ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року Справа № 910/59/14 Вищий
господарський суду України в складі
колегії

Овечкін В.Е.- головуючого, Чернов Є.В.,
Цвігун В.Л.за участю представників: тов
"Вінницьке кар"єроуправління"
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4
публічного акціонерного товариства
"Шляхо-будівельне управління №41"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 12.05.2014 рокуу
справі№ 910/59/14 господарського суду
міста Києваза позовомпублічного
акціонерного товариства
"Шляхо-будівельне управління №41"до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Спецтехнокомплекс"
товариства з обмеженою
відповідальністю "Вінницьке
кар"єроуправління"провизнання
недійсним договору про відступлення
права вимогиВ С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 27.02.2014 р. (суддя: Пінчук В.І.) у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для визнання
недійсним договору про відступлення
права вимоги від 25.11.2013 р. № 15-В.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 12.05.2014 р. (судді:
Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., Руденко
М.А.) рішення господарського суду міста
Києва від 27.02.2014 р. залишено без зміни.

Публічне акціонерне товариство
"Шляхо-будівельне управління №41" в
касаційній скарзі просить судові
рішення та постанову господарських
судів скасувати з підстав порушення
норм матеріальних права, позов
задовольнити.

Скаржник вважає, що суд не врахував
умови п. 9.4. договору № 07/11 від 28.07.2011 р.
за яким сторони не вправі передавати
свої права та обов'язки за договором
третій стороні без попередньої
письмової згоди; таким чином договір
про відступлення права вимоги від
25.11.2013 р. № 15-В. Укладено без
необхідного обсягу дієздатності, що є
підставою за нормами ст.ст. 203, 215 ЦК
України для визнання його недійсним.

Вищий господарський суд України,
розглянувши доводи касаційної скарги,
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Між товариством з обмеженою
відповідальністю "Спецтехнокомплекс",
як первісним кредитором та товариством
з обмеженою відповідальністю
"Вінницьке кар'єроуправління", як новим
кредитором 25.11.2013 р. укладено Договір
про відступлення права вимоги № 15-В.

Відповідно до п. 1.1 договору його
предметом є право вимоги кредитора
(стягувача) за договором про надання
послуг № 07/11 від 28.07.2011 та рішенням
господарського суду міста Києва від
20.02.2013 р. у справі № 5011-66/18522-2012
зверненим до виконання, що належить
первісному кредитору і має право
вимагати від ВАТ "Шляхо-будівельне
управління № 41" стягнення на користь
первісного кредитора 728 372,66 грн. боргу,
73 594,75 грн. пені, 106 467,50 грн. штрафу та 17
049,31 грн. 3% річних, 21 151,05 грн. витрат по
сплаті судового збору, а всього 946 588,67
грн.

Згідно п. 1.2 договору первісний
кредитор передає (відступає), а новий
кредитор приймає право вимоги, що
належить первісному кредиторові і стає
кредитором за основним договором та
судовим рішенням.

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Спецтехнокомплекс"
28.11.2013 повідомлено ВАТ
"Шляхо-будівельне управління № 41" про
відступленя права вимоги, що
підтверджується описом вкладення у
цінний лист.

Публічне акціонерне товариство
"Шляхо-будівельне управління № 41",
вважає, що неотримання згоди боржника
на відступлення кредитором права
вимоги іншій особі є підставою для
визнання недійсним договору про
відступлення.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України передбачають такий спосіб
захисту порушеного права як визнання
недійсним правочину (господарської
угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом. Такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Перелік вимог, додержання яких є
необхідним для дійсності правочину,
визначений ст. 203 Цивільного кодексу
України, є вичерпним.

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Спецтехнокомплекс"
фактично було відступлено товариству з
обмеженою відповідальністю "Вінницьке
кар'єроуправління" право вимоги за
рішенням господарського суду міста
Києва від 20.02.2013 р. у справі №
5011-66/18522-2012.

Отже, у зв'язку з укладенням
оскаржуваного договору до другого
відповідача перейшло право вимагати
від позивача виконання саме рішення
господарського суду міста Києва від
20.02.2013 р. у справі № 5011-66/18522-2012.

Таким чином, на даний час є лише питання
виконання рішення про стягнення боргу,
а не передачі усіх правомочностей
контрагента по договору.

За наведених обставин, доводи, що
неотримання згоди боржника на
відступлення кредитором права вимоги
іншій особі є підставою для визнання
недійсним договору про відступлення,
підлягають відхиленню за
необґрунтованістю.

Слід також зазначити, що наявність в
договорі застереження стосовно
необхідності отримання письмової
згоди боржника у разі відступлення
кредитором права вимоги іншій особі не
встановлює недійсності (нікчемності)
правочину.

Аналогічної позиції дотримується і
Вищий господарський суд України в
постанові від 29.01.2013 р. у справі №
5023/282/12.

Отже, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відмову у
задоволенні позову.

Згідно ст.ст.111-5, 111-7 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція на підставі вже
встановлених фактичних обставин
справи перевіряє рішення місцевого
господарського суду чи постанови
апеляційного суду виключно на предмет
правильності застосування згаданими
судами норм матеріального чи
процесуального права, тобто в межах
юридичної оцінки фактичних обставин
справи; касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

На підставі вищевикладеного колегія
суддів вважає мотиви господарських
судів попередніх інстанцій такими, що
відповідають нормам матеріального
права, тому оскаржувані судові рішення
залишає без зміни, а в задоволенні
скарги відмовляє.

Виходячи з викладеного, керуючись
ст.ст. 107, 108, 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 12.05.2014 р. та
рішення господарського суду міста
Києва від 27.02.2014р. у справі № 910/59/14
господарського суду міста Києва
залишити без зміни, а касаційну скаргу
-без задоволення.

Головуючий, суддя
В. Овечкін

судді
Є. Чернов

В. Цвігун