ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2014 р.
Справа № 911/1840/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Бабкіної В.М., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гринвич-Юг»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 478,14 грн.

секретар судового засідання (пом.
судді): Новікова І.С.

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Гринвич-Юг» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду Київської області з позовом до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі
- відповідач) про стягнення 325,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
договірних зобов'язань щодо здійснення
розрахунку з позивачем за поставку
товару відповідно до договору поставки
№ ОБ02/13 від 02.11.2013 р., у зв'язку з чим
позивач просить суд стягнути з
відповідача 307,14 грн. основного боргу,
13,00 грн. пені, 5,00 грн. 5% річних, 153,00 грн.
штрафу, а також судовий збір в розмірі
1827,00 грн.

Розгляд справи відкладався.

Позивач у судові засідання 26.06.2014 р. та
14.07.2014 р. представника не направив, хоча
про дату та час розгляду справи був
повідомлений належно.

Відповідач у судові засідання 26.06.2014 р.
та 14.07.2014 р. представника не направив,
хоча про дату та час розгляду справи
був повідомлений належно. Відзиву на
позов не надав.

Згідно із абз. 3 пп. 3.9.1 п. 3.9 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України в разі,
якщо відзив на позовну заяву і
витребувані господарським судом
документи не подано, справу може бути
розглянуто за наявними в ній
матеріалами.

Як встановлено судом, за змістом
прохальної частини позовної заяви
позивач просить суд стягнути загалом
478,14 грн.

Водночас, при зверненні з позовом до
суду позивач визначив ціну позову в
розмірі 325,00 грн.

Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 55 ГПК
України ціна позову визначається у
позовах про стягнення грошей -
стягуваною сумою або сумою,
оспорюваною за виконавчим чи іншим
документом, за яким стягнення
провадиться у безспірному
(безакцептному) порядку.

Частиною 3 ст. 55 ГПК України
встановлено, що ціну позову вказує
позивач. У випадках неправильного
зазначення ціни позову вона
визначається суддею.

У зв'язку з викладеним, ціна позову у
даній справі становить 478,14 грн.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, суд

встановив:

02.11.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Гринвич-Юг»
(продавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець)
було укладено договір поставки № ОБ02/13,
відповідно до якого продавець
зобов'язався передати товар у
власність покупця, а покупець
зобов'язався прийняти товар і оплатити
за нього встановлену вартість даним
договором та додатком до договору.

У відповідності з п. 2.1 договору ціна на
товари, що поставляються за даним
договором, фіксується на кожну чергову
поставку в специфікації або
відвантажувальній накладній і
рахунку-фактурі.

Згідно з п. 6.1 договору оплата за товар
здійснюється покупцем не пізніше 7 днів
з дати передачі товару покупцю.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у
випадку прострочення розрахунків за
продані товари покупець сплачує
продавцеві пеню в розмірі 2-х облікових
ставок НБУ за кожний календарний день
прострочення, крім цього, збитки від
інфляції та 5% річних, відповідно до ст.
214 ЦК України та у випадку затримки
оплати більш ніж на 30 днів з моменту
закінчення терміну, зазначеного в п. 6.1,
покупець оплачує штраф у розмірі 50% від
несплаченої за договором суми збитків.

У відповідності до додатку б/н до
даного договору № ОБ02/13 від 02.11.2013 р.,
матеріально відповідальною особою, що
буде приймати цінності за договором,
визначено ОСОБА_2

Як зазначає позивач, ТОВ «Гринвич-Юг»
на виконання умов договору № ОБ02/13 від
02.11.2013 р. було поставлено відповідачеві
товар, що підтверджується
товарно-транспортною накладною №
У00002055 від 04.12.2013 р. на суму 307,14 грн.

Оскільки відповідач свої договірні
зобов'язання в частині оплати вартості
поставленого товару не виконав,
позивач просить суд стягнути з
відповідача, зокрема, 307,14 грн.
заборгованості за накладною № У00002055
від 04.12.2013 р. згідно договору.

Згідно приписів статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог -відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Зазначена норма
кореспондується з приписами статті 193
Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського
кодексу України кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язань,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського
кодексу України не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язання, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до статей 173, 175
Господарського кодексу України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Приписами статей 655, 692 Цивільного
кодексу України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Зі змісту наведених законодавчих та
договірних положень слідує, що
обов'язок з оплати товару за договором
у відповідача, як покупця, виникає за
умови здійснення безпосередньої
поставки товару, тобто отримання
відповідачем товару.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Оскільки відповідачем не надано суду
ані відзиву на позовну заяву, ані
будь-яких інших доказів та/або
документів, що впливають на вирішення
даного спору по суті, суд у
відповідності до ст. 75 ГПК України,
здійснював розгляд даної справи за
наявними у ній матеріалами.

Приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

У відповідності до статей 1, 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства; первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, суд встановив, що позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача
307,14 грн. заборгованості за накладною №
У00002055 від 04.12.2013 р. задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Як слідує зі змісту
товарно-транспортної накладної №
У00002055 від 04.12.2013 р., товар за вказаною
накладною був отриманий гр. ОСОБА_3, у
той час як доказів уповноваження
вказаної особи на отримання
товарно-матеріальних цінностей від
імені відповідача суду не надано. При
цьому, у відповідності до додатку б/н до
договору, матеріально відповідальною
особою, що буде приймати цінності за
договором, визначено лише ОСОБА_2

Інших доказів, що підтверджують
отримання відповідачем товару
загальною вартістю згідно
товарно-транспортної накладної №
У00002055 від 04.12.2013 р., суду не надано, що
свідчить про недоведеність позивачем
факту поставки (отримання)
відповідачем зазначеного товару, на
підставі якого у відповідача виникало
б зобов'язання з його оплати в порядку
ст. 629 ЦК України та п. 6.1 договору.

З огляду на викладене, беручи до уваги
наведені нормативні приписи, а також
враховуючи встановлення судом
відсутності первинних документів у
розумінні ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», якими було б
зафіксовано факт передання позивачем і
отримання відповідачем товару
загальною вартістю 307,14 грн. за
накладною № У00002055 від 04.12.2013 р., суд
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення вимоги
позивача про стягнення з відповідача
307,14 грн. заборгованості за вказаною
вище накладною.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 20.05.2013 р. у справі № 5013/1032/12.

У зв'язку з тим, що в задоволенні вимоги
про стягнення з відповідача 307,14 грн.
заборгованості № У00002055 від 04.12.2013 р.
згідно договору відмовлено, суд дійшов
висновку, що вимоги позивача про
стягнення з відповідача 13,00 грн. пені,
5,00 грн. 5% річних, 153,00 грн. штрафу,
нарахованих на суму заборгованості,
задоволенню не підлягають, оскільки за
своєю правовою природою є похідними
від основної позовної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 06.03.2014 у справі № 910/11595/13.

Витрати по сплаті судового збору, у
відповідності до статті 49 ГПК України,
у зв'язку з відмовою у задоволенні
позовних вимог покладаються судом на
позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Повне рішення підписане 21.07.2014 р.

Суддя
В.М. Бабкіна