м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/9913/14 15.07.14За позовом
публічного акціонерного товариства
до товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Квартет" ЛТД
про стягнення 820 004,06 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.
Представники сторін:
Від позивача Кучкова Ю.В.
(дов. №91/2013/12/30-3 від 30.12.13)
Від відповідача не прибув
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості у зв`язку з неналежним
виконанням договору на постачання
теплової енергії у гарячій воді № 9896001
від 15.10.2012 в розмірі 820 004, 06 грн.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 29.05.2014 порушено провадження у
справі №910/9913/14 та призначено до
розгляду на 12.06.2014.
Представник відповідача з'явився в
судове засідання 12.06.2014, надав
пояснення по суті справи та подав
додаткові докази по справі.
Представник позивача в судове
засідання 12.06.2014 не з'явився, причин не
явки суд не повідомив, хоча про час та
місце розгляду справи, був належним
чином повідомлений. Розгляд справи
відкладено на 26.06.2014.
На призначене судове засідання 26.06.2014
прибули представники сторін, надали
пояснення по справі та подали
додаткові докази по справі.
Розгляд справи відкладено на 15.07.2014.
В судове засідання 15.07.2014 прибув
представник позивача, дав пояснення по
справі та подав суду заяву про
уточнення позовних вимог, відповідно
до якої просить припинити провадження
в частині стягнення основного боргу в
розмірі 313 396,20 грн. у зв"язку з оплатою
позивачем заборгованості в цій
частині. В іншій частині позовні вимоги
підтримав повністю та просив їх
Враховуючи правила ст. 22 ГПК України,
згідно яких позивач, до прийняття
рішення по справі має право збільшити
або зменшити розмір позовних вимог, суд
прийняв до розгляду подану позивачем
заяву про збільшення позовних вимог, а
спір розглядається, виходячи зі
збільшеної ціни позову.

При розгляді даної заяви суд бере до
уваги п.3.10. Поставнови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26.12.2011, п. 14 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України "
Про деякі питання порушені у
доповідних записках про роботу
господарських судів України у 2009 р.
щодо застосування норм господарського
процесуального кодексу України" від
29.06.2010 № 01-08/369, в яких зазначено, що в
разі збільшення(зменшення) позовних
вимог, якщо його прийнято
господарським судом, має місце нова
ціна позову, виходячи з якої
вирішується спір.

Представник відповідача не з'явився в
судове засідання 15.07.2014, але через
канцелярію суду подав клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відпусткою представника Синиці М.В. Суд
відмовив в задоволенні даного
клопотання, оскільки вже майже
скінчився двомісячний строк розгляду
справи і подальше затягування розгляду
справи призведе до порушення прав
позивача, а неможливість відповідача
направити в судове засідання одного
представника не позбавляє його
уповноважити на представництво своїх
інтересів іншого представника.

Оскільки про час та місце судового
засідання відповідач був належним
чином повідомлений, на підставі статті
75 Господарського процесуального
кодексу України справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов та заперечення
проти позову, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між публічним акціонерним товариством
«Київенерго» (далі - позивач) та
товариством з обмеженою
відповідальністю фірма «Квартет» ЛТД
(далі - відповідач) укладено договір на
постачання теплової енергії у гарячій
воді від 15.10.2012 № 9896001 (далі - договір).

Згідно з пп. 2.2.1. та 2.3.1. договору і
відповідно до законодавства України
позивач постачає теплову енергію у
вигляді гарячої води для потреб:
опалення та вентиляції - в період
опалювального сезону, гарячого
водопостачання - протягом року, в
кількості та в обсягах, згідно з
додатком 1 до договору, а відповідач
зобов'язаний своєчасно сплачувати
вартість спожитої теплової енергії

Нарахування відповідачу за теплову
енергію здійснюється, відповідно до
звертання-доручення про укладення
договору, по приладах обліку за
тарифами, встановленими і
затвердженими постановами
Національної комісії регулювання
електроенергетики України та
Національної комісії регулювання
ринку комунальних послуг України.

На підставі п. 9 додатку 2 до договору
відповідач зобов'язаний щомісячно з 12
по 15 число самостійно отримувати у
районному відділі теплозбуту
табуляграму фактичного споживання
теплової енергії за звітний період, акт
звірки на початок розрахункового
періоду (один примірник оформленого
акту звірки повертає у РВТ), та рахунок,
куди включені вартість теплової
енергії на поточний місяць з
урахуванням остаточного сальдо
розрахунків на початок розрахункового
періоду.

Відповідно до п. 10 додатка 2 до договору
відповідач оплачує вартість,
використаної теплової енергії не
пізніше 10 числа місяця, наступного за
розрахунковим.

Однак свої зобов'язання за зазначеним
договором відповідач не виконує,
внаслідок чого за період з 01.10.2012 по
01.04.2014 виникла заборгованість за
використану теплову енергію, яка на
01.04.2014 становила 789 127,83 грн., що
підтверджується відомостями обліку
споживання теплової енергії,
обліковими картками (табуляграмами) та
розрахунком основного боргу за спожиту
теплову енергію(копії в матеріалах
справи).

Позивачем було подано суду докази
часткової оплати відповідачем
основної заборгованості в розмірі 313
396,20 грн. що підтверджується довідкою
про надходження коштів від
відповідача( в матеріалах справи).

Отже, станом на день розгляду справи
залишилася непогашеною відповідачем
заборгованість за поставлений
позивачем товар в сумі 475 731,63 грн.

Відповідач подав суду заперечення
проти наявності даної заборгованості,
зазначаючи, що позивачем не враховано
кошти, які надійшли безпосередньо від
споживачів теплової енергії у гарячій
воді. Проте суд зазначає, що умовами
договору передбачено обов'язок саме
відповідача оплачувати позивачу
поставлену теплову енергію, а відтак
твердження відповідача є
безпідставними.

Відповідач також зазначає, що
позивачем послуги надавалися неякісно,
проте не подає жодних доказів цього.

Крім того, матеріалами справи
спростовуються також твердження
відповідача, що позивач не подав
детального щомісячного розрахунку
нарахувань та згідно яких тарифів
здійснювалися такі нарахування,
оскільки матеріали справи містять
зазначені докази.

Отже, судом встановлено факт наявності
порушень відповідачем взятих на себе
господарських зобов'язань.

Предметом даного господарського спору
є матеріально-правова вимога про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором на
постачання теплової енергії у гарячій
воді від 15.10.2012 № 9896001, яка утворилась у
відповідача внаслідок неналежного
виконання зобов'язання з оплати
поставленої позивачем теплової
енергії у гарячій воді.

Внаслідок укладення договору між
сторонами згідно ст. 11 ЦК України,
виникли цивільні права та обов'язки.
Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
ГК України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

В силу частини 2 статті 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Спірні правовідносини, які виникли у
зв'язку з неналежним виконанням
договору поставки та поставкою
продукції неналежної якості, до їх
врегулювання застосовуються положення
ст. 265, 268, 269 ГК України, ст. 678 - 681 ЦК
України.

Відповідно до ст.688 ЦК України покупець
зобов'язаний повідомити продавця про
порушення умов договору
купівлі-продажу щодо кількості,
асортименту, якості, комплектності,
тари та (або) упаковки товару у строк,
встановлений договором або актами
цивільного законодавства, а якщо такий
строк не встановлений, - в розумний
строк після того, як порушення могло
бути виявлене відповідно до характеру
і призначення товару.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України до
відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Пунктами 1-3 ст. 692 ЦК України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару. У разі прострочення оплати
товару продавець має право вимагати
оплати товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Відповідач не надав суду належних та
допустимих доказів, які б
спростовували доводи позивача та
підтверджували заперечення проти
позовних вимог про стягнення основного
боргу.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що заявлені позивачем вимоги
щодо стягнення з відповідача
заборгованості з оплати поставленої
позивачем теплової енергії у гарячій
воді в сумі 475 731,63 грн. є обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Судом на підставі: договору, довідки
про надходження коштів за спожиту
теплову енергію відповідачем,
облікових карток(табуляграм) та
відомостей обліку споживання теплової
енергії за спірний період достеменно
встановлено та відповідачем будь-якими
доказами не спростовано, що залишок
його заборгованості за поставлену
позивачем теплову енергію у гарячій
воді становить 789 127,83 грн., що є у
відповідності з умовами договору та ст.
692 Цивільного кодексу України
безперечною підставою для задоволення
вказаних позовних вимог у зв'язку з їх
обґрунтованістю та доведеністю.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Договір, згідно зі статтею 629
Цивільного кодексу України, є
обов'язковим для виконання сторонами.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 3% річних в сумі 19 927,60 грн.
та інфляційні збитки в сумі 10 948,63 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Згідно розрахунку позивача, 3% річних
становлять 19 927,60 грн., інфляційні
збитки становлять 10 948,63 грн. Суд
вважає даний розрахунок обґрунтованим
та задовольняє позовні вимоги в цій
частині.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що заявлені позивачем вимоги
щодо стягнення з відповідача
заборгованості є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню
повністю.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті судового
збору покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов публічного акціонерного
товариства "Київенерго" задовольнити
повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Квартет" ЛТД
(03127, м. Київ, Голосіївський район, вул.
Васильківська, буд. 53, корп. 1, ) на користь публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
(01001, м. Київ, Шевченківський район, пл.
І.Франка, буд. 5, ) основну
заборгованість у розмірі 475
731(чотириста сімдесят п"ять тисяч
сімсот тридцять одна) грн. 63 коп., 3%
річних в сумі 19 927(дев'ятнадцять тисяч
дев'ятсот двадцять сім) грн. 60 коп.,
інфляційні збитки в сумі 10 948(десять
тисяч дев'ятсот сорок вісім) грн. 63 коп.
та судовий збір у розмірі 16 400
(шістнадцять тисяч чотириста) грн. 08
коп.

3. Видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України та може
бути оскаржене в порядку та строки,
визначені Господарським процесуальним
кодексом України.

5. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л.Д.

Дата
підписання повного тексту рішення -
21.07.2014