КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2014 р. Справа№ 910/6418/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рудченка С.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання
Степанці О.В.,

від позивача - Сокольська О.О.,

від відповідача - Пантелейчук О.В.,
Яковенко А.О.,

розглянувши апеляційну скаргу
державного територіального-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця»

на рішення господарського суду міста
Києва від 28.05.2014 року

у справі №910/6418/14 (суддя Ломака В.С.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Фулсет», м. Донецьк,

до державного
територіального-галузевого об'єднання

«Південно-Західна залізниця» м. Київ,

про стягнення 494652,96 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ТОВ «Фулсет» (далі -
позивач) подало до господарського суду
міста Києва позов до ДТГО
«Південно-Західна залізниця» (далі -
відповідач) про стягнення 494652,96 грн., в
тому числі 465667,34 грн. основного боргу,
18669,51 грн. пені, 4262,44 грн. 3% річних та 6053,67
грн. інфляційних витрат. В
обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на наявність у відповідача
простроченої заборгованості згідно
договору поставки №ПЗ/НХ-132330/НЮ від
04.10.2013 року.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 28.05.2014 року у справі №910/6418/14
позов задоволено частково. Присуджено
до стягнення з ДТГО «Південно-Західна
залізниця» на користь ТОВ «Фулсет»
465667,34 грн. основного боргу, 18470,60 грн.
пені, 4262,44 грн. 3% річних, 6053,67 грн.
інфляційних витрат та 9889,08 грн. витрат
по сплаті судового збору. В іншій
частині позовних вимог відмовлено. При
прийнятті оскаржуваного рішення
місцевий господарський суд дійшов до
висновку про наявність у відповідача
простроченої заборгованості перед
позивачем за поставлений останнім
товар згідно укладеного між сторонами
спору договору у вказаній позивачем
сумі, а також про правомірність
нарахування позивачем на суму боргу
відповідача пені, 3% річних та
інфляційних. При цьому, судом першої
інстанції здійснено перерахунок
заявленої до стягнення пені в бік
зменшення.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
ДТГО «Південно-Західна залізниця»
подало до Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
28.05.2014 року у справі №910/6418/14 та прийняти
нове, яким відмовити в задоволені
позовних вимог повністю. В
обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на те, що
строк оплати отриманого від позивача
товару не настав, оскільки позивач не
надав доказів надсилання відповідачу
рахунків-фактур, на підставі яких мала
здійснюватись така оплата.

У своєму відзиві, поданому суду 16.07.2014
року та долученому до матеріалів
справи, позивач заперечує проти
задоволення вимог апеляційної скарги,
вважає спірне судове рішення законним
та обґрунтованим, просить суд залишити
його без змін.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.06.2014 року у
справі №910/6418/14 апеляційну скаргу ДТГО
«Південно-Західна залізниця» на
рішення господарського суду міста
Києва від 28.05.2014 року у справі №910/6418/14
прийнято до провадження, розгляд
справи призначений на 16.07.2014 року.

В судовому засіданні 16.07.2014 року
представники відповідача підтримали
вимоги апеляційної скарги та просили
їх задовольнити. Представник позивача
в судовому засіданні заперечив проти
задоволення вимог апеляційної скарги з
підстав, викладених у своєму відзиві,
просив спірне судове рішення залишити
в силі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 04.10.2013 року між позивачем
(постачальник) та відповідачем
(покупець) було укладено договір
поставки №ПЗ/НХ-132330/НЮ (далі - договір,
а.с. 11-14), згідно до п. 1.1. якого
постачальник зобов'язався у 2013 році
поставити і передати у власність
покупцю продукцію, відповідно до
специфікації №1 (додаток №1, а.с. 15), а
покупець зобов'язався прийняти і
оплатити цей товар на умовах даного
договору.

Пунктом 1.2. договору сторони визначили
найменування товару: шини гумові (2012 -
2013 року випуску). Рік випуску 2013 року.
Виробник товару: ВАТ ПО «Алтайський
шинний комбінат», м. Барнаул, Росія, ВАТ
«Белшина», м. Бобруйськ, Білорусь; ПАТ
«Росава», м. Біла Церква, Україна (п. 1.3.
договору).

Відповідно до п. 4.3. договору загальна
сума поставки становить 976657,42 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та п. 1 ст.
193 ГК України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до закону та договору.
Згідно зі ст. 525 ЦК України та п. 7 ст. 193
ГК України одностороння відмова від
зобов'язання не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Листом за №НХ-4/1711 від 21.10.2013 року (а.с. 16)
відповідач звернувся до позивача з
проханням відвантажити згідно з
договором вказаний у специфікації
товар.

Позивач поставив відповідачу товар на
загальну суму 965667,28 грн., що
підтверджується видатковою накладною
№23 від 30.10.2013 року на суму 528443,98 грн. та
видатковою накладною №25 від 05.11.2013 року
на суму 437223,36 грн. (а.с. 17 та 21
відповідно).

Факт отримання відповідачем товару від
позивача підтверджується довіреністю
на отримання товарно-матеріальних
цінностей №545 від 31.10.2013 року (а.с. 25).

Згідно з п. 5.1. договору сторони
визначили, що розрахунки за кожну
партію товару здійснюються у
безготівковій формі. Покупець здійснює
оплату поставленого товару на підставі
виставлених рахунків протягом 20
банківських днів з дня отримання
товару. Днем отримання товару
вважається день підписання сторонами
або їх уповноваженими представниками
видаткової накладної (п. 5.2. договору).

Посилання відповідача на те, що строк
оплати отриманого від позивача товару
не настав, оскільки позивач не надав
доказів надсилання відповідачу
рахунків-фактур, на підставі яких мала
здійснюватись така оплата, колегія
суддів відхиляє.

Так, зі змісту п. 5.2. договору
вбачається, що рахунок-фактура в даному
випадку є лише документом, який містить
платіжні реквізити, на які потрібно
перерахувати кошти. При цьому, виходячи
зі змісту договору, ненадання
рахунку-фактури не є відкладальною
умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та
не є простроченням кредитора в
розумінні ст. 613 ЦК України. Тому
наявність або відсутність
рахунку-фактури не звільняє замовника
від обов'язку сплатити вартість
наданих послуг.

Відповідна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України
№3-3902к09 від 29.09.2009 року.

При цьому, колегія суддів враховує те,
що відповідач за отриманий товар
частково розрахувався, сплативши 25.11.2013
року 500000,00 грн., що підтверджується
випискою банку по особовому рахунку
позивача (а.с. 26). Отже, відповідач мав
можливість здійснити своєчасний
розрахунок з позивачем навіть за
відсутності відповідних
рахунків-фактур.

Відповідачем не надано суду доказів в
порядку ст.ст. 33, 34 ГПК України на
підтвердження здійснення розрахунку з
позивачем за отриманий від нього товар
в повному обсязі, а тому висновок суду
першої інстанції щодо задоволення
позовних вимог про стягнення з
відповідача на користь позивача 465667,34
грн. боргу колегія суддів вважає
законним та обґрунтованим.

Окрім того, позивач просив суд стягнути
з відповідача за порушення зобов'язань
за договором 18669,51 грн. пені, 4262,44 грн. 3%
річних та 6053,67 грн. інфляційних втрат.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно ст.
611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 9.2.1. договору сторони
визначили, що у разі порушення строків
оплати покупець виплачує
постачальнику пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості, за кожен день
прострочки, включаючи день оплати.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Враховуючи факт прострочення
відповідачем виконання грошового
зобов'язання перед позивачем, а також
положення наведених норм
законодавства України та умови
укладеного між сторонами спору
договору, колегія суддів дійшла до
висновку про правомірність стягнення
судом першої інстанції з відповідача
на користь позивача 18470,60 грн. пені, 4262,44
грн. 3% річних та 6053,67 грн. інфляційних
втрат. При цьому, судом апеляційної
інстанції перевірено розрахунки пені,
3% річних та інфляційних страт,
здійснені позивачем та прийняті
місцевим господарським судом, та
встановлено їх арифметичну
правильність.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
місцевий господарський суд, виконавши
всі вимоги процесуального закону і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, в рішенні
місцевого господарського суду повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного
територіального-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» на
рішення господарського суду міста
Києва від 28.05.2014 року у справі №910/6418/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 28.05.2014 року у справі
№910/6418/14 залишити без змін.

3. Справу №910/6418/14 повернути
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
С.Г. Рудченко

Судді
О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз