ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року Справа № 904/295/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Ткаченко Н.Г. (головуючого), Катеринчук
Л.Й. (доповідача), Поліщука
В.Ю.розглянувши касаційну скаргуДПІ у
Бабушкінському районі міста
Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській областіна ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 29.04.2014 рокуу
справі господарського суду № 904/295/14
Дніпропетровської областіза заявою
ТОВ "Рестрансервіс"до ТОВ
"Рестрансервіс"про визнання
банкрутомліквідаторРомашко Р.М.у
судовому засіданні взяли участь
представники :

ДПІ у Бабушкінському районі міста
Дніпропетровська:не з'явилися,ТОВ
"Рестрансервіс":ліквідатор Ромашко
Р.М.В С Т А Н О В И В :

ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 21.01.2014
року прийнято до розгляду в
підготовчому засіданні заяву Голови
ліквідаційної комісії ТОВ
"Рестрансервіс" (далі - боржника) про
порушення справи про банкрутство
боржника з урахуванням особливостей,
передбачених статтею 95 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(в редакції Закону України №4212-VI від
22.12.2011 року) (далі - Закон про
банкрутство) (том 1, а.с. 1 - 2).

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 30.01.2014
року порушено провадження у справі про
банкрутство боржника, введено
мораторій на задоволення вимог
кредиторів (том 1, а.с. 217 - 219).

Постановою господарського
суду Дніпропетровської області від
04.02.2014 року (суддя Єременко А.В.)
боржника визнано банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру у справі
строком на 3 місяці, до 04.05.2014 року,
призначено ліквідатором банкрута
голову ліквідаційної комісії Ромашко
Р.М., яку зобов'язано провести
ліквідаційну процедуру згідно вимог
статей 37 - 48 Закону про банкрутство та
подати на затвердження до
господарського суду звіт та
ліквідаційний баланс, а також
документи, які підтверджують
проведення ліквідаційної процедури за
десять днів до закінчення її строку
(том 1, а.с. 221 - 225).

Не погоджуючись з винесеною
постановою, ДПІ у Бабушкінському
районі міста Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (далі -
скаржник) звернулась до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просила скасувати
постанову суду першої інстанції від
04.02.2014 року, провадження у справі
припинити, обґрунтовуючи неповнотою
дослідження судом обставин справи при
винесенні оскаржуваного судового
рішення та передчасністю висновків
суду про визнання боржника банкрутом
та введення ліквідаційної процедури у
справі.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
29.04.2014 року (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Чередко А.Є., судді:
Коваль Л.А., Пархоменко Н.В.) припинено
апеляційне провадження за апеляційною
скаргою ДПІ у Бабушкінському районі
міста Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області на
постанову господарського суду
Дніпропетровської області від 04.02.2014
року у даній справі (том 2, а.с. 40 - 42).
Апеляційний суд дійшов висновку про те,
що ДПІ у Бабушкінському районі міста
Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області не є
суб'єктом права на апеляційне
оскарження постанови про визнання
боржника банкрутом у зв'язку з
недоведенням скаржником набуття
статусу кредитора або іншого учасника
провадження у даній справі про
банкрутство.

Не погоджуючись з винесеною
ухвалою, скаржник звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати ухвалу апеляційного суду від
29.04.2014 року, справу направити на новий
розгляд до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду,
аргументуючи порушенням апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права, зокрема, статті
129 Конституції України, статті 111
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), пунктів 11.2., 11.3 Порядку обліку
платників податків і зборів,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України №1588 від 09.12.2011 року,
статей 4, 41, 43, 91, 106 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України). Скаржник зазначив про
право контролюючого органу на
оскарження постанови про введення
ліквідаційної процедури у даній справі
про банкрутство, оскільки незаконне
визнання боржника банкрутом
унеможливлює доведення податковою
інспекцією обставин ведення боржником
фіктивної підприємницької діяльності.
Також скаржник зазначив про ненадання
на перевірку в податкову інспекцію
проміжного ліквідаційного балансу
підприємства-боржника.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України,
переглянувши у касаційному порядку
ухвалу апеляційного господарського
суду від 29.04.2014 року на підставі
встановлених фактичних обставин
справи, вивчивши матеріали справи,
перевіривши застосування апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, вислухавши
ліквідатора банкрута Ромашко Р.М.,
дійшла висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
касаційної скарги, виходячи з такого.

Статтею 129 Конституції України
встановлено основні засади
судочинства, якими, зокрема, є
забезпечення апеляційного та
касаційного оскарження рішення суду,
крім випадків, встановлених законом.

Стаття 91 ГПК України визначає осіб, що
мають право апеляційного оскарження
рішення суду першої інстанції, яке не
набрало законної сили, якими є, сторони
у справі, прокурор, треті особи, особи,
які не брали участь у справі, якщо
господарський суд вирішив питання про
їх права та обов'язки.

Згідно з частиною 6 статті 106 ГПК
України, апеляційні скарги на ухвали
місцевого господарського суду можуть
подавати сторони та інші учасники
судового процесу, зазначені у цьому
Кодексі та Законі України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом".

До складу учасників провадження у
справі про банкрутство, за приписами
статті 1 Закону про банкрутство входять
сторони, забезпечені кредитори,
арбітражний керуючий (розпорядник
майна, керуючий санацією, ліквідатор),
власник майна (орган, уповноважений
управляти майном) боржника, державний
орган з питань банкрутства, Фонд
державного майна України, представник
органу місцевого самоврядування,
представник працівників боржника,
уповноважена особа засновників
(учасників, акціонерів) суб'єкта
підприємницької діяльності - боржника,
а також у випадках, передбачених цим
Законом, інші особи, які беруть участь у
провадженні у справі про банкрутство.

Отже, законодавство про банкрутство
допускає участь у справі про
банкрутство інших, окрім кредиторів,
юридичних осіб, чиї інтереси можуть
порушуватися в ході здійсненням
провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до пункту 41.1.1. частини 41.1.
статті 41 Податкового кодексу України,
контролюючим органам державою
делеговано повноваження контролю та
справляння податків з суб'єктів
підприємницької діяльності. Відкриття
ліквідаційної процедури відповідно до
статей 37, 38, 95 Закону про банкрутство
має наслідком завершення
підприємницької діяльності боржника,
що, відповідно, унеможливлює
виникнення нових податкових
зобов'язань.

Частиною 3 статті 95 Закону визначено
особливості розгляду вимог кредиторів
у процедурі ліквідації боржника його
власником, згідно якої кредитори мають
право заявити свої вимоги до боржника,
який ліквідується, у місячний строк з
дня офіційного оприлюднення
повідомлення про визнання боржника,
який ліквідується, банкрутом, на
офіційному веб-сайті Вищого
господарського суду України в мережі
Інтернет. Зазначений строк є граничним
і поновленню не підлягає. Особи, вимоги
яких заявлені після закінчення строку,
встановленого для їх подання, або не
заявлені взагалі, не є конкурсними
кредиторами, а їх вимоги погашаються в
шосту чергу.

Отже, право на апеляційне оскарження
постанови суду першої інстанції про
визнання боржника банкрутом та
введення щодо нього ліквідаційної
процедури мають учасники провадження у
справі про банкрутство, а також інші,
окрім кредиторів, юридичні особи, а
також державні та інші органи, в тому
числі й податкові органи, які не є
учасниками провадження у справі, але
судове рішення, що оскаржується,
безпосередньо вирішує питання про їх
права та обов'язки.

Судом першої інстанції має бути
розглянуто й вирішено спір про право у
правовідносинах, учасником яких на
момент розгляду справи та прийняття
рішення господарським судом першої
інстанції є скаржник, або у
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення повинні міститися висновки
суду про права та обов'язки цієї особи,
або у резолютивній частині рішення суд
прямо вказав про права та обов'язки
цієї особи. У такому випадку рішення
порушує не лише матеріальні права
учасників провадження у справі про
банкрутство, а й їх процесуальні права,
що витікають із визначеного пунктом 1
статті 6 Європейської конвенції про
захист прав людини і основних свобод,
права кожного на справедливий судовий
розгляд при визначенні його цивільних
прав та обов'язків. Будь-який інший
правовий зв'язок між скаржником і
сторонами спору не може братися до
уваги.

Відповідно до частини 1 статті 33 та
частини 2 статті 34 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено апеляційним судом, не
погодившись з винесеною у даній справі
постановою суду першої інстанції про
визнання боржника банкрутом та
введення щодо нього ліквідаційної
процедури від 04.02.2014 року, ДПІ у
Бабушкінському районі міста
Дніпропетровська звернулася до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просила
скасувати зазначену постанову,
мотивуючи тим, що внаслідок прийняття
оскаржуваного рішення суд першої
інстанції обмежив право контролюючого
органу на проведення документальної
позапланової перевірки боржника для
визначення наявності або відсутності у
боржника заборгованості зі сплати
податків. Також скаржник зазначив про
те, що характер господарських операцій
боржника свідчить про мінімізацію
податкових зобов'язань та вказує на
ознаки здійснення боржником фіктивної
господарської діяльності;
контролюючому органу не було надано на
перевірку проміжного ліквідаційного
балансу підприємства-боржника.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
12.03.2014 року податковій інспекції
відновлено пропущений процесуальний
строк на подання апеляційної скарги,
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено її розгляд у
судовому засіданні на 01.04.2014 року, який
було відкладено на 29.04.2014 року (том 2, а.с.
13, 30).

Матеріалами справи підтверджується, що
відкладаючи розгляд апеляційної
скарги ухвалою від 01.04.2014 року,
апеляційний суд запропонував
скаржнику пунктом 2 ухвали надати до
апеляційного суду докази на
підтвердження наявності кредиторських
вимог до банкрута для набуття статусу
учасника процесу у даній справі (том 2,
а.с. 31-зворот).

У судовому засіданні від 29.04.2014 року
апеляційний суд встановив, що
матеріалами даної справи не
підтверджується звернення ДПІ у
Бабушкінському районі міста
Дніпропетровська з кредиторськими
вимогами до боржника в порядку,
визначеному частиною 3 статті 95 Закону
про банкрутство, а також апеляційним
судом встановлено неподання в адресу
апеляційного суду доказів наявності
грошових вимог до боржника на момент
звернення з апеляційною скаргою на
постанову про визнання боржника
банкрутом.

Апеляційним судом встановлено, що з
матеріалів справи вбачається, зокрема,
з виписки з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців від 17.12.2013 року (том 1,
а.с. 57) ТОВ "Рестрансервіс" знаходиться
на обліку у ДПІ у Суворівському районі
міста Одеси, якій і було направлено
повідомлення про припинення
підприємницької діяльності
підприємства-боржника (вих. №239/1 від
12.12.2013 року) з довідкою про взяття на
облік платника податків за формою №
4-ОПП від 19.07.2012 року №8580/18-05 та заявою
про припинення платника податків за
формою №8-ОПП від 12.12.2013 року №239, що
підтверджується описом вкладення та
фіскальним чеком органу поштового
зв'язку від 25.12.2013 року (том 1, а.с. 180 - 184),
та яка повідомлялася господарським
судом про розгляд справи про
банкрутство боржника (том 1, а.с. 2).

З огляду на встановлене, апеляційний
суд дійшов до висновку про те, що
оскаржувана податковою інспекцією
постанова суду першої інстанції про
визнання боржника банкрутом не порушує
прав та обов'язків скаржника, як
кредитора, оскільки боржник на момент
самоліквідації перебував на
податковому обліку в іншій ДПІ. Також,
як контролюючий орган, податкова
інспекція не позбавлена можливості
провести перевірку боржника, як
платника податків, та визначити йому
податкові зобов'язання за минулі
податкові періоди. З огляду на таке,
апеляційний суд дійшов висновку, що
скаржник не має права на апеляційне
оскарження зазначеного судового
рішення згідно приписів статей 91, 106 ГПК
України.

З метою правильного та однакового
застосування законодавства про
банкрутство, Пленум Верховного Суду
України у пункті 12 Постанови "Про
судову практику в справах про
банкрутство" №15 від 18.12.2009 року
роз'яснив господарським судам про те,
що юридичні та фізичні особи,
акціонери, учасники господарських
товариств, що не мають статусу сторони
чи учасника у справі про банкрутство,
не мають права на оскарження судових
рішень у справі про банкрутство, а
помилково порушене апеляційне і
касаційне провадження підлягають
припиненню в порядку, передбаченому
статтею 80 ГПК України на підставі
статей 91 та 107 ГПК України як такі, що не
підлягають вирішенню в господарських
судах. В інших випадках такі скарги
повертаються без розгляду. Це
стосується і скарг зазначених осіб на
такі ухвали.

З огляду на зазначене, колегія суддів
Вищого господарського суду України
вважає, що апеляційним судом
обґрунтовано припинено апеляційне
провадження за апеляційною скаргою
податкової інспекції на постанову суду
першої інстанції від 04.02.2014 року та
погоджується з висновками
апеляційного суду про те, що станом на
час прийняття судом першої інстанції
постанови від 04.02.2014 року та на момент
звернення з апеляційною скаргою,
податкова інспекція не набула статусу
учасника провадження даній справі, не
довела порушення своїх прав, а тому не
вправі оскаржувати прийняту у цій
справі постанову про визнання боржника
банкрутом.

Доводи скаржника про те, що введення
ліквідаційної процедури щодо боржника
перешкоджає податковій інспекції
можливості вжити заходів з перевірки
діяльності боржника на предмет ведення
ним фіктивної підприємницької
діяльності є необґрунтованими,
оскільки скаржником не доведено
перебування боржника на обліку в ДПІ у
Бабушкінському районі міста
Дніпропетровська, а також, податковим
законодавством України не
визначається стадія процедури
банкрутства, у якій така перевірка
повинна бути проведена, а суб'єктивні
фактори, пов'язані з невиконанням
(неналежним) виконанням контролюючими
органами своїх повноважень, не можуть
бути підставою для відмови у порушенні
справи про банкрутство (визнанні
боржника банкрутом) за наявності
об'єктивних підстав відповідно до
статті 95 Закону про банкрутство. Окрім
того, як встановлено апеляційним судом,
суд першої інстанції направляв копію
ухвали про порушення провадження у
справі про банкрутство від 30.01.2014 року
та копію постанови про визнання
боржника банкрутом 04.02.2014 року в адресу
ДПІ у Бабушкінському районі міста
Дніпропетровська та ДПІ у
Суворівському районі міста Одеси, що
підтверджує вжиття судом належних
заходів щодо поінформування скаржника
про здійснення процедури банкрутства
та необхідність вчинення належних дій
по встановленню податкових зобов'язань
боржника за попередні податкові
періоди (том 1, а.с. 217 - 219, 221 - 225).

При цьому, доводи скаржника про
необхідність перевірки та
підтвердження проміжного
ліквідаційного балансу податковою
інспекцією в порядку, визначеному
статтею 60 Господарського кодексу
України, колегія суддів касаційного
суду вважає помилковими, оскільки
зазначеною нормою права визначається
порядок проведення перевірки повноти
ліквідаційного балансу, а в даному
випадку досудова процедура ліквідації
боржника завершилась складенням
проміжного ліквідаційного балансу,
складення та перевірка якого
відбувається відповідно до статті 111 ЦК
України, яка не вимагає обов'язкової
перевірки та схвалення контролюючим
органом (податковою інспекцією)
повноти проміжного ліквідаційного
балансу.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого господарського суду України
вважає, що оскаржувана ухвала
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 29.04.2014 року у
даній справі винесена з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скаржника, викладені у
касаційній скарзі, є такими, що не
спростовують обґрунтованості
висновків апеляційного суду та
спрямовані на нову оцінку доказів, що
виходить за межі компетенції суду
касаційної інстанції згідно статті 1117
ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ДПІ у
Бабушкінському районі міста
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області залишити без задоволення.

2. Ухвалу Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
29.04.2014 року у справі №904/295/14 залишити
без змін.

Головуючий
Н.Г. Ткаченко

Судді
Л.Й. Катеринчук

В.Ю. Поліщук