ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2014 р.
Справа № 922/1323/14

Колегія
суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя
Білоусова Я.О. , суддя Лакіза В.В.,

при секретарі Фільшиній Н.І.,

за участю представників сторін:

позивача - представник Кобзар В.А. за
довіреністю 04.04.2014 року; представник
Грищенко О.Р. за довіреністю № 5 від
25.06.2014 року,

1-го відповідача - ліквідатор боржника
-арбітражний керуючий Немашкалов В.М.
(свідоцтво НОМЕР_1 від 28.02.2013 року),

2-го відповідача - представник Архіпова
О.В. за довіреністю від 24.03.2014 року,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма
«Рассвет», (вх.1403Х/2-7), на рішення
господарського суду Харківської
області від 15.05.2014 року у справі №
922/1323/14,

за позовом - Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма
«Рассвет», с.Тернова, Харківський
район. Харківська область,

до 1-го відповідача - Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Технотранс 2006», с. Радгоспне,
Харківський район, Харківська область,

та до 2-го відповідача - Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Харківська автомобільна торгівельна
компанія», с. Липці, Харківський район,
Харківська область,

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Агрофірма «Рассвет» звернулось
до господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просило визнати недійсним договір
відступлення права вимоги (цесії) №
ХАТК/РО15-09 від 09.06.2011 року, укладений між
ТОВ «Технотранс 2006» та ТОВ «Харківська
автомобільна торгівельна компанія».

Рішенням господарського суду
Харківської області від 15.05.2014 року
(суддя Жиляєв Є.М.) у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Позивач з рішенням суду першої
інстанції не погодився, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Харківської області від 15.05.2014 року у
справі № 922/1323/14 повністю і прийняти
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити. Окрім того, апелянт
просить суд витребувати у 2-го
відповідача оригінал протоколу
загальних зборів учасників ТОВ
«Харківська автомобільна торгівельна
компанія» від 07.06.2011 року № 07/06/11 та
оригінал статуту ТОВ «Харківська
автомобільна торгівельна компанія»,
затвердженого протоколом загальних
зборів учасників №1 від 11.04.2011 року;
призначити комплексу експертизу, яка
включає в себе технічну експертизу
документів та почеркознавчу
експертизу, на дослідження якої надати
протокол загальних зборів учасників
ТОВ «Харківська автомобільна
торгівельна компанія» від 07.06.2011 року №
07/06/11 та статут, затверджений
протоколом загальних зборів №1 від
11.04.2011 року.

На вирішення почеркознавчої
експертизи поставити наступні
запитання: чи виконано підпис від імені
М.Томашевського на протоколі загальних
зборів учасників ТОВ «Харківська
автомобільна торгівельна компанія»
від 07.06.2011 року № 07/06/11 тією особою, від
імені якої він зазначений, чи іншою
особою?; чи виконаний підпис
М.Томашевського на протоколі загальних
зборів учасників ТОВ «Харківська
автомобільна торгівельна компанія»
від 07.06.2011 року № 07/06/11 та на сторінці 11
статуту ТОВ «Харківська автомобільна
торгівельна компанія», затвердженого
протоколом загальних зборів учасників
від 11.04.2011 року № 1, однією особою?

На вирішення судової технічної
експертизи документів поставити
наступні запитання: чи виготовлений
рукописний текст на протоколі
загальних зборів учасників ТОВ
«Харківська автомобільна торгівельна
компанія» від 07.06.2011 року № 07/06/11 у той
час, яким датований цей документ?; у
який період часу був виконаний
рукописний текст на протоколі
загальних зборів учасників ТОВ
«Харківська автомобільна торгівельна
компанія» від 07.06.2011 року № 07/06/11?

Проведення судової експертизи
доручити Київському науково
-дослідному інституту судових
експертиз .

В обґрунтування своїх вимог апелянт
посилається на те, що з урахуванням
положень частин 1 та 2 статті 203, частини
1 статті 215, частини 1 статті 227
Цивільного кодексу України, частини 1
статті 207 Господарського кодексу
України, договір відступлення має бути
визнаний недійсним повністю, оскільки
цим договором передбачена плата
відповідачу за надану фінансову
послугу, яка була здійснена шляхом
дисконтування суми боргу, внаслідок
чого відповідачем (фактором) був
отриманий прибуток від такої
фінансової послуги, в той час як
відповідач не отримав статусу
фінансової установи, як це передбачено
статями 5 та 7 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
та частини 3 статті 1079 Цивільного
кодексу України.

Окрім того, апелянт не погоджується
з тим, що місцевий господарський суд
відмовив йому у задоволенні клопотання
про проведення комплексної судової
експертизи, яка включає в себе
почеркознавчу експертизу та технічну
експертизу документів, що призвело, на
його думку, до неправильного вирішення
справи, оскільки таке порушення
виключило можливість довести
відсутність у підписанта права на
укладання договору, а відповідно і
можливість застосувати норму
матеріального права ( частину 2 статті
203 ЦК України).

27.06.2014 року від позивача (апелянта)
надійшла заява про уточнення
апеляційної скарги, в якій останній
просить суд скасувати рішення
господарського суду Харківської
області від 15.05.2014 року у даній справі
повністю і прийняти нове, яким визнати
недійсним договір уступки (цесії) №
ХАТК/РО15-09 від 09.06.2011 року, укладений між
ТОВ «Технотранс 2006» та ТОВ «Харківська
автомобільна торгівельна компанія».

02.07.2014 року від другого відповідача
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якому останній просить відмовити ТОВ
Агрофірма «Рассвет» у задоволенні
клопотання про призначення судової
експертизи. Апеляційну скаргу
товариства залишити без задоволення, а
рішення господарського суду
Харківської області від 15.05.2014 року у
справі № 922/1323/14 - без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі з
урахуванням уточнень до неї доводи
апелянта, заслухавши пояснення
представників сторін, перевіривши
правильність застосування
господарським судом Харківської
області норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлених обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу у порядку
статті 101 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, і цього не спростовано в
апеляційній інстанції, у відношенні до
першого відповідача ТОВ «Технотранс
2006» ухвалою господарського суду
Харківської області від 11.06.2012 року по
справі № 5023/2567/12 порушено
провадження у справі про банкрутство.
Постановою господарського суду
Харківської області від 24.12.2012 року у
даній справі товариство визнано
банкрутом та розпочато ліквідаційну
процедуру. Ухвалою від 28.01.2014 року
ліквідатором ТОВ «Технотранс 2006»
призначено арбітражного керуючого
Немашкалова В.М.

Свої позовні вимоги позивач
обгрунтовував тим, що договір цесії від
09.06.2011 року між ТОВ «Технотранс 2006»
( відповідач-1) та ТОВ «Харківська
Автомобільна Торгівельна Компанія»
(відповідач -2) укладено з порушенням
приписів статті 203 Цивільного кодексу
України. А саме, останній зазначив, що у
відповідності до правил, встановлених
статутом підприємства першого
відповідача, фізична особа ОСОБА_6, який
підписав спірний договір цесії, не мав
на момент укладення спірного правочину
права підписувати від імені першого
відповідача правочини на суму, що
перевищує 1 000 000,00 грн. Всі правочини на
суму, яка перевищує 1 000 000,00 грн.,
укладаються виключно з дозволу
загальних зборів підприємства першого
відповідача. Отже, на його думку, в
порушення вимог статуту підприємства
першого відповідача договір цесії
укладено без дозволу загальних зборів
товариства. Окрім того, у відповідності
до правил, встановлених статутом
підприємства другого відповідача,
фізична особа ОСОБА_7, який підписав
спірний договір цесії, також не мав на
момент укладання спірного правочину
права підписувати від імені другого
відповідача правочини на суму, що
перевищує 2 500 000,00 грн. Всі правочини на
суму, яка перевищує 2 500 000,00 грн.
укладаються з дозволу загальних зборів
підприємства другого відповідача. На
думку позивача, оспорюваний договір
цесії укладено без дозволу вищого
органу управління товариства.

Також, під час розгляду справи,
позивач обґрунтовував свою позицію
тим, що спірний договір за своєю
правовою природою є договором
факторингу, так як містить усі ознаки
та істотні умови договору факторингу.

Перший та другий відповідачі проти
позовних вимог позивача заперечували і
просили у позові відмовити. При цьому,
відповідачі наполягали на тому, що ТОВ
Агрофірма «Рассвет» є неналежним
позивачем, оскільки згідно зі статтею 1
Господарського процесуального кодексу
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи ( у
тому числі іноземці), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб*єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. У
відповідності з частиною 1 статті 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Жодної з вище
визначених (порушення, невизнання або
оспорювання) підстав ТОВ Агрофірма
«Рассвет» через укладання договору, що
є предметом позову, не виникло.
Частиною 1 статті 516 Цивільного кодексу
України передбачено, що заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Тому, на думку відповідачів, ТОВ
Агрофірма «Рассвет» звернутися до суду
не має права.

15.05.2014 року постановлено оскаржуване
судове рішення. При цьому, відмовляючи
у задоволенні позовних вимог, суд
першої інстанції виходив з того, що на
час укладання оскаржуваного договору
генеральним директором ТОВ
«Технотранс 2006» був ОСОБА_6, обмежень
повноважень якого щодо укладання
договорів статутом передбачено не
було; директор ТОВ «Харківська
автомобільна торгівельна компанія»
ОСОБА_7 також мав належні повноваження
щодо його підписання. Окрім того, суд
дійшов висновку про відсутність в
оскаржуваному договорі ознак
факторингу, пославшись на те, що
грошова вимога, передана клієнтом
фактору, не може розглядатись як плата
за надану останнім фінансову послугу,
та на те, що спірні правовідносини не
підпадають під визначення факторингу,
оскільки відповідач -2 не є фінансовою
установою.

Переглянувши у порядку статті 101
Господарського процесуального кодексу
України матеріали даної справи,
заслухавши пояснення сторін, колегія
суддів погодилась з судом першої
інстанції в частині визнання, що
генеральний директор ТОВ «Технотранс
2006» ОСОБА_6 і директор ТОВ «Харківська
автомобільна торгівельна компанія»
ОСОБА_7 на час підписання договору
цесії від 09.06.2011 року мали необхідний
обсяг цивільної дієздатності, виходячи
із наступного.

Відповідно до приписів статті 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

У відповідності до статті 207
Цивільного кодексу України правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Відповідно до приписів статті 238
Цивільного кодексу України
представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє, а згідно зі статутом
відповідача відповідач має право
здійснювати реалізацію своєї
продукції, інших матеріальних
цінностей, об*єктів інтелектуальної
власності на підставі прямих угод,
через товарні біржі, мережу власних
торгівельних підприємств.

Згідно з статтею 239 Цивільного кодексу
України правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

Згідно з частиною 2 статті 145
Цивільного кодексу України у
товаристві з обмеженою
відповідальністю створюється
виконавчий орган (колегіальний або
одноособовий), який здійснює поточне
керівництво його діяльністю і є
підзвітним загальним зборам його
учасників. Виконавчий орган товариства
може бути обраний також і не зі складу
учасників товариства.

Компетенція виконавчого органу
товариства з обмеженою
відповідальністю, порядок ухвалення
ним рішень і порядок вчинення дій від
імені товариства встановлюються цим
Кодексом , іншим законом і статутом
товариства.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, на момент вчинення
оскаржуваного договору діяла редакція
статуту ТОВ «Технотранс 2006»,
зареєстрована державним реєстратором
Харківської районної державної
адміністрації Харківської області
28.01.2009 року за № 0023434.

Відповідно до пункту 7.5 статуту
першого відповідача - ТОВ «Технотранс
2006», виконавчим органом товариства є
генеральний директор, який здійснює
поточне керівництво діяльністю
товариства та обирається загальними
зборами учасників терміном на 3 роки.

Генеральний директор крім іншого
має повноваження укладати договори,
угоди, контракти у власних інтересах
товариства на будь-яку суму без
обмежень гривень.

Таким чином, станом на час укладання
оскаржуваного договору генеральним
директором був ОСОБА_6, обмежень
повноважень якого щодо укладання
договорів статутом не передбачено.

Як убачається з наявного у
матеріалах справи статуту другого
відповідача - ТОВ «Харківська
автомобільна торгівельна компанія», а
саме, з пункту 7.7 статуту

директор товариства без доручення діє
від імені товариства, представляє його
у відносинах з органами державної
влади та самоврядування,
правоохоронними органами, а також
іншими юридичними і фізичними особами,
розпоряджається у встановленому
порядку майном та коштами товариства,
укладає договори ( угоди) і контракти,
при безумовному обов'язковому
дотриманні вимог пункту л) ст..7.2
статуту товариства щодо отримання
обов'язкової згоди загальних зборів
учасників.

Статут ТОВ «Харківська
автомобільна торгівельна компанія», що
діяв у період підписання оскаржуваного
договору, зареєстровано державним
реєстратором Харківської районної
державної адміністрації Харківської
області 14.04.2011 року за № 0025470.

Розділом 7 статуту «Органи
управління товариства і повноваження
трудового колективу» передбачено, що
вищим органом управління товариства є
загальні збори учасників, що
складаються з учасників чи призначених
ними представників, а виконавчим
органом є директор.

Пунктом 7.2 статуту другого
відповідача - ТОВ «Харківська
автомобільна торгівельна компанія»,
встановлено, що до виключної
компетенції загальних зборів
учасників відноситься надання згоди на
укладання зовнішньоекономічних
контрактів (договорів) , будь - яких
договорів (угод) на суму, що перевищує 1
000 000,00 грн., договорів на відчуження
об*єктів нерухомості, в тому числі
об*єктів незавершеного будівництва і
земельних ділянок, та корпоративних
прав, договорів застави, майнової
поруки, гарантії та кредитних
договорів, угод з цінними паперами,
угод, формою розрахунків яких виступає
вексель.

Судом встановлено, що при укладанні
оспорюваного договору з боку другого
відповідача отримано погодження
загальних зборів товариства. Так,
зокрема, відповідно до протоколу
загальних зборів ТОВ «Харківська
автомобільна торгівельна компанія» №
07/06/11 від 07.06.2011 року загальними зборами
прийнято рішення про укладання з
першим відповідачем - ТОВ «Технотранс
2006», договору уступки права вимоги
заборгованості у розмірі 5 150 937,00 грн.,
що утворилась за основним договором -
договором поворотної фінансової
допомоги № ТТ/ФП001-355 від 08.10.2009 року,
укладеного з ТОВ «Агрофірма «Рассвет».
Цим же рішенням уповноважено директора
товариства ОСОБА_7 підписати договір
уступки права вимоги.

Таким чином, станом на час
укладання оскаржуваного договору
уступки права директор ТОВ
«Харківська автомобільна торгівельна
компанія» ОСОБА_7 мав належні
повноваження щодо його підписання.

З огляду на викладені обставини
справи та норми права, колегія суддів
вважає, що твердження позивача щодо
укладання договору з боку першого та
другого відповідачів особами, які не
мали права його підписувати,
твердження щодо порушення
господарської компетенції при
укладанні оспорюваного договору є
безпідставними та такими, що
спростовуються матеріалами справи.

Проте, в частині не визнання судом
першої інстанції спірного договору по
своїй правовій природі як договору
факторингу, колегія суддів погодитись
не може, виходячи із наступного.

Як убачається з матеріалів справи,
08.10.2009 року між ТОВ «Технотранс 2006»
(відповідач -1) та ТОВ агрофірма
«Рассвет» (позивач) укладено договір
поворотної фінансової допомоги №
ТТ/ФП001-335.

Згідно до п. 3 3 договору поворотної
фінансової допомоги № ТТ/ФП001-335 від
08.10.2009 року, що діє в редакції змін
внесених додатковою угодою від 28.10.2009
року, повернення фінансової допомоги
здійснюється до 31.12.2013 року.

09.06.2011 року між відповідачем - 1 та ТОВ
«Харківська Автомобільна Торгівельна
Компанія» ( відповідач -2) укладено
договір відступлення права вимоги
(цесії) № ХАТК/РО15-09, у відповідності до
умов якого відповідач -1 відступив на
користь відповідача -2 право вимоги від
позивача основної заборгованості у
розмірі 5 150 973,00 грн., яка виникла за
договором поворотної фінансової
допомоги № ТТ/ФП001-335. За
відступлення права вимоги відповідач -2
зобов*язався сплатити відповідачу -1
суму 5 000 000,00 грн. у термін до 31.10.2013 року (
п.5 договору).

Тобто, право вимоги за оскаржуваним
договором відступлене з дисконтом.

Співставлення умов договору
поворотної фінансової допомоги №
ТТ/ФП001-335 та договору уступки вимоги
(цесії) № ХАТК/РО15-09, вказує на те, що
фактично сторони уклали вимоги
договір, предметом якого є
фінансування одного учасника іншим в
рахунок передання грошової вимоги до
третьої особи, і таке фінансування
здійснюється за винагороду.

Проте, розрахунок нового кредитора з
первісним кредитором за уступку права
вимоги має здійснюватись у повному
обсязі від отриманої суми боргу, без
будь-яких дисконтів та премій за
стягнення з боржника грошових
зобов'язань.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» фінансовою
послугою є операції з фінансовими
активами, що здійснюються в інтересах
третіх осіб за власний рахунок чи за
рахунок цих осіб, а у випадках,
передбачених законодавством, - і за
рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальності
вартості фінансових активів.

Будь - які операції з фінансовими
активами, що відповідають цим
критеріям мають ознаки фінансової
послуги.

Відповідно до приписів статті 1077
Цивільного кодексу України за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника).

Згідно з частиною 1 статті 1078
Цивільного кодексу України предметом
договору факторингу може бути право
грошової вимоги, строк платежу за якою
настав (наявна вимога), а також право
вимоги, яке виникне в майбутньому (
майбутня вимога).

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» (в редакції, яка існувала
на 09.02.2011 року) фінансування під
відступлення права грошової вимоги
(факторинг) розглядається як кредитна
операція.

Перелік послуг, які вважаються
фінансовими, зазначено у статті 4
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», зокрема, вказаною
статтею визначено, що до фінансових
послуг віднесено факторинг.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 9
Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» від 01.06.2000 року № 1775-ІІІ
надання фінансових послуг підлягають
ліцензуванню.

Статтею 34 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
визначено види діяльності, на які
Держфінпослуг може надавати
фінансовим установам ліцензії.

Відповідно до пункту 1 розпорядження
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 03.04.2009
року № 231 «Про віднесення операцій з
фінансовими активами до фінансових
послуг», зареєстрованого
Міністерством юстиції України 23.04.2009
року за № 373/16389, ( в редакції станом на
момент укладання спірного договору) до
фінансових послуг факторингу
віднесено сукупність таких операцій з
фінансовими активами: фінансування
клієнтів - суб*єктів господарювання,
які уклали договір, з якого випливає
право грошової вимоги; набуття
відступленого права грошової вимоги, у
тому числі права вимоги, яке виникне в
майбутньому до боржників - суб*єктів
господарювання за договором, на якому
базується відступлення; отримання
плати за користування грошовими
коштами, наданими у розпорядження
клієнта, у тому числі шляхом
дисконтування суми боргу, розподілу
відсотків, винагороди, якщо інший
спосіб оплати не передбачено
договором, на якому базується
відступлення.

Згідно приписів частини 3 статті 1079
Цивільного кодексу України фактором
може бути банк або фінансова установа,
а також фізична особа - суб*єкт
підприємницької діяльності, яка
відповідно до закону має право
здійснювати факторингові операції.

Пунктом 1 статті 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
встановлено, що фінансова установа - це
юридична особа, яка відповідно до
Закону надає одну чи декілька
фінансових послуг та яка внесена до
відповідного реєстру у порядку,
встановленому Законом.

Як убачається з матеріалів справи, сума
фінансування, яку за відступлення
справа вимоги відповідачем -2
зобов*язується сплатити відповідачу -1,
складає суму 5 000 000,00 грн., і сплачується
вона у термін до 31.10.2013 року. При цьому,
сума вимоги, яка передається за цим
договором, складає 5 150 937,00 грн., а
термін, до якого не настає право вимоги
з боржника, складає 31.12.2013 року.

Тобто, відповідач -2 здійснює
фінансування відповідача -1 у сумі 5
000 000,00 грн. достроково щодо повернення
позики у сумі 5 150 937,00 грн. на умовах від
платності (наявності винагороди) у
розмірі 150 937,00 грн. Виконання
зобов'язання відповідачем -2 по сплаті
за отримане право вимоги не
прив*язується до належного виконання
зобов'язання боржником (ТОВ «Агрофірма
«Рассвет» перед первісним кредитором (
ТОВ «Технотранс 2006»).

Отже, аналізуючи зміст оспорюваного
договору відступлення вбачається, що
його укладено з метою фінансування
діяльності клієнта (кредитора -1) у
рахунок передання грошової вимоги до
третьої особи, що відповідає
договірній конструкції договору
факторингу.

При цьому, відповідач -2 не значиться у
державному реєстрі фінансових установ,
а отже не є фінансовою установою; не мав
ліцензії на здійснення операцій, які
згідно з чинним законодавством мають
право здійснювати банки або інші
фінансові установи.

Із змісту вищенаведеної статті 1077
Цивільного кодексу України випливає,
що факторинг передбачає заміну
кредитора у зобов'язанні, а тому до цих
відносин можуть застосовуватися і
загальні положення глави 47 Цивільного
кодексу України в частині заміни
кредитора у зобов'язанні, зокрема,
статті 515 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої заміна кредитора не
допускається у зобов'язаннях, що
нерозривно пов'язані з особою
кредитора.

Відповідно до частини 1 статті 227
Цивільного кодексу України правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), може
бути визнаний судом недійсним.

Відтак, оскільки відповідач -2 не мав
ліцензії на здійснення операцій, які
згідно з чинним законодавством мають
право здійснювати банки або інші
фінансові установи, колегія суддів
вважає, що укладання договору від 09.06.2011
року між відповідачем - 1 та ТОВ
«Харківська Автомобільна Торгівельна
Компанія» (відповідач -2) відбулося з
порушенням статті 227 Цивільного
кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що не застосування до
спірних правовідносин судом першої
інстанції частину 1 статті 227
Цивільного кодексу України призвело
до не врахування приписів частини 5
статті 5, частини 1 статті 7, частини 3
статті1079 Цивільного кодексу України,
якими передбачено, що діяльність із
надання фінансових послуг вимагає
набуття суб*єктом надання такої
послуги статусу фінансової установи та
внесення її до Державного реєстру
фінансових установ ( отримання
спеціального дозволу), а правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу, можу бути
визнаний недійсним.

У відповідності до приписів частини 1, 2
статті 203 Цивільного кодексу України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє право чин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п*ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу
України визначено, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Виходячи з приписів вказаної норми,
право заінтересованої особи на
звернення до суду із позовною заявою
про визнання недійсним договору
виникає з моменту вчинення правочину,
який має ознаки недійсності
(оспорюваного правочину), а не з моменту
порушення цим правочином прав особи,
яка звертається до суду.

У будь-якому випадку, у позивача є
підстави стверджувати про порушення
оспорюваним договором цесії законних
прав та інтересів позивача. Так, згідно
приписів статей 526,527 Цивільного
кодексу України зобов'язання повинно
бути виконане у відповідності до умов
договору належному кредитору. Таким
чином, позивач, як боржник у
зобов'язанні несе ризик виконання
зобов'язання неналежному кредитору,
який полягає у тому, що виконання
зобов'язання неналежному кредитору не
звільняє боржника від виконання
обов'язку належному кредитору.

У відповідності до частини 1 статті 216
Цивільного кодексу України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. Виходячи з положень
частини 1 статті 236 Цивільного кодексу
України, нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи факт, що договір цесії
суперечить вимогам закону, є недійсним
та не тягне ніяких юридичних наслідків,
окрім тих, що пов'язані з його
недійсністю, то виконання позивачем
(боржником за зобов'язанням)
зобов'язання за договором фінансової
допомоги на користь нового кредитора
буде вважатися неналежним і може
спричинити подвійне стягнення з
позивача заборгованості за договором
поворотної фінансової допомоги на
користь первісного та нового
кредитора.

Отже, позивач має право на звернення до
суду з вимогою про визнання договору
цесії недійсним з метою запобігання
порушення своїх законних справ.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції не
була розглянута і встановлена дійсна
природа договору уступки вимоги (цесії)
№ ХАТК/РО15-09 від 09.06.2011 року, а
також невідповідність законодавству,
чинному на момент його укладання.

Відповідно до частини 1 статті 4-7
Господарського процесуального кодексу
України судове рішення приймається за
результатами обговорення усіх
обставин справи, а частиною 1 статті 43
названого Кодексу передбачено
всебічний, повний і об*єктивний розгляд
у судовому процесі всіх обставин
справи у сукупності.

Колегія суддів вважає, що
господарським судом не додержано
вищезазначені вимоги частини 1 статті
4-7, частини 1 статті 43 ГПК України,
оскільки господарський суд поставив на
свій розгляд не усі питання і дослідив
не усі передбачені нормою
матеріального права юридичні, доказові
фактим, наявність або відсутність яких
впливає на вирішення справи, не усім
обставинам справи надано юридичну
оцінку, і таке призвело до не
встановлення усіх фактичних обставин,
які мають значення для правильного
розгляду справи, і спричинило
прийняття неправильного судового
рішення у даній справі.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
господарського суду Харківської
області від 15.05.2014 року - скасуванню, з
прийняттям нового судового рішення,
про задоволення позову у повному
обсязі.

Враховуючи приписи статті 105
Господарського процесуального кодексу
України, якою передбачено, що за
наслідками розгляду апеляційної
скарги апеляційний господарський суд
приймає постанову, у якій, зокрема,
зазначається новий розподіл судових
витрат у разі скасування чи зміни
рішення, колегія суддів дійшла
висновку про стягнення з відповідачів
судовий збір, сплачений позивачем за
подання позовної заяви та апеляційної
скарги.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 99, 101, п.2) ч.1 ст. 103, п.1) ч. 1 ст.
104, ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду ; -

постановила:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю Агрофірма
«Рассвет» задовольнити.

Рішення господарського суду
Харківської області від 115.05.2014 р. по
справі №2922/1323/14 скасувати та прийняти
нове.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір
відступлення права вимоги (цесії) від
09.06.2011 року № ХАТК/РО15-09, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Технотранс 2006» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Харківська
автомобільна торгівельна компанія».

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Технотранс 2006» (62421,
Харківська область, Харківський район,
селище Радгоспне, буд.28, ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю Агрофірма
«Рассвет» ( 62421, Харківська область,
Харківський район, с. Тернова, ) 609,00 грн. (шістсот грн.) та
подання позовної заяви та 304,50 грн. (
триста чотири грн.50 коп.) за подання
апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Харківська
автомобільна торгівельна компанія» (
62414, Харківська область, Харківський
район, с. Липці, буд.1-а) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма «Рассвет» (
62421, Харківська область, Харківський
район, с. Тернова, ) 609,00
грн. (шістсот грн.) та подання позовної
заяви та 304,50 грн. ( триста чотири грн.50
коп.) за подання апеляційної скарги.

Доручити місцевому господарському
суду видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено
03.07.2014 р.

Головуючий суддя
О.А.Пуль

суддя
Я.О.Білоусова

суддя
В.В.Лакіза