаційну скаргу позивач
вважає, судові рішення у справі є
законними і обгрунтованими та просить
залишити їх без змін, а касаційну
скаргу без задоволення.

Оскільки відповідачем судові рішення в
частині позову про стягнення
заборгованості та інфляційних сум не
оскаржуються, а тому в цій частині вони
не перевіряються судом касаційної
інстанції.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши доводи касаційної
скарги та відзиву на неї, перевіривши
матеріали справи і прийняті в ній
судові рішення, суд касаційної
інстанції вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що 11
листопада 2010 року між ДП "Фінансування
інфраструктурних проектів"
(позикодавець) та ДП "Національний
спортивний комплекс "Олімпійський"
(позичальник) було укладено договір
безпроцентної позики № 2, відповідно до
якого позикодавець в порядку та на
умовах, визначених цим договором,
зобов'язується надати позичальнику
безпроцентну цільову позику, а
останній зобов'язується прийняти
позику, використати її за цільовим
призначенням, відповідно до мети
позики та повернути вказану позику
позикодавцеві у визначений цим
договором строк.

Згідно з п. 1.3. договору метою та
цільовим призначення позики є
виконання позичальником завдання № 13
додатку 2 до Державної цільової
програми підготовки та проведення в
Україні фінальної частини чемпіонату
Європи 2012 року з футболу.

Відповідно до п. 2.1. договору розмір
позики за цим договором становить 150 000
000 грн. Розмір позики може бути змінений
за взаємною згодою сторін шляхом
укладення додаткових угод.

07.02.2011 року сторонами укладено
додаткову угоду № 1 до договору,
відповідно до якої сторони дійшли
згоди збільшити суму договору на 43 500 000
грн. та розмір позики за договором
становить 193 500 000 грн.

31.05.2011 року сторонами укладено
додаткову угоду № 3 до договору,
відповідно до якої зменшено суму
позики на 43 500 000 грн. та розмір позики за
договором становить 150 000 000 грн.

Згідно з п. 3.1. договору позика
надається позичальнику строком на 363
дні з моменту укладення цього договору.

Відповідно до п. 3.2. договору за
взаємною згодою сторін строк надання
позики може бути пролонгований.

Згідно з п. 4.1. договору позика
надається позикодавцем у
безготівковому порядку шляхом
переказу коштів на рахунок
позичальника, відкритий в органах
Державного казначейства України
відповідно до Порядку за графіком
плану фінансування завдань і заходів
Програми відповідно до п. 6 Порядку.

Як вбачається з виписки Державного
казначейства України з рахунку
позивача та платіжного доручення № 29
від 28.01.2011 на рахунок відповідача 28.01.2011
було перераховано згідно договору
позику в розмірі 150 000 000 грн.

Згідно з п. 4.3. договору позика
повертається у безготівковому порядку
шляхом переказу необхідних коштів на
рахунок позикодавця, відкритий в
органах Державного казначейства
України відповідно до Порядку.

Згідно з п. 5.2.2. договору позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцю
позику в строки та на умовах,
передбачених цим договором.

07.11.2011 року сторонами укладено
додаткову угоду № 4 до договору,
відповідно до якої продовжено строк
повернення позики за цим договором до
05.11.2012 року.

06.11.2012 сторонами укладено додаткову
угоду № 5 до договору, відповідно до
якої продовжено строк повернення
позики за цим договором до 01.11.2013 року.

01.11.2013 року укладено додаткову угоду № 6
до договору, відповідно до якої
продовжено строк повернення позики за
цим договором до 30.10.2014 року.

Відповідно до п. 5.2.2. договору
позичальник зобов'язаний сплачувати
позикодавцю плату за отримання і
користування позикою за договором
відповідно до п. 2.3. договору.

Пунктом 2.3. договору визначено, що плата
за отримання і користування позикою
становить 71 500 грн. на рік та
сплачується рівними частинами
щомісяця до 5 числа кожного наступного
місяця. Розмір плати за отримання та
користування позикою може бути
змінений за взаємною згодою сторін
шляхом укладення додаткових угод до
договору.

Додатковою угодою від 07.02.2011 року № 1
визначено плату за отримання і
користування позикою в розмірі 76 739,60
грн. на рік.

Додатковою угодою від 06.04.2011 року № 2
визначено плату за отримання і
користування позикою в розмірі 72 265,60
грн. на рік.

Додатковою угодою від 31.05.2011 року № 3
визначено плату за отримання і
користування позикою в розмірі 55 112,77
грн. на рік.

Предметом даного судового розгляду є
вимоги позикодавця про стягнення із
позичальника заборгованості,
інфляційних сум та 3 % річних у зв'язку з
порушенням ним обов'язку з
перерахування плати за отримання і
користування позикою за період з січня
2011 року по лютий 2014 року.

Висновок судів попередніх інстанцій
про задоволення позову про стягнення 3 %
річних мотивовано простроченням
виконання відповідачем зобов'язань зі
сплати коштів за користування позикою.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (п. 1 ст. 628 ЦК
України).

Відповідно до п. 1 ст. 1049 Цивільного
кодексу України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є
обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 193 ГК України визначено,
що суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

У відповідності до п. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем було
повернуто позику в сумі 150 000 000 грн. у
безготівковому порядку на рахунок
позивача, проте у визначений договором
строк не перераховано плату за
користування позикою за січень 2011 року
- лютий 2014 року в сумі 128 965,69 грн.

У зв'язку з простроченням
перерахування плати за користування
позикою суди дійшли висновку про
наявність правових підстав для
стягнення з відповідача 1 436,90 грн.
інфляційних сум та 3 % річних у сумі 4 548,01
грн. за спірний період.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 261 та ч. 1
ст. 264 ЦК України за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

При цьому, в п. 4.4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" від
29.05.2013 року № 10 зазначено, що до дій, які
свідчать про визнання боргу або іншого
обов'язку, можуть, з урахуванням
конкретних обставин справи, належати,
зокрема, підписання уповноваженою на
це посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір, часткова сплата
боржником або з його згоди іншою особою
основного боргу та/або сум санкцій.

Визнання боржником основного боргу, в
тому числі і його сплата, саме по собі
не є доказом визнання ним також і
додаткових вимог кредитора (зокрема,
неустойки, процентів за користування
коштами), а так само й вимог щодо
відшкодування збитків і, відтак, не
може вважатися перериванням перебігу
позовної давності за зазначеними
вимогами.

Разом з тим, відхиляючи клопотання
відповідача про застосування до
позовних вимог про стягнення 3 % річних
за січень - лютий 2011 року позовної
давності, суд першої інстанції, з яким
погодився й апеляційний господарський
суд, зазначив, що підписання акту
звірки про наявність заборгованості в
сумі 128 965,69 грн., яка виникла з січня 2011
року по лютий 2014 року, свідчить про
визнання відповідачем боргу та є
підставою для переривання перебігу
позовної давності.

Однак, суди обох інстанцій не
перевірили доводів відповідача про те,
що на час звернення до суду з даним
позовом зобов'язання з внесення плати
за користування позикою за січень -
лютий 2011 року були виконані, визнання
боргу за цими платежами не відбувалися
та вимоги про їх стягнення не
заявлялися. Крім того, акти звірки
взаєморозрахунків свідчать про
визнання відповідачем лише основного
боргу і не включають відомостей щодо
визнання сум 3% річних, нарахованих за
прострочення внесення плати за
користування позикою. Суди ж на
зазначені доводи уваги не звернули та
будь-якої правової оцінки наведеним
обставинам не навели.

За таких обставин, оскаржені судові
рішення в частині позову про стягнення
3 % річних не можна визнати законними й
обґрунтованими, і тому вони в
зазначеній частині підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно врахувати викладене і
вирішити спір з дотриманням вимог
закону.

З огляду наведеного та керуючись ст. ст.
1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного
підприємства "Національний спортивний
комплекс "Олімпійський" задовольнити
частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду 22.05.2014 року та
рішення господарського суду міста
Києва від 03.04.2014 року в частині позову
про стягнення 3 % річних у сумі 4 548,01 грн.
скасувати, і справу № 910/4129/14 в цій
частині передати на новий розгляд до
суду першої інстанції в іншому складі.

Головуючий суддя
І.Вовк

Судді
С.Могил

В.Харченко