м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
284-18-98 У Х В А Л А
Справа № 49/291 28.05.14За скаргою
(стягувача) Фізичної особи-підприємця
Боржник Головне управління праці та
соціального захисту населення
Луганської обласної державної
На бездіяльність та дії органу
Державної виконавчої служби України
По справі
За позовом: Фізичної особи-підприємця
До: 1. Державного
казначейства України
2. Головного управління
праці та соціального захисту населення
Луганської обласної державної
Про: стягнення 26 775,17 грн.
Суддя Митрохіна А.В.
Представники сторін:
від скаржника( стягувача, позивача)
ОСОБА_3 за договором №33 про надання
правової допомоги від 09.11.2013р.
від боржника (відповідача) 1- не
від боржника (відповідача) 2- не
від ДВС Головного управління юстиції у
Луганській області не з'явилися
Обставини справи:
Рішенням Господарського суду міста
Києва від 23.09.2009 у справі №49/291 позовні
вимоги задоволено частково, стягнуто з
Головного управління праці та
соціального захисту населення
Луганської обласної державної
адміністрації на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 26 775,17 грн.
заборгованості, з яких 24 104,33 грн.
інфляційних витрат, 2 670,84 грн. 3% річних,
крім того 268,00 грн. державного мита та
118,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу, в іншій частині в
позові відмовлено.

10.11.2009 був виданий наказ №49/291 про
примусове виконання вищезазначеного
рішення Господарського суду міста
Києва.

12.11.2013 року на адресу Господарського
суду міста Києва надійшла скарга №199
від 09.11.2013 Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 на дії державної виконавчої
служби України.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 23.12.2013 задоволено скаргу №199
від 09.11.2013 Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 у справі №49/291 визнано
незаконними дії Державної виконавчої
служби України, щодо розгляду заяви про
перевірку виконавчого провадження
№17519197 №177 від 27.06.2013 та зобов'язано
Державну виконавчу службу України (04053,
м. Київ, вул. Артема, 73) провести
перевірку виконавчого провадження
№17519197, про що винести постанову про
проведення перевірки виконавчого
провадження №17519197.

29.01.2014 року на адресу Господарського
суду міста Києва надійшла скарга №24/14
від 29.01.2014 Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 на бездіяльність та дії органу
Державної виконавчої служби України.

За резолюцією заступника Голови
Господарського суду міста Києва
вищевказану скаргу було передано для
розгляду судді Пукшин Л.Г., у зв'язку з
перебуванням судді Митрохіної А.В. на
лікарняному.

Відповідно до відомостей з
автоматизованої системи "Діловодство
спеціалізованого суду" у зв'язку із
надходженням апеляційної скарги по
справі №49/291, остання була направлена
до Київського апеляційного
господарського суду.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 31.01.2014 суддя Пукшин Л.Г.
відклала вирішення питання про
прийняття скарги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 на
бездіяльність та дії органу Державної
виконавчої служби України до
повернення матеріалів справи №49/291 до
Господарського суду міста Києва.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 19.02.2014,
апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України на ухвалу
Господарського суду міста Києва від
23.12.2013 задоволено, ухвалу
Господарського суду міста Києва від
23.12.2013 скасовано, в задоволенні скарги
№199 від 09.11.2013 відмовлено, стягнуто с
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на
корить Державної виконавчої служби
України 609,00 грн. судового збору за
подання апеляційної скарги.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 27.03.2014 касаційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 19.02.2014
повернуто скаржнику.

За резолюцією керівництва від 01.04.2014
справу №49/291 було передано судді
Митрохіній А.В.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 09.04.2014 розгляд скарги
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на
бездіяльність та дії органу Державної
виконавчої служби України було
призначено на 28.04.2014.

Ухвалами Господарського суду від
28.04.2014, від 14.05.2014 розгляд справи
відкладався до 28.05.2014 відповідно до
вимог ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України.

Представник скаржника (стягувача,
позивача) у судове засідання 28.05.2014
з'явився, надав пояснення по суті
поданої скарги на бездіяльність та дії
органу державної виконавчої служби
України та просив суд задовольнити її в
повному обсязі.

Представники боржників (відповідачів),
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області у судове засідання 28.05.2014 не
з'явилися, вимоги ухвали суду не
виконали, про причини неявки суд не
повідомили.

Оскільки неявка учасників процесу у
судове засідання 28.05.2014 не є перешкодою
для розгляду скарги, тим більше, що вони
повідомлялися про судове засідання
належним чином, зважаючи на
обмеженість процесуальних строків, суд
вважає за можливе розглянути по суті
скаргу на бездіяльність та дії
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Луганській області.

У судовому засіданні 28.05.2014
розглядалася скарга Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 на
бездіяльність та дії управління
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області.

Частиною 1 статті 121-2 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що скарги на дії чи
бездіяльність органів Державної
виконавчої служби щодо виконання
рішень ухвал, постанов господарських
судів можуть бути подані стягувачем,
боржником або прокурором протягом
десяти днів з дня вчинення
оскаржуваної дії, або з дня, коли
зазначеним особам стало про неї відомо,
або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Судом встановлено, що зазначену
постанову було отримано стягувачем
лише 27.01.2014, що підтверджується
конвертом та інформацією з реєстру
поштових відправлень, отже, строк на
подачу скарги не пропущений (копії яких
є в матеріалах справи).

Скаржник обґрунтовує доводи своєї
скарги наступним.

10.11.2009 був виданий наказ про примусове
виконання рішення Господарського суду
міста Києва у справі №49/291.

28.01.2010 державним виконавцем, було
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження та надано
боржнику семиденний строк для
добровільного виконання рішення суду.

06.07.2010 державним виконавцем, відповідно
до п. 2 ст. 40 Закону України «Про
виконавче провадження» винесено
постанову про повернення виконавчого
документу сгягувачу.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.05.2013 по справі №49/291 визнано
незаконними дії Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області та визнано недійсною постанову
ВП №175191974 старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області Марченко О.О. про повернення
виконавчого документа стягувачеві від
06.07.2010. Але державним виконавцем не було
прийнято постанови про відновлення
виконавчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.08.2013 визнано незаконною
бездіяльність Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області щодо не відновлення
виконавчого провадження №175191974 та
зобов'язано Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області відновити виконавче
провадження №175191974.

Зі слів скаржника (стягувача, позивача)
постанова про відновлення виконавчого
провадження державним виконавцем була
прийнята лише 06.09.2013.

Так, державним виконавцем 16.01.2014 була
прийнята постанова про повернення
виконавчого документа стягувачеві на
підставі п.9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону
України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з винесеною
постановою, скаржник Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся із
даною скаргою до суду та просив визнати
незаконною бездіяльність та дії
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Луганській області щодо не проведення
виконавчих дій по виконавчому
провадженню №17519197 та визнати
недійсною постанову від 16.01.2014 про
повернення виконавчого документа
стягувачеві по виконавчому
провадженню №17519197 та зобов'язати
управління Державної виконавчої
служби головного управління юстиції у
Луганській провести виконавчі дії по
виконавчому провадженню №17519197.

Скаржник вважає, що оскаржувана
постанова від 16.01.2014 ВП №17519197 про
повернення виконавчого документа
стягувачеві прийнята із порушенням
норм чинного законодавства, а
відповідно, дії державного виконавця є
незаконними, у зв'язку з тим, що
останнім не досліджено всіх обставини
справи та передчасно винесено
постанову про повернення виконавчого
документа стягувачеві, крім того, на
думку скаржника, державним виконавцем
не здійснено усіх заходів по
примусовому виконанню наказу
Господарського суду міста Києва у
справі №49/291 передбачених ст.ст. 30, 32, 52,
57, 65, 66 Закону України «Про виконавче
провадження».

Заслухавши пояснення представника
стягувача (позивача, скаржника),
вивчивши подані ними документи та
дослідивши наявні докази, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
вищезгаданої скарги, з огляду на
наступне.

Частиною 1 статті 121-2 ГПК України
встановлено, що скарги на дії чи
бездіяльність Державної виконавчої
служби щодо виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів можуть
бути подані стягувачем, боржником , або
прокурором протягом десяти днів з дня
вчинення оскаржувальної дії, або з дня,
коли зазначеним особам стало про неї
відомо, або з дня коли дія мала бути
вчинена.

Відповідно до п. 9.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 9
від 17.10.2012 року "Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України",
скарги на дії чи бездіяльність органів
державної виконавчої служби щодо
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів розглядає
виключно місцевий господарський суд,
яким відповідну справу розглянуто у
першій інстанції, тобто той
господарський суд, що видав виконавчий
документ (наказ чи ухвалу), незалежно
від того, якою саме особою подано
скаргу, і в тому ж складі суду (якщо
цьому не перешкоджають об'єктивні
обставини, як-от звільнення судді, його
захворювання, перебування у відпустці
тощо).

Законодавцем передбачено, що у разі
визнання неправомірними рішення, дій
або бездіяльності державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби суд
зобов'язує їх усунути допущені
порушення або іншим шляхом поновлює
порушені права чи свободи заявника.

Відповідно до статей 4-5 Господарського
процесуального кодексу України,
господарські суди здійснюють
правосуддя шляхом прийняття
обов'язкових до виконання на усій
території України рішень, ухвал,
постанов.

У силу ст.124 Конституції України, ст.115
ГПК України, рішення господарського
суду, що набрали законної сили, є
обов'язковими на всій території
України і виконуються у порядку,
встановленому Законом України "Про
виконавче провадження".

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 13
Закону України «Про судоустрій та
статус суддів», відповідно до якої,
судові рішення, що набрали законної
сили, є обов'язковими до виконання
усіма органами державної влади,
органами місцевого самоврядування, їх
посадовими та службовими особами,
фізичними і юридичними особами та їх
об'єднаннями на всій території України.
Обов'язковість урахування
(преюдиційність) судових рішень для
інших судів визначається
процесуальним законом.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче
провадження" визначено, що виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

У силу ст. 12 названого Закону, сторони
виконавчого провадження мають право,
між іншим, оскаржувати рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця з
питань виконавчого провадження у
порядку, встановленому цим Законом.

За результатами розгляду скарги
виноситься ухвала, в якій
господарський суд або визнає доводи
заявника правомірними і залежно від їх
змісту визнає постанову державного
виконавця щодо здійснення заходів
виконавчого провадження недійсною, або
визнає дії чи бездіяльність органу
Державної виконавчої служби
незаконними, чи визнає недійсними
наслідки виконавчих дій, або зобов'язує
орган державної виконавчої служби
здійснити певні виконавчі дії, якщо він
ухиляється від їх виконання без
достатніх підстав, або визнає доводи
скаржника неправомірними і скаргу
відхиляє. Вказана правова позиція
викладена в постанові Пленуму
Господарського суду міста Києва "Про
деякі питання практики виконання
рішень, ухвал, постанов господарських
судів України" №9 від 17.10.2012р. (п. 9.13).

Судом встановлено, що постановою
державного виконавця від 16.01.2014
повернуто виконавчий документ
стягувачу.

Так, як вбачається із наданих суду
документів оскаржувана постанова
винесена на з посиланням на пункт 9
частини першої статті 47 Закону України
"Про виконавче провадження", яким
передбачено, що виконавчий документ
повертається стягувачеві, якщо наявна
встановлена законом заборона щодо
звернення стягнення на майно чи кошти
боржника, якщо у нього відсутнє інше
майно чи кошти, на які можливо звернути
стягнення, а також щодо проведення
інших виконавчих дій стосовно
боржника, що виключає можливість
виконання відповідного рішення.

Статтею 47 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що
виконавчий документ, на підставі якого
відкрито виконавче провадження, за
яким виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо:

1)є письмова заява стягувача;

2)у боржника відсутнє майно, на яке може
бути звернуто стягнення, а, здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними;

3)стягувач відмовився залишити за собою
майно боржника, не реалізоване під час
виконання рішення;

4)стягувач перешкоджає провадженню
виконавчих дій або не здійснив
авансування витрат на організацію та
проведення виконавчих дій, авансування
яких передбачено цим Законом,
незважаючи на попередження державного
виконавця про повернення йому
виконавчого документа;

5)у результаті вжитих державним
виконавцем заходів неможливо
встановити особу боржника, з'ясувати
місцезнаходження боржника - юридичної
особи, місце проживання, перебування
боржника - фізичної особи (крім
випадків, коли виконанню підлягають
виконавчі документи про стягнення
аліментів, відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, у зв'язку з
втратою годувальника, а також
виконавчі документи про відібрання
дитини, за якими мають бути стягнуті
кошти чи інше майно, та інші виконавчі
документи, що можуть бути виконані за
безпосередньої участі боржника);

6)у боржника відсутнє визначене
виконавчим документом майно, яке він за
виконавчим документом має передати
стягувачу, або майно, на яке необхідно
звернути стягнення з метою погашення
заборгованості (крім коштів), а
здійснені державним виконавцем
відповідно до цього Закону заходи щодо
розшуку такого майна виявилися
безрезультатними;

7)боржник - фізична особа (крім випадків,
коли виконанню підлягають виконавчі
документи про стягнення аліментів,
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом чи іншим ушкодженням
здоров'я, у зв'язку з втратою
годувальника, а також виконавчі
документи про відібрання дитини) чи
майно боржника, розшук яких
здійснювався органами внутрішніх
справ, не виявлені протягом року з дня
оголошення розшуку;

8)коштів, що надійшли від реалізації
заставленого майна, недостатньо для
задоволення вимог
стягувача-заставодержателя за
виконавчим документом, на підставі
якого звернуто стягнення на заставлене
майно;

9)наявна встановлена законом заборона
щодо звернення стягнення на майно чи
кошти боржника, якщо у нього відсутнє
інше майно чи кошти, на які можливо
звернути стягнення, а також щодо
проведення інших виконавчих дій
стосовно боржника, що виключає
можливість виконання відповідного
рішення.

Повернення виконавчого документа
стягувачу з підстав, передбачених цією
статтею, не позбавляє його права
повторно пред'явити виконавчий
документ до виконання протягом
строків, встановлених статтею 22 цього
Закону (ч. 5 ст. 47 Закону України «Про
виконавче провадження»).

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

З системного аналізу вищевикладеного,
враховуючи не надання державним
виконавцем матеріалів виконавчого
провадження №17519197, суд дійшов
висновку, що державним виконавцем не
спростовано належними та допустимими
доказами доводів скаржника, викладених
у скарзі, з огляду на що бездіяльність
та дії управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Луганській області визнаються судом
протиправними.

Оскільки судом встановлено
протиправність дій управління
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області щодо не проведення виконавчих
дій по виконавчому провадженню №17519197,
тому постанова від 16.01.2014 про
повернення виконавчого документа
стягувачеві по виконавчому
провадженню №17519197, як наслідок
протиправних дій підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд вважає за
необхідне задовольнити скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в
частині визнання незаконною
бездіяльність та дії управління
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області щодо не проведення виконавчих
дій по виконавчому провадженню №17519197.
Постанову ВП №17519197 від 16.01.2014 про
повернення виконавчого документа
стягувачеві слід скасувати.

У той же час, суд відхиляє скаргу у
частині зобов'язання управління
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області провести виконавчі дії по
виконавчому провадженню №17519197,
оскільки суд не вправі зобов'язувати
зазначених осіб до вчинення тих дій,
які згідно із Законом "Про виконавче
провадження" №606-XIV можуть
здійснюватися тільки державним
виконавцем або відповідною посадовою
особою державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України
"Про виконавче провадження", державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

З системного аналізу вищенаведеного,
суд дійшов висновку, що у нього
відсутні підстави зобов'язувати
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Луганській області вчинити дії щодо
проведення виконавчих дії по
виконавчому провадженню №17519197.

За таких обставин, оскільки
господарський суд не вправі самостійно
вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із
здійсненням виконавчого провадження,
замість державного виконавця, скарга
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
підлягає частковому задоволенню, тобто
у частині визнання незаконною
бездіяльність та дії управління
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області щодо не проведення виконавчих
дій по виконавчому провадженню №17519197
та скасування постанови ВП №17519197 від
16.01.2014 про повернення виконавчого
документа стягувачеві.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 86, 121-2 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

1.Скаргу Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 у справі №49/291 на бездіяльність
та дії органу Державної виконавчої
служби України - задовольнити частково.

2.Визнати незаконною бездіяльність та
дії управління Державної виконавчої
служби головного управління юстиції у
Луганській області щодо не проведення
виконавчих дій по виконавчому
провадженню №17519197.

3.Скасувати постанову від 16.01.2014 про
повернення виконавчого документа
стягувачеві по виконавчому
провадженню №17519197.

4.У іншій частині скарги - відмовити.

5.Ухвала підлягає оскарженню в порядку
передбаченому Господарським
процесуальним кодексом України.

6.Копію ухвали направити сторонам по
справі, управлінню Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Луганській
області України (91016, м. Луганськ, площа
Героїв ВВВ, б. 3-А).

Суддя
А.В.Митрохіна