ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року Справа № 910/18907/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючогоГубенко
Н.М.суддівГольцової Л.А. Козир Т.П.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Державного територіально-галузевого
об'єднання " Південно-Західна
залізниця" на рішення від та на
постанову від Господарського суду
міста Києва 28.11.2013 Київського
апеляційного господарського суду
24.04.2014у справі Господарського суду №
910/18907/13 міста Києваза позовом
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго"до Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця"про
стягнення заборгованостіу судовому
засіданні взяли участь представники:-
позивача Гаркавенко С.В.;- відповідача
Стеченко Я.В.;Згідно з розпорядженням
заступника секретаря першої судової
палати Вищого господарського суду
України Євсікова О.О. від 01.07.2014 № 02-05/259
розгляд справи № 910/18907/13
Господарського суду міста Києва
здійснюється у складі колегії суддів:
головуючий - Губенко Н.М., судді
Гольцова Л.А., Козир Т.П.

ВСТАНОВИВ:

30.09.2013 Публічне акціонерне товариство
"Київенерго" звернулось до
Господарського суду міста Києва із
позовом до Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця" про
стягнення заборгованості за спожиту
електричну енергію в розмірі 111 372, 03
грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 28.11.2013 у справі
№ 910/18907/13 (суддя Стасюк С.В.) стягнуто з
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Південно-Західна залізниця"
на користь Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" заборгованість
за спожиту електричну енергію в
розмірі 111 372, 03 грн.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 24.04.2014 у справі
№ 910/18907/13 (колегія суддів у складі:
Лобань О.І. - головуючий суддя, судді
Майданевич А.Г., Федорчук Р.В.) рішення
Господарського суду міста Києва від
28.11.2013 у справі № 910/18907/13 скасовано,
прийнято нове рішення, яким позов
задоволено частково; стягнуто з
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Південно-Західна залізниця"
на користь Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" заборгованість
за спожиту електричну енергію в
розмірі 51 014, 75 грн.; в іншій частині у
позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими
рішеннями, Державне
територіально-галузеве об'єднання
"Південно-Західна залізниця"
звернулося до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
28.11.2013 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
24.04.2014 у справі № 910/18907/13, та
прийняти нове рішення, яким у позові
відмовити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою, скаржник
посилається на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм господарськими судами попередніх
судових інстанцій належної юридичної
оцінки та повноти встановлення
обставин справи, дотримання норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Причиною виникнення даного спору є
питання щодо наявності підстав для
стягнення з відповідача
заборгованості за спожиту електричну
енергію.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначив про неналежне
виконання відповідачем своїх
зобов'язань згідно з договором на
користування електричною енергією №
263, внаслідок чого, у останнього, за
період з 01.12.2012 по 01.06.2013, виникла
заборгованість перед Публічним
акціонерним товариством "Київенерго" у
розмірі 111 372,03 грн.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України передбачено, що однією
із підстав виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори та інші
правочини.

Частиною 1 статті 173 Господарського
кодексу України визначено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 статті 275 Господарського
кодексу України передбачено, що за
договором енергопостачання
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі-енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Відповідно до положень частин 6, 7
статті 276 Господарського кодексу
України, розрахунки за договорами
енергопостачання здійснюються на
підставі цін (тарифів), встановлених
відповідно до вимог закону. Оплата
енергії, що відпускається,
здійснюється, як правило, у формі
попередньої оплати. За погодженням
сторін можуть застосовуватися планові
платежі з наступним перерахунком або
оплата, що провадиться за фактично
відпущену енергію.

Згідно із статтею 20 Закону України "Про
теплопостачання" тарифи на теплову
енергію, реалізація якої здійснюється
суб'єктами господарювання, що займають
монопольне становище на ринку, є
регульованими. Тарифи на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії затверджуються
органами місцевого самоврядування,
крім теплової енергії, що виробляється
суб'єктами господарювання, що
здійснюють комбіноване виробництво
теплової і електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Не допускаються одностороння
відмова від виконання зобов'язань.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до статтею 629 ЦК України,
договір є обов'язковим до виконання
сторонами.

Згідно зі частини 1 статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Як вбачається з матеріалів справи,
16.05.2000 між Акціонерною
енергопостачальною компанією
"Київенерго" (правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
"Кивенерго") та Житловою
ремонтно-експлуатаційною дільницею № 7
Дарницької дистанції цивільних споруд
Південно-Західної залізниці було
укладено договір на користування
електричною енергією № 263, о/р 8309263
(надалі по тексту - договір), відповідно
до якого енергопостачальна компанія
зобов'язалася постачати електричну
енергію у відповідності до договору, а
споживач своєчасно проводити сплату за
використану електричну енергію та
виконувати інші умови договору (п. 1
договору).

Відповідно до пункту 2.1 договору,
енергопостачальна організація
зобов'язується відпускати
електроенергію як різновид
промислової продукції споживачу у
визначених у переліку межах (кВт)
(приєднаної) дозволеної до
використання потужності згідно з
визначеними йому договором умовами та
величинами споживання електроенергії
та потужності.

В свою чергу споживач зобов'язується
оплачувати використану електричну
енергію, а також вносити всі інші
платежі за розрахунковий період,
згідно з постановами Національної
комісії регулювання електроенергетики
України, діючим індексом цін та умовами
договору (пункт 4.1 договору).

Відповідно до пункту 1 додатку 13а до
договору, відповідач щомісячно
зобов'язується направляти
представника до відповідного
підрозділу позивача для подання звіту
про використану електроенергію за
розрахунковий місяць, документів, що
підтверджують оплату за розрахунковий
період та одержання платіжних
документів для оплати електроенергії в
наступному періоді.

Згідно з пунктом 2 додатку 13а до
договору, відповідач здійснює оплату
платіжних документів самостійно в 3
денний строк після дати, зазначеної в
платіжному документі.

Судом апеляційної інстанції на
підставі дослідження наданих
позивачем довідки про надходження
коштів від відповідача за спожиту
електроенергію, виставлених рахунків
за період з грудня 2012 року по липень 2013
року та актів приймання-передавання
товарної продукції за період з грудня
2012 року по липень 2013 року встановлено, з
висновком якого погоджується колегія
суддів суду касаційної інстанції, що
відповідачем за період з грудня 2012 року
по липень 2013 року було спожито
електричної енергії на загальну суму 51
014,75 грн., однак відповідач, в порушення
умов договору, не розрахувався з
позивачем за надані послуги.

При цьому, суд апеляційної інстанції
обґрунтовано зазначив, що суд першої
інстанції задовольняючи позов
повністю та стягуючи заборгованість за
спожиту електроенергію у розмірі 111 372,03
грн. не врахував, що заборгованість у
розмірі 60 357,28 грн. із заявленої
позивачем суми у розмірі 111 372,03 грн.
(111372,03 грн. - 60357,28 грн. = 51014,75 грн.)
розрахована за період з січня по
грудень 2012 року та дана заборгованість
вже була стягнута рішенням
Господарського суду міста Києва від
25.02.2013 у справі № 910/561/13, залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
20.05.2013.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Вищого господарського суду України
вважає правомірним висновок суду
апеляційної інстанції про часткове
задоволення позову щодо стягнення
заборгованості за спожиту електричну
енергію в розмірі 51 014, 75 грн.

Посилання скаржника у касаційній
скарзі на те, що рахунки з грудня 2012
року по липень 2013 року на загальну суму
51 014,75 грн. не мають чіткого
відображення по якому лічильнику
здійснювалися заміри спожитої
електроенергії, та на якому об'єкті
встановлені ці лічильники, не
приймаються до уваги колегією суддів
суду касаційної інстанції, оскільки в
п. 2 акту обстеження бойлерної по вул.
Російській, 42/15 у м. Києві № від
14.12.2011 та № від 10.01.2012 зазначено,
що для обліку спожитої електроенергії
встановлено електролічильник № 093622
СА4У-И45, 3*5А, підключений через
трансформатори струму 150/5; в додатку до
листа № 41 від 14.01.2002
Житлово-експлуатаційної дільниці № 7
Київської дистанції цивільних споруд і
водопостачання № 1 Південно-Західної
залізниці зазначено, що саме лічильник
№ 093622 встановлено по вул. Російській,
42/15 у м. Києві; судом апеляційної
інстанції встановлено, що факт
існування електролічильника № 093622 та
постійне споживання по останньому
електроенергії відповідачем
встановлено як рішенням
Господарського суду міста Києва від
25.02.2013 у справі № 910/561/13, так і рішенням
Господарського суду міста Києва від
17.05.2012 у справі № 5011-71/3947-2012, якими
розглядались спори про стягнення
заборгованості за спожиту електричну
енергію між тими ж сторонами по
спірному договору № 263 від 16.05.2000 за
інші періоди (вказані рішення є
преюдиціальними в силу ст. 35 ГПК
України).

Не приймаються також до уваги доводи
скаржника про те, що Державне
територіально-галузеве об'єднання
"Південно-Західна залізниця" не є
безпосереднім споживачем комунальних
послуг, а тому у нього відсутній
обов'язок оплати за спірним договором,
оскільки, як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом
апеляційної інстанції, згідно з
умовами договору обов'язок щодо оплати
за надану теплову енергію покладено
саме на відповідача; відповідачем, в
порушення вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України,
не надано доказів передачі бойлерної
за адресою: м. Київ, вул. Російська, 42/15,
на користь третіх осіб.

Всі інші доводи Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця", викладені
в касаційній скарзі, були предметом
дослідження судів попередніх
інстанцій, їм дана належна оцінка, тому
відхиляються як необґрунтовані та
такі, що не спростовують зроблених
судами висновків. При цьому в частині
встановлення фактичних обставин
справи та переоцінки наявних доказів
касаційна скарга не відповідає вимогам
статті 1117 ГПК України стосовно меж
перегляду справи в касаційній
інстанції.

Отже, постанова апеляційного
господарського суду у справі
відповідає встановленим ним фактичним
обставинам, прийнята з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права та передбачені законом підстави
для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця" залишити
без задоволення, постанову Київського
апеляційного господарського суду
24.04.2014 у справі № 910/18907/13 залишити без
змін.

Головуючий суддя
Н.М. ГУБЕНКО

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР