ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2014 р.Справа № 915/439/14Колегія
суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

Суддів: Мишкіної М.А.,

Будішевської Л.О.

при секретарі - Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників:

Від позивача: ОСОБА_2

Від 1 відповідача: не з'явився

Від 2 відповідача: Сорочан В.В.

Від третьої особи:не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в. м. Одесі

апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4

на рішення господарського суду
Миколаївської області від 19.05.2014 року

у справі № 915/439/14

за позовом: фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4

до відповідачів:

1. Березанської районної державної
адміністрації Миколаївської області;

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пансіонат
Жемчужина»

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Коблівської
сільської ради Березанського району
Миколаївської області

про визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_4 звернулась до
господарського суду Миколаївської
області з позовом до Березанської
районної державної адміністрації
Миколаївської області та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Пансіонат
Жемчужина», за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача:
Коблівської сільської ради
Березанського району Миколаївської
області, про визнання недійсним в
цілому, з підстав передбачених ч.ч. 1, 5
ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України договору
оренди земельної ділянки, укладеного
28.12.2007 року між ТОВ «Пансіонат
Жемчужина» та Березанською районною
державною адміністрацією
Миколаївської області,
зареєстрованого в Державному реєстрі
земель 18.04.2012р. за № 99.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим,
що оспорюваний договір оренди
земельної ділянки від 28.12.2007р. не може
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
оскільки частина земельної ділянки, на
якій розташоване нерухоме майно
передане в оренду позивачу, не може
використовуватись орендарем у своїй
господарській діяльності.

ТОВ «Пансіонат Жемчужина» не визнало
позов посилаючись на те, що позивачкою
не доведено обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
у цьому спорі.

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 19.05.2014 року у
справі (суддя - Бездоля Д.О.) у позові
відмовлено повністю з мотивів
недоведеності позовних вимог.

В апеляційній скарзі фізична особа -
підприємець ОСОБА_4 просить зазначене
рішення господарського суду
Миколаївської області скасувати та
винести нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована
невідповідністю викладених у рішенні
висновків суду обставинам справи та
порушенням норм матеріального і
процесуального права, а саме: ч. 2 ст. 793,
ч. 1 ст. 794 ЦК України та ч. 1 ст. 104 ГПК
України, ст. ст. 54, 55 Закону України «Про
судоустрій та статус суддів».

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач заперечує проти її
задоволення посилаючись на
безпідставність викладених у ній
доводів і просить оскаржуване рішення
місцевого суду залишити без змін,
вважаючи його законним та
обґрунтованим.

Про день, час і місце розгляду
апеляційної скарги всі учасники
судового процесу були повідомлені
заздалегідь належним чином, проте
Березанська районна державна
адміністрація та Коблівська сільська
рада не скористалися наданим законом
правом на участь своїх представників в
засіданні суду. Нез'явлення вказаних
осіб в судове засідання не перешкоджає
розгляду апеляційної скарги за
наявними в справі матеріалами.

Обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечення на неї, вислухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судом норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим господарським
судом, 28.12.2007 року між Березанською
районною державною адміністрацією
Миколаївської області (орендодавець)
та ТОВ «Пансіонат Жемчужина» (орендар)
було укладено договір оренди земельної
ділянки, за яким орендодавець
відповідно до розпорядження № 1564 від
27.12.2007р. надає, а орендар приймає у
строкове платне володіння та
користування земельну ділянку
забудованих земель, в тому числі інших
відкритих земель із земель державної
власності (запасу) - для рекреаційного
призначення під розміщення пансіонату
«Жемчужина», загальною площею 1,24 га,
кадастровий номер: :09:000:0500, яка
знаходиться за межами населеного
пункту в межах території АДРЕСА_1,
строком на 49 років.

Цей договір посвідчено приватним
нотаріусом Березанського районного
нотаріального округу в Миколаївській
області, зареєстровано в реєстрі за №
3408 та зареєстровано у Березанському
районному окрузі МРФ ДП «Центр ДЗК»
29.12.2007р. за № 99.

28.12.2007 року встановлені межі земельної
ділянки, про складено акт про передачу
межових знаків під охорону та
зберігання.

Зазначена в даному договорі земельна
ділянка була передана орендареві від
орендодавця за актом приймання -
передачі від 28.12.2007 року.

Згідно з свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від
25.03.2011р., виданого виконавчим комітетом
Коблівської сільської ради
Березанського району Миколаївської
області, Агенція публічної власності
при Міністерстві економіки і торгівлі
Республіки Молдова є власником
комплексу бази відпочинку "Жемчужина",
корпус 3, який складається з основної
будівлі літ. А, загальною площею 466,64 кв.
м., літ. Б, загальною площею 46,6 кв. м., та
споруд, та знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2.

17.03.2014 року між Агенцією
публічної власності при Міністерстві
економіки Республіки Молдова
(орендодавець) та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4 (орендар) було
укладено договір оренди № 41/03
приміщення загальною площею 466,64 кв.м., у
спальному корпусі № 3 пансіонату
«Жемчужина», літ. А, і допоміжної
споруди - душових приміщень загальною
площею 46,6 кв.м., літ. Б, розташованих за
адресою: АДРЕСА_2, строком до 31.12.2015р.

Зазначене в даному договорі майно було
передано орендареві від орендодавця за
актом приймання - передачі від 17.03.2014р.

Предметом даного спору є вимога
позивача визнати недійсним договір
оренди земельної ділянки від 28.12.2007р.,
укладений між відповідачами.
Обґрунтовуючи підстави позову позивач
посилається на те, що отримавши
нерухоме майно в оренду за договором
від 17.03.2014р., позивач мав право
звернутись до власника земельної
ділянки - Коблівської сільської ради та
укласти договір оренди земельної
ділянки, на якій розташоване це
нерухоме майно, та здійснювати його
подальшу експлуатацію. Однак, позивач
з'ясував, що допоміжна споруда - душові
приміщення літ «Б» площею 46,6 кв.м.,
знаходиться на земельній ділянці
площею 1,24 га, переданій в оренду ТОВ
«Пансіонат Жемчужина» за договором
оренди земельної ділянки від 28.12.2007р. У
зв'язку з тим, що земельна ділянка, на
якій розташоване орендоване позивачем
нерухоме майно, передана в оренду ТОВ
«Пансіонат Жемчужина», позивач не має
можливості отримати в оренду земельну
ділянку, на якій розташована частина
орендованого нерухомого майна та
вільно користуватись цим нерухомим
майном. Таким чином, Березанська
районна державна адміністрація
передала в оренду ТОВ «Пансіонат
Жемчужина» земельну ділянку, на якій
знаходиться нерухоме майно третьої
особи.

Підставами для визнання оспорюваного
договору оренди земельної ділянки
недійсним позивач вказує наступні
обставини: договір оренди земельної
ділянки від 28.12.2007р. не може бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
оскільки частина земельної ділянки, на
якій розташоване нерухоме майно
передане в оренду позивачу, не може
використовуватись орендарем у своїй
господарській діяльності. А тому,
згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК
України договір оренди від 28.12.2007р. має
бути визнаний недійсним.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції на підставі встановлених
обставин даної справи виходив із того,
що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3, ч. 1 ст. 4
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» державна
реєстрація прав є обов'язковою.
Інформація про права на нерухоме майно
та їх обтяження підлягає внесенню до
Державного реєстру прав. Права на
нерухоме майно та їх обтяження, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації. Обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права та обтяження на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним та юридичним
особам, державі в особі органів,
уповноважених управляти державним
майном, іноземцям та особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме, зокрема, право користування
(найму, оренди) будівлею або іншими
капітальними спорудами, їх окремими
частинами. Згідно з інформацією з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, Реєстру прав власності
на нерухоме майно, Державного реєстру
іпотек, Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
від 19.05.2014р. № 21819844 власником комплексу
бази відпочинку «Жемчужина», корпус 3,
який складається з основної будівлі,
літ А, загальною площею 466,64 кв.м., літ Б,
загальною площею 46,6 кв.м., та споруди, за
адресою: АДРЕСА_2, є Агенція публічної
власності при Міністерстві економіки і
торгівлі Республіки Молдова. Відомості
про інші речові права відсутні. Отже,
право позивача на оренду нерухомого
майна за договором № 41/03 від 17.03.2004 року
станом на час виникнення даного спору
не виникло. Враховуючи наведене, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
позивач не довів належними доказами
порушення спірним договором своїх прав
та охоронюваних законом інтересів, а
також те, що допоміжна споруда - душові
приміщення, літ Б, площею 46,6 кв.м.,
обліковані за адресою: АДРЕСА_2, дійсно
знаходились на орендованій
відповідачем ТОВ «Пансіонат
Жемчужина» за спірним договором
земельній ділянці, яка розташована за
іншою адресою: АДРЕСА_1.

Колегія суддів в цілому погоджується з
прийнятим судом першої інстанції
судовим рішенням, однак вважає, що
мотиви, з яких позивачу слід відмовити
в задоволенні позову є іншими, ніж ті,
що наведені судом у мотивувальній
частині рішення, з огляду на таке.

Вирішуючи спір, суд повинен надати
об'єктивну оцінку наявності порушеного
права чи інтересу на момент звернення
до господарського суду, а також
визначити, чи відповідає обраний
позивачем спосіб захисту порушеного
права тим, що передбачені
законодавством, та чи забезпечить
такий спосіб захисту відновлення
порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

Статтею 54 ГПК України встановлено, що
подана до господарського суду позовна
заява повинна містити зміст позовних
вимог та обставини, якими позивач їх
обґрунтовує.

Як вказувалося вище, предметом даного
спору є вимога позивача визнати
недійсним договір оренди земельної
ділянки від 28.12.2007р. на підставі ч. ч. 1, 5
ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, за яким
позивач не є стороною; обґрунтована
дана вимога тим, що оспорюваний
позивачем договір не може бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
оскільки частина земельної ділянки, на
якій розташоване нерухоме майно
передане в оренду позивачу, не може
використовуватись орендарем у своїй
господарській діяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 2.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», якщо чинне законодавство
прямо не визначає коло осіб, які можуть
бути позивачами у справах, пов'язаних з
визнанням правочинів недійсними,
господарському суду для вирішення
питання про прийняття позовної заяви
слід керуватися правилами статей 1 і 2
ГПК України. Отже, крім учасників
правочину (сторін за договором), а в
передбачених законом випадках -
прокурора, державних та інших органів
позивачем у справі може бути будь - яке
підприємство, установа, організація, а
також фізична особа, чиї права та
охоронювані законом інтереси порушує
цей правочин.

Отже, виходячи із наведених приписів,
позивач, звертаючись до суду із даним
позовом та вимагаючи визнати недійсним
договір оренди земельної ділянки, не
будучи його стороною, зобов'язаний
довести, яким чином оспорюваний ним
договір порушує (зачіпає) його права та
законні інтереси, а суд, в свою чергу,
перевірити доводи та докази, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги, і в
залежності від встановленого вирішити
питання про наявність чи відсутність
підстав для правового захисту
позивача.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Тобто, порушення або оспорювання прав
та інтересів особи, яка звертається до
суду за їх захистом, є обов'язковими;
обов'язком позивача, відповідно до ст. 33
ГПК України є доведення/підтвердження/
в установленому законом порядку
наявності факту порушення або
оспорювання його прав та інтересів.

Разом з тим, статтею 794 ЦК України
встановлено, що право користування
нерухомим майном, яке виникає на
підставі договору найму будівлі або
іншої капітальної споруди (їх окремої
частини), укладеного на строк не менш як
три роки, підлягає державній
реєстрації відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір оренди № 41/03 від 17.03.2014р.
приміщення загальною площею 466,64 кв.м., у
спальному корпусі № 3 пансіонату
«Жемчужина», літ. А, і допоміжної
споруди - душових приміщень загальною
площею 46,6 кв.м., літ. Б, розташованих за
адресою: АДРЕСА_2, укладений між
Агенцією публічної власності при
Міністерстві економіки Республіки
Молдова та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4, строком до 31.12.2015р.,
тобто менше як три роки, а тому право
користування позивачкою цим нерухомим
майном, яке виникло на підставі даного
договору оренди, не підлягає державній
реєстрації відповідно до Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень».

Отже, висновок місцевого
господарського суду про те, що право
позивачки на оренду нерухомого майна
за договором № 41/03 від 17.03.2004 року
станом на момент виникнення даного
спору не виникло, є помилковим.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, саме на момент
вчинення правочину.

Відповідно до приписів ст. 11 ЦК України
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків, є зокрема, договори та інші
правочини.

Однак, із встановлених судом обставин
справи, в тому числі і дат укладення
оспорюваного договору оренди
земельної ділянки від 28.12.2007р. та
договору оренди приміщень № 44/03 від
17.03.2014р. вбачається, що оспорюваний
позивачкою договір оренди земельної
ділянки був укладений взагалі ще
задовго до того, як позивачка стала за
договором оренди орендарем нерухомого
майна, тобто набула цивільних прав та
обов'язків на предмет оренди, у тому
числі, і право на захист своїх прав як
орендаря цього майна, більш ніж через
сім років після укладення оспорюваного
нею договору, що, відповідно,
беззаперечно свідчить про те, що на
момент його укладення, права та
охоронювані законом інтереси
позивачки не були і не могли бути
порушеними оспорюваним договором
оренди земельної ділянки.

Окрім того, судовий захист майнових
інтересів осіб, названих у ст. 1 ГПК
України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК
України та ч. 2 ст. 20 ГК України
здійснюється шляхом розгляду справ,
зокрема, за позовами про визнання
правочину недійсним.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд
господарського суду спір про визнання
недійсним договору, суд повинен
з'ясувати, зокрема, підстави для
визнання недійсним договору, оскільки
недійсність правочину може наступати
лише з певним порушенням закону.

Відповідно до статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу статті 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України „Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
06.11.2009р. № 9, що містяться в п. 24, для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно з роз'ясненнями, що
містяться в п. 3.11 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», фіктивний правочин
(стаття 234 ЦК України) є недійсним
незалежно від мети його укладення,
оскільки сторони не мають на увазі
настання правових наслідків, що
породжуються відповідним правочином.
Таким може бути визнаний будь-який
правочин, в тому числі нотаріально
посвідчений. Якщо сторонами не вчинено
ніяких дій на виконання фіктивного
правочину, господарський суд приймає
рішення лише про визнання фіктивного
правочину недійсним без застосування
будь-яких наслідків. У разі коли на
виконання правочину було передано
якесь майно, такий правочин не може
розцінюватися як фіктивний. Саме лише
невчинення сторонами тих чи інших дій
на виконання правочину не означає його
фіктивності. Визнання фіктивного
правочину недійсним потребує
встановлення господарським судом
умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 5 ст.
203, ст. 234 ЦК України, для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину та той факт, що
правочин було укладено без наміру
створити правові наслідки, які
обумовлювалися цим правочином та що
сторони ніяких дій по здійсненню
фіктивного правочину не вчиняли.

Наявні в справі матеріали беззаперечно
свідчать про те, що на виконання умов
оспорюваного договору оренди
земельної ділянки від 28.12.2007р. було
встановлено межі цієї земельної
ділянки, про що складено акт про
передачу межових знаків під охорону та
зберігання від 28.12.2007р. та зазначена у
даному договорі земельна ділянка була
фактично передана орендареві від
орендодавця за актом приймання -
передачі від 28.12.2007р. і відповідач ТОВ
«Пансіонат Жемчужина» користується
цією земельною ділянкою по теперішній
час, що не заперечується сторонами.

Таким чином, слід вважати доведеним
матеріалами справи факт вчинення
відповідачами дій спрямованих на
виконання спірного договору оренди
земельної ділянки, а позивачем не
доведено обставин, що цей договір був
укладений без наміру створити правові
наслідки, що обумовлювалися ним.

За змістом ч. 5 ст. 203, ст. 234 ЦК України не
може бути визнаний фіктивним договір,
на виконання умов якого були створені
правові наслідки та за яким сторони
вчинили юридично значимі дії.

Також, належних доказів, які б
беззаперечно свідчили про те, що
допоміжна споруда - душові приміщення
літ Б, площею 46, 6 кв.м., яка
обліковується за адресою: АДРЕСА_2,
дійсно знаходилась на орендованій
відповідачем ТОВ «Пансіонат
Жемчужина» земельній ділянці, яка
розташована за іншою адресою: АДРЕСА_1,
позивачем до суду не подано і таких
доказів в матеріалах справи не
міститься.

Натомість, наявними в справі проектом
відведення земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1, спірним договором з
додатками до нього та технічним
паспортом підтверджується
відсутність станом на момент укладення
відповідачами спірного договору на
вказаній земельній ділянці допоміжної
споруди - душових приміщень, площею 46,6
кв. м., літ. Б.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає правильним висновок
місцевого суду про те, що позивачка не
підтвердила відповідно до вимог ст.ст.
33, 34 ГПК України наявність підстав для
визнання оспорюваного договору оренди
земельної ділянки недійсним у судовому
порядку на підставі ч.ч. 1, 5 ст. 203, ч. 1 ст.
215 ЦК України.

З урахуванням наведених правових
положень та встановлених обставин
даної справи, колегія суддів вважає
доводи викладені скаржником в
апеляційній скарзі необґрунтованими,
оскільки вони спростовуються
зібраними по справі доказами та не
відповідають вимогам закону, що
регулює спірні правовідносини. За
таких обставин колегія суддів не
знаходить законних підстав для повного
чи часткового задоволення вимог
апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія
суддів приходить до висновку, що
допущені господарським судом
Миколаївської області помилки у
застосуванні норм матеріального права
при вирішенні даного спору не призвели
до неправильного вирішення спору по
суті заявлених вимог, у зв'язку з чим не
є підставами для скасування прийнятого
у даній справі судового рішення, а
обумовлюють лише відмову у задоволенні
позову з підстав, наведених у даній
постанові.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України,
Одеський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Миколаївської області від 19 травня 2014
року у справі № 915/439/14 залишити без
змін, а апеляційну скаргу фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Повна постанова складена 15.07.2014р.

Головуючий суддя:
Бєляновський В.В.

Судді:
Мишкіна М.А.

Будішевська Л.О.