ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року Справа № 910/19084/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого,судді Остапенка
М.І.суддів
Гончарука П.А.
Стратієнко Л.В.
(доповідач)з участю представників:
позивача: відповідача: Токарь Є.А.
Бернацька О.В., Станішевський
І.С.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
публічного акціонерного товариства
"Полтаваобленерго"на рішення та
постановурішення Господарського суду
міста Києва від 05 листопада 2013 року
Київського апеляційного
господарського суду від 14 квітня 2014
рокуу справі№ 910/19084/13 за
позовомпублічного акціонерного
товариства
"Полтаваобленерго"доНаціональної
акціонерної компанії "Нафтогаз України
"про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 р. публічне акціонерне
товариство "Полтаваобленерго"
звернулось до господарського суду із
позовом до Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України про
визнання недійсним укладеного 30.03.2012
між сторонами договору про закупівлю
природного газу № 2012-ПР/819.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 05.11.2013 (суддя - Стасюк С.В.), залишеним
без змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
14.04.2014 (головуючий - Мартюк А.І., судді -
Новіков М.М., Самсін Р.І.), у позові
відмовлено.

В касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати постановлені у
справі судові рішення та прийняти нове
рішення, яким визнати договір
купівлі-продаж від 30.03.2012 недійсним.

У справі оголошувалася перерва з 02.07.2014
р. по 09.07.2014 р.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
суд вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено господарськими судами,
30.03.2012 між Національною акціонерною
компанією "Нафтогаз України"
(продавець) в особі першого заступника
голови правління ОСОБА_6, який діє на
підставі довіреності № 14-281 від 28.12.2011, з
однієї сторони, та ПАТ
"Полтаваобленерго" (покупець), з іншої
сторони, було укладено договір №
2012-ПР/819 про закупівлю природного газу,
за умовами якого продавець
зобов'язувався передати у власність
покупцю у 2012 року році природний газ,
ввезений на митну територію України
ПАТ "Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" за кодом УКТ ЗЕД 2711 21
00 00, або/та природний газ, а покупець -
прийняти та оплатити цей природний газ,
на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається бюджетними установами та
організаціями та іншими споживачами.

Згідно з п. 1.2. договору продавець
передає покупцеві з 01.01.2012 до 31.12.2012 газ
обсягом до 332 899 тис.куб.м., у тому числі
по місяцях кварталів.

Відповідно до п. 3.3. договору приймання -
передачі газу, переданого продавцем
покупцеві у відповідному місяці
продажу, оформлюється актом приймання -
передачі газу. Обсяг споживання газу
покупцем у відповідному місяці
поставки встановлюється шляхом
складання добових обсягів, визначених
на підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця.

Пункту 4.1. договору встановлено, що
оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 30
(тридцяти) відсоткової попередньої
оплати вартості планових обсягів
поставки природного газу за 5 (п'ять)
днів до початку здійснення поставки.
Решта 70 (сімдесят) відсотків вартості
планових обсягів поставки природного
газу сплачується покупцем протягом
місяця поставки газу. Остаточний
розрахунок за фактично переданий газ
здійснюється до 14 - го числа місяця
наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 7.2. договору у разі
невиконання покупцем умов п. 6.1. цього
договору продавець має право не
здійснювати поставку газу покупцю або
обмежити поставку пропорційно до
кількості несплачених обсягів з
наступною поставкою цих обсягів при
умові їх оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
покупцем пункту 6.1. умов цього договору
він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю крім
суми заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу. Пеня сплачується протягом 3
(трьох) банківських днів з моменту
отримання покупцем вимоги продавця. У
разі несплати пені у вказаний строк
покупець вважається таким, що має
заборгованість за цим договором.

За умовами п. 7.3. договору сторони
погодили, що у разі порушення покупцем
умов пункту 4.1. цього договору
продавець зобов'язується сплатити
продавцю пеню у розмірі подвійної
облікової ставки національного банку
України, що діяла у період, за який
сплачується пеня від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
посилається на те, що договір
купівлі-продажу № 2012-ПР/819 від 30.03.2012 з
боку відповідача був підписана не
уповноваженою особою, а також на те, що
п. 7.3 договору суперечить ст. 61
Конституції України та ст. 3 ЦК України,
а тому спірний договір є недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України (ст.
ст. 1, 8 Конституції України).

Відповідно до ст. 78 Статуту
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" управління поточною
діяльністю компанії здійснює
правління, яке є колегіальним
виконавчим органом компанії.

Згідно з ст. 89 Статуту голова правління
має право без довіреності вчиняти
юридичні дії від імені компанії
відповідно до законодавства, а ст. 90
Статуту голова правління, зокрема,
укладає договори (контракти) та вчиняє
інші правочини від імені компанії,
видає довіреності на вчинення
юридичних дій від імені компанії.

Як вбачається з матеріалів справи та
правильно встановлено судами, з боку
відповідача спірний договір було
підписано першим заступником голови
правління ОСОБА_6, який діяв на підставі
довіреності № 14-281 від 28.12.2011, виданої
Національною акціонерною компанією
"Нафтогаз України" в особі голови
правління Бакуліна Є.М. (а.с. 35), а тому
господарські суди прийшли до
правильного висновку, що доводи
позивача, що оспорюваний договір з боку
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" був підписаний
особою, яка не мала відповідних
повноважень на його підписання є
необґрунтованими і не доведеними
відповідно до вимог ст. 33 ГПК України.

Також позивач посилався на те, що п. 7.3
договору суперечить чинному
законодавству.

Згідно з ст. 217 ЦК України недійсність
окремої частини правочину не має
наслідком недійсності інших його
частин і правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Пунктом 1 ст. 216 ГК України встановлено,
що учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

Таким чином, висновок господарських
судів, що спірний пункт договору не
суперечить вимог законодавства є також
правомірним та обґрунтованим.

Отже, оскільки спірний правочин
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
не містить положень, які б суперечили
вимогам чинного законодавства або
інтересам сторін, тобто позивачем
відповідно до вимог ст. ст. 33-34 ГПК
України не було доведено наявності
підстави, передбачених ст. 203 ЦК України
для визнання його недійсним, а тому
господарські суди правомірно
відмовили в задоволенні позову.

Інші посилання скаржника в
обґрунтування касаційної скарги також
не підтверджуються матеріалами справи,
спростовуються висновками судів та не
доведені відповідно до вимог ст. 33 ГПК
України.

Враховуючи викладене, підстав для
скасування постановлених у справі
судових рішень не вбачається

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства
"Полтаваобленерго" залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду міста Києва від 05 листопада 2013
року та постанову Київського
апеляційного господарського суду від 14
квітня 2014 року у справі за № 910/19084/13 -
без змін.

Головуючий, суддя М.Остапенко Суддя
П.Гончарук Суддя
Л.Стратієнко