КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2014 р. Справа№ 910/4253/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Мальченко А.О.

при секретарі:
Мельниченко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився ;

від відповідача : Терещенко О.А. (
довіреність б/н від 01.11.2013р.) ;

розглянувши апеляційну скаргу
Дочірнього підприємства фірма
"Екотехніка-М"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 09.04.2014 р. у справі № 910/4253/14
(суддя: Босий В.П.) за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

до Дочірнього підприємства фірма
"Екотехніка-М"

про стягнення 33 861,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року позивач звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Дочірнього підприємства
фірми «Екотехніка-М» про стягнення
основної заборгованості в розмірі
24675,75 грн., пені в сумі 1661,05 грн., штраф в
сумі 8636,51 грн., 3% річних в розмірі 383,32
грн., всього 33861,63 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 09.04.2014 р. у справі № 925/4253/14
позовні вимоги задоволено повністю:
стягнуто з Дочірнього підприємства
фірма "Екотехніка-М" на користь
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
заборгованість у розмірі 24 675 грн. 75
коп., пеню у розмірі 1 661 грн. 05 коп., 3%
річних у розмірі 383 грн. 32 коп., штраф у
розмірі 8 636 грн. 51 коп.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції
зазначив, що матеріалами справи, а саме
видатковими накладними, підтверджено
факт поставки продукції, в свою чергу
відповідач не надав до суду належних та
допустимих доказів, які б свідчили про
перерахування позивачу коштів за
поставлений товар повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач звернувся з
апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду, в
якій просить скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
09.04.2014 р. та відмовити в задоволені
позовних вимог. Обґрунтовуючи
апеляційну скаргу відповідач зазначив,
що рішення прийнято за відсутності
відповідача, не належним чином
повідомленого про дату та час слухання
справи. Окрім того, вказав на те, що
позивачем, з яким погодився суд 1
інстанції, не вірно було проведено
розрахунок штрафних санкцій.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.05.2014 року
було прийнято до розгляду апеляційну
скаргу Дочірнього підприємства фірма
"Екотехніка-М" та призначено справу №
910/4253/14 до розгляду, у складі колегії
суддів: головуючий суддя Руденко М.А.,
суддів: Дідиченко М.А., Пономаренка Є.Ю.

В подальшому розгляд справи декілька
разів відкладався, в зв'язку з неявкою
повноважених представників сторін у
судові засідання.

08.07.2014 року представник позивача не
з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, як свідчать матеріали
справи, про час та місце розгляду
справи всі представники були
повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011
р. Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку не
з'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Колегія суддів порадившись на місці
ухвалила, розглядати апеляційну
скаргу за відсутності представника
позивача, за наявними матеріалами
справи.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, вивчивши матеріали
справи, розглянувши доводи апеляційної
скарги, дослідивши письмові докази,
долучені до матеріалів справи,
виходячи з вимог чинного
законодавства, апеляційний суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно ст. 101 Господарського
процесуального кодексу апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
02.11.2011 р. між позивачем та дочірнім
підприємством фірма «Екотехніка-М»
було укладено договір поставки №120 (а.с.
10)

Відповідно до п. 1.1 Договору
постачальник зобов'язується поставити
у встановлені строки товар покупцеві, а
покупець зобов'язується приймати цей
товар та своєчасно оплачувати його
вартість.

За змістом п. 4.2 Договору поставлений
товар має бути оплачений покупцем
шляхом перерахування грошових коштів
на розрахунковий рахунок
постачальника або безпосереднім
внесенням грошових коштів в касу
постачальника протягом 21 календарних
днів з моменту поставки товару.

На виконання умов Договору позивачем
згідно видаткових накладних №ДЕс-000649
від 25.07.2013 р. (а.с.11) та №ДЕс-000648 від 25.07.2013
р. (а.с. 11) поставлено, а відповідачем
прийнято продукцію на загальну суму 24
675,75 грн.

Проте відповідач належним чином
зобов'язання по договору поставки № 120
від 02.11.2011 року не виконав, своєчасно
кошти за отриманий товар не сплатив у
зв'язку з чим позивач звернувся з
позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що відповідач обов'язку щодо сплати за
поставлений товар не виконав та
стягнув заборгованість та штрафні
санкції.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції
зважаючи на наступне.

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання, які мають ознаки
договору поставки, згідно якого в силу
вимог ст. 712 ЦК України, продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки
є консенсуальним, двостороннім і
оплатним. Як консенсуальний договір
він вважається укладеним з моменту
досягнення сторонами згоди щодо всіх
істотних умов. Двосторонній характер
договору поставки зумовлює взаємне
виникнення у кожної сторони прав та
обов'язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно вимог ст. ст. 662-664 ЦК України
постачальник зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором.
Обов'язок продавця вважається
виконаним у момент вручення товару
покупцеві, якщо договором
встановлений обов'язок продавця
доставити товар.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

За ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Суд першої інстанції правомірно,
посилаючись на норми ст.ст. 174, 193 ГК
України, ст. ст. 11, 509, 526, 626, 629 ЦК України
зазначив, що підставою виникнення
зобов'язання є договір укладений між
сторонами, зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до вимог закону, умов
договору. Статтею 525 ЦК України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ст. 530 цього Кодексу якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач має боргу по розрахункам за
поставлений товар в розмірі 24 675,75 , що
не заперечувалось представником
відповідача.

Водночас, судом першої інстанції
правомірно встановлено, що
відповідачем порушено визначені
договором поставки строки оплати
поставленого товару.

Позивачем заявлені вимоги щодо
стягнення з відповідача 3% річних в сумі
383, 32 грн. в порядку ст. 625 ЦК України.

Стаття 625 ЦК України передбачає, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір не
встановлений договором.

Таким чином у цивільно-господарських
відносинах кредитор вправі вимагати
компенсації збитків, що виникають у
випадку неправомірного використання
його коштів боржником, з урахуванням
приписів статті 625 ЦК України, тобто у
розмірі 3 % річних у поєднанні з
інфляційними втратами, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3 % річних,
колегія суддів апеляційної інстанції
визнає правомірним висновок суду
першої інстанції про задоволення
позовної вимоги щодо стягнення 3 %
річних в сумі 383,32 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач
просив стягнути з відповідача пеню в
сумі 1 661,05 грн. за період 16.08.2013 року по
20.02.2014 року (а.с.9).

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Згідно із положень ст.ст. 546, 549
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, різновидом якої є пеня.

Перевіривши період нарахування пені та
її розрахунок колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення позовної
вимоги щодо стягнення пені у розмірі 1
661,05 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо
невірного розрахунку пені (відповідач
зазначає, що пеню було розраховано за 189
календарних днів, тобто понад шість
місяців), колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки відповідно
до п. 6.2 договору поставки нарахування
штрафних санкцій припиняється через
дванадцять місяців з дня, коли
зобов'язання мало бути виконане, тобто
діє передбачений договором строк
нарахування неустойки, що передбачено
ст. 232 ГК України.

Також колегія суддів погоджується , що
судом першої інстанції правомірно на
підставі п. 6.3 договору поставки було
стягнуто з відповідача додатковий
штраф в розмірі 35% від вартості
неоплаченого товару 8 636,51 грн., оскільки
покупець прострочив оплату вартості
товару більш ніж на 2 дні.

Стосовно посилання апелянта, на те, що
суд першої інстанції порушуючи права
відповідача не належним чином
повідомив відповідача про час та місце
розгляду справи, та виніс рішення у
відсутності представника відповідача.

Колегія суддів, вважає доводи апелянта
необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011
р. Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку не
з'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Отже, доводи апелянта є
необґрунтованими та не підтвердженні
належними та допустимими доказами, а
тому вимоги скаржника задоволенню не
підлягають враховуючи вищевикладені
обставини.

Згідно ч.2 ст. 104 ГПК України порушення
або неправильне застосування норм
процесуального права може бути
підставою для скасування або зміни
рішення лише за умови, якщо це
порушення призвело до прийняття
неправильного рішення.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку місцевого
господарського суду з огляду на
вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі,
апеляційний суд робить висновок, що суд
першої інстанції дав належну оцінку
доказам по справі та виніс законне
обґрунтоване рішення, яке відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що скаржник не довів
обґрунтованість своєї апеляційної
скарги, докази на підтвердження своїх
вимог суду не надав, апеляційний суд
погоджується із рішенням
Господарського суду міста Києва від
09.04.2014 р. у справі № 910/4253/14, отже підстав
для його скасування або зміни не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства фірма "Екотехніка-М" на
рішення Господарського суду міста
Києва від 09.04.2014 р. у справі № 910/4253/14
залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 09.04.2014 р. у справі № 910/4253/14
залишити без змін.

Матеріали справи № 910/4253/14 повернути
до місцевого господарському суду.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через суд
апеляційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Головуючий суддя
М.А. Руденко

Судді
М.А. Дідиченко

А.О. Мальченко