ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року
Справа №922/6/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя
Россолов В.В., суддя Черленяк М.І.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивач - не з'явився;

відповідач - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну
скаргу позивача (вх. №807Х/1-35) на рішення
господарського суду Харківської
області від 11 березня 2014 року по справі
№922/6/14

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Богодухівський
молзавод", м. Богодухів

про стягнення 10244,55 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 11 березня 2014
року по справі (суддя Аріт К.В.) позов
задоволено частково. Стягнуто з ТОВ
"Богодухівський молзавод" на користь ДК
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" 686,54 грн.
пені, 577,48 грн. суми 3% річних, 8,97 грн.
інфляційних втрат та 1720,46 грн. судового
збору.

Позивач - Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", з рішенням
місцевого господарського суду не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду зі
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення норм матеріального права,
просить рішення господарського суду
Харківської області від 11 березня 2014
року по справі №922/6/14 скасувати в
частині припинення провадження щодо
стягнення суми основного боргу,
прийняти нове, яким позовні вимоги в
частині стягнення суми основного боргу
задовольнити повністю.

Вважає, що рішення господарського суду
першої інстанції, щодо припинення
провадження у справі в частині
стягнення суми основного боргу,
прийнято з порушенням норм
матеріального права, а саме статей 215, 601
Цивільного кодексу України, статті 203
Господарського кодексу України та
статті 4-2, 43, 83 Господарського
процесуального кодексу України. На
думку позивача, висновок
господарського суду про зарахування
зустрічних однорідних вимог
неправомірний. Крім того, зазначає, що
рішення суду не може ґрунтуватися з
урахуванням доводів однієї сторони та
припущеннях.

Відповідач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Богодухівський
молзавод", в запереченнях на апеляційну
скаргу не погоджується з доводами
викладеними в ній, вважає рішення
господарського суду Харківської
області від 11 березня 2014 року по справі
№922/6/14 законним та обґрунтованим.

У судове засідання представники сторін
не з'явились, про дату і місце судового
розгляду були повідомлені належним
чином ухвалою суду від 21.05.2014 року, про
що свідчать наявні в матеріалах справи
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Позивач надіслав телеграму з проханням
розглянути справу за наявними
матеріалами справи у зв'язку з
неможливістю направлення у судове
засідання уповноваженого
представника. Зазначив, що скаргу
підтримує в повному обсязі, просив її
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати.

Перевіривши повноту встановлення
судом обставин справи та докази на їх
підтвердження, їх юридичну оцінку та
доводи апеляційної скарги в межах
вимог, передбачених статтею 101
Господарського процесуального Кодексу
України, колегія суддів встановила
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ДК "Газ України" НАК «Нафтогаз України»
та ТОВ "Богодухівський молзавод" був
укладений договір №11/Б-42ПР-02 поставки
природного газу від 30.08.2011 року (далі -
Договір).

Згідно умов зазначеного Договору
позивач зобов'язується поставити
відповідачу імпортований природний
газ за кодом згідно з УКТ ЗЕД , а
відповідач, в свою чергу, прийняти та
оплатити в обсязі, зазначеному у п. 1.2
Договору.

Загальні підстави виникнення
зобов'язань закріплені статтями 11
Цивільного кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України та
встановлено, що господарські
зобов'язання можуть виникати
безпосередньо з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
закріплено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Пунктом 4.1 Договору сторони
передбачили, що оплата за природний газ
із врахуванням вартості
транспортування територією України
проводиться покупцем виключно
грошовими коштами в такому порядку:

- за серпень 2011 року протягом 3
банківських днів з дати укладення
договору;

- за вересень 2011 року:

- оплата в розмірі 34% від вартості
запланованих місячних обсягів
проводяться протягом 3 банківських
днів з дати укладення договору;

- оплата в розмірі 33% від вартості
запланованих місячних обсягів
проводяться до 5-го числа та до 15-го
числа поточного місяця поставки.

Остаточний розрахунок за спожитий газ
із врахуванням вартості
транспортування територією України
здійснюється на підставі акту
приймання-передачі газу до 5-го числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

Пунктом 10.1 Договору встановлений строк
його дії і зазначено, що Договір
набирає чинності з моменту його
підписання повноважними
представниками сторін та скріплення
печатками сторін, поширює свою дію на
відносини, що склалися між сторонами з
06 серпня 2011 року і діє у частині
поставки газу до 30 вересня 2011 року
включно, а у частині розрахунків за газ
- до їх повного здійснення.

На виконання умов Договору позивачем
був поставлений газ за період з 06
серпня 2011 року по 31 жовтня 2011 року на
загальну суму 253971,33 грн., що
підтверджується актами передачі -
приймання природного газу від: 31 серпня
2011 року на суму 113615,45 грн., від 30 вересня
2011 року на суму 129803,16 грн., 31 жовтня 2011
року на суму 10552,72 грн., підписані обома
сторонами та скріплені печатками.

У вказаних актах зафіксовано, що
поставки здійснювались саме на
виконання договору №11/Б-42ПР-02 поставки
природного газу від 30.08.2011 року.

Як було вище зазначено, між сторонами
був узгоджений строк оплати - на
підставі акту приймання - передачі газу
(за звітний місяць) до 5 числа місяця,
наступного за місяцем поставки газу.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Враховуючи те, що відповідач свої
зобов'язання за Договором виконав
неналежним чином та розрахувався за
природний газ лише частково, у нього
виникла заборгованість на суму 8971,33
грн.

Втім, на момент винесення рішення
місцевим судом, відповідач надав до
суду платіжне доручення №4465 від 07.03.2014
року (а.с. 132), з якого вбачається, що ним
було сплачено суму заборгованості в
повному обсязі в сумі 8971,33 грн.

Даний факт став підставою для
припинення господарським судом
Харківської області провадження у
справі в частині позову щодо стягнення
8971,33 грн. суми основної заборгованості -
на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

У відповідності до статті 80 ГПК
України, господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо, зокрема,
відсутній предмет спору, якщо між
сторонами у зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань (п.4.4 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції").

Припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК України
можливе в разі, коли предмет спору
існував на момент виникнення
останнього та припинив існування в
процесі розгляду справи.

Колегія суддів підтримує висновок суду
попередньої інстанції і вважає, що
відсутність предмету спору означає
відсутність спірного матеріального
правовідношення між сторонами.

Однак, у апеляційній скарзі позивач
зазначає, що рішення в цій частині
прийнято з порушенням норм
матеріального права, а саме, статей 601,
ЦК України і 203 ГК України, які
кореспондуються і встановлюють, що
господарське зобов'язання
припиняється шляхом зарахування
однорідних вимог шляхом зарахування
зустрічної однорідної вимоги, строк
якої настав або строк якої не
зазначений чи визначений моментом
витребування. Зарахування зустрічних
однорідних вимог є способом припинення
одночасно двох зобов'язань, в одному з
яких одна сторона є кредитором, а інша -
боржником.

Також, апелянт зазначає, що виконання
зобов'язання шляхом зарахування
зустрічних однорідних вимог може
здійснюватись за заявою однієї із
сторін виключно у разі відсутності
заперечень з іншої.

Однак, враховуючи те, що ДК «Газ
України» своєї згоди на проведення
зарахування зустрічних однорідних
вимог не надавала, проведення
взаємозаліку з вказаних підстав є
неможливим.

Крім того, заявник зазначив, що
відповідно до пункту 4.3 Договору у
платіжних дорученнях покупець повинен
обов'язково зазначати номер договору,
дату його підписання, призначення
платежу.

Однак, відповідач у запереченнях на
скаргу зазначає, що дана скарга не
відповідає обставинам справи, і з такою
думкою погоджується колегія суддів,
оскільки позивач посилається на
обставини і аргументи, а саме, залік
зустрічних вимог, які зовсім не мають
відношення до даної справи.

Під час судового розгляду відповідачем
було здійснено повне погашення
заборгованості, що підтверджується
платіжним дорученням №4465 від 07.03.2014
року, шляхом перерахування грошових
коштів з зазначенням призначення
платежу, з номером договору, а саме
«Оплата згідно договору від 30.08.11
№11/Б-42ПР02».

Так, згідно платіжного доручення №27
від 06.03.2014 року ДК «Газ України»
перерахувало товариству грошову суму
8972,69 грн. як передплату за природний газ
по договору №11/11-94ПР-02 від 17.12.2010 року.

У свою чергу, ТОВ «Богодухівський мол
завод», у відповідності до платіжного
доручення №4465 від 07.03.2014 року,
перерахував ДК «Газ України» 8971,33 грн.
як оплату за договором №11/Б-42ПР02 від
30.08.2011 року.

Копії відповідних платіжних доручень,
наявні в матеріалах справи і були
надані до суду на момент винесення
рішення судом першої інстанції, що і
дало підставу суду дійти висновку про
відсутність предмету спору і
припинення провадження.

Отже, сума 8972,69 грн., яку перерахував ДК
«Газ України» як оплату за договором
№11/11-94ПР-02 від 17.12.2010 року ТОВ
«Богодухівський мол завод», є
ідентичною і вказує на наявність між
кредитором і боржником правовідносин
за іншим договором №11/11-94ПР-02,
укладеним раніше, а саме, 17.12.2010 року.

Проте, вказана сума не має відношення
до правовідносин, що виникли між
сторонами у даній справі.

Більш того, про взаємозалік чи
зарахування зустрічних однорідних
вимог у даному випадку не йдеться.

Відповідно до статті 601 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється зарахуванням зустрічних
однорідних вимог, строк виконання яких
настав, а також вимог, строк виконання
яких не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги. Такі ж
положення встановлені статтею 203
Господарського кодексу України.

Зарахування зустрічних однорідних
вимог є способом припинення одночасно
двох зобов'язань, в одному з яких одна
сторона є кредитором, а інша -
боржником, а в другому - навпаки. Вимоги,
які можуть підлягати зарахуванню,
мають відповідати таким умовам: бути
зустрічними, однорідними, строк
виконання щодо яких не настав.

Однак, у даному випадку підстав для
застосування вказаних норм у колегії
суддів немає, а тому, висновок
місцевого суду щодо припинення
провадження в цій частині вимог є
підставним, а скарга - спростованою
матеріалами справи та висновками суду.

Стосовно вимоги позивача про стягнення
з відповідача 686,77 гривень пені, колегія
суддів зазначає наступне.

Загальні умови забезпечення виконання
зобов'язання встановлені статтею 548
Цивільного кодексу України, якою
закріплено, що виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Як визначено у статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Згідно із ст. 546 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), тому, згідно зі
ст. 611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 230
Господарського кодексу України,
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним прав здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пунктом 7.3.1 Договору сторони узгодили,
що, у разі порушення покупцем умов п.4.1
Договору, він зобов'язаний сплатити
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня, від суми простроченого платежу за
кожен день прострочення платежу.

Судом першої інстанції на підставі
вивченого розрахунку позивача
зроблено висновок, що даний розрахунок
є неправильним. Перерахувавши заявлену
до стягнення позивачем суму пені, суд
дійшов висновку про стягнення з
відповідача 686,54 гривень; в решті
стягуваної суми у розмірі 0,23 грн.
відмовив.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 8,97 грн. суми
інфляційних втрат та 577,48 грн. суми 3%
річних, судова колегія зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Інфляційні збитки за своєю правовою
природою є наслідком інфляційних
процесів в економіці, а тому їх слід
вважати складовою частиною основного
боргу, а нарахування 3% річних по
грошових розрахунках є визначеною
законом платою боржника за
користування грошовими коштами
кредитора. При цьому, передбачене
законом право кредитора вимагати
сплати боргу з урахуванням індексу
інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
колегія суддів вважає, що місцевий
господарський суд обґрунтовано та
правомірно дійшов висновку про
задоволення вимог позивача щодо
стягнення інфляційних втрат в розмірі
577,48 грн. та 3% річних у сумі 577,48 грн.

Статтею 216 Господарського кодексу
України передбачено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що прийняте у даній
справі рішення господарського суду
відповідає нормам матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги щодо порушення цих
норм є безпідставними, твердження
апелянта не спростовують висновків
суду першої інстанції у зв'язку з чим
відсутні підстави для скасування
рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 11 березня 2014
року по справі №922/6/14 залишити без
змін.

Повний текст постанови підписаний
23.06.2014 року.

Головуючий суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Россолов В.В.

Суддя
Черленяк М.І.