ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2014 року Справа № 908/979/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів: Дерепи В.І. -
головуючого (доповідача), Бондар С.В.,
Грека Б.М.,

за участю представників сторін:
позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача - Яценко Д.В.

третьої особи -

розглянувши касаційну скаргу Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 на постанову
Донецького апеляційного
господарського суду від 23 квітня 2014
року у справі за позовом Фізичної особи
- підприємця ОСОБА_3 до Приватного
підприємства "Наукове
промислово-комерційне об'єднання
"ТАТА", третя особа без самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_6 про визнання
недійсним договору оренди нерухомого
майна, усунення перешкод в
користуванні та розпорядженні майном,

встановив:

Позивач звернувся до господарського
суду Запорізької області з позовом до
відповідача про визнання недійсним
договору оренди нерухомого
майна-єдиного майнового комплексу №104
від 30.09.2012 року і усунення перешкод в
користуванні та розпорядженні цим
майном, посилаючись на те, що при
укладанні даного договору він був
підписаний особою, яка не мала на це
права, внаслідок чого позивач уклав з
відповідачем спірний договір.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 16 травня 2013
року залучено до участі у справі третю
особу, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - ОСОБА_6

6 лютого 2014 року позивач надав до суду
клопотання б/н від 06.02.2014 року про
зменшення позовних вимог, в якому,
посилаючись на ст.22 ГПК України, просив
суд визнати недійсним договір оренди
нерухомого майна - єдиного майнового
комплексу №104 від 30.09.2012 року (т.3, а.с.76).

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 6 лютого 2014
року (суддя Гончаренко С.А.) позов
задоволений. Визнаний недійсним
договір №104 від 30.09.2012 року оренди
нерухомого майна-єдиного майнового
комплексу, укладений між позивачем та
відповідачем у справі. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 573, 50
грн. судового збору, 12755,20 грн. витрат за
проведення судової експертизи.

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 23 квітня 2014
року рішення суду скасоване. Прийняте
нове рішення, яким відмовлено
позивачеві в задоволенні його позовних
вимог повністю.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати вказану постанову суду
апеляційної інстанції, посилаючись на
те, що вона прийнята з порушенням норм
матеріального і процесуального права
та залишити без змін рішення місцевого
господарського суду.

Перевіривши матеріали справи та на
підставі встановлених в ній фактичних
обставин, проаналізувавши
правильність застосування апеляційним
господарським судом, при прийнятті
оскаржуваної постанови, норм
матеріального права, суд вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30
вересня 2012 року між ФОП ОСОБА_3
(орендодавець) та ПП "НПКО "Тата"
(орендар) був укладений договір оренди
нерухомого майна - єдиного майнового
комплексу №104, згідно умов якого
орендодавець передає, а орендар
приймає у строкове платне користування
об'єкт оренди - єдиний майновий
комплекс, до складу якого входить:
спальні корпуси літ.АН, корпус-їдальня
літ.Оо1о2ЖЛ, шашличні літ.МК, навіси
літ.Зтт1, кінотеатр літ.Р, тп-сторожка
літ.П, альтанка літ.С, водойма літ.йй1,
ємкості літ.Ф, надф,Ф1, душ літ.Х, фонтан
літ.чч1, хвіртка літ.№5,10,13,16,17, ворота
літ.№6,11,18, паркан літ.№7,9,12,14,22, паркан
літ.№15,19,20,21, замощення літ.І, II, III, IX,
замощення IV, V, VI, спортивний майданчик
літ. VII, VIII, оглядові колодязі, ліхтарі,
сходи, гуртожиток з вбудованим СПА
центром літ.Ц, вхід в підвал 2шт. літ.до
Ц, ногомийки 2шт. літ.до Ц, автостоянка
літ.Х, доріжка з гравію літ.ХІ; схема
яких наводиться у копії технічного
паспорту, що є невід'ємним Додатком №1
до цього договору (п.1.1 договору).

Згідно п.1.2 укладеного договору
одночасно з об'єктом орендарю
надається право користування
земельними ділянками, які прилягають
до будівлі об'єкта, в розмірі,
необхідному для досягнення мети
оренди, зокрема, але не виключно: для
можливості вільного доступу до об'єкта,
паркування автотранспорту орендаря та
його відвідувачів, розташування
об'єктів зовнішньої реклами,
облаштування фасаду, входів, під'їздів
до будівлі, в якій розташований об'єкт,
тощо. Право орендного користування
орендодавця земельними ділянками
набуто на підставі договору оренди
землі від 01.04.2005 року №65; договору
оренди землі від 01.04.2005 року №66;
договору оренди землі від 27.07.2007 року
№; договору оренди землі від
27.07.2007 року №21.

На момент укладення спірного договору
об'єкт нерухомості, як єдиний майновий
комплекс, належить орендодавцю на
підставі договору купівлі-продажу від
27.09.2002 року №1653 з урахуванням Акту
державної приймальної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта, затвердженого
розпорядженням Голови районної
державної адміністрації від 14.04.2008 року
№427 та Декларації про готовність
об'єкта до експлуатації,
зареєстрованої Інспекцією
державно-будівельного контролю 08.12.2011
року №ЗП 1 (п.1.3 договору).

Відповідно до преамбули укладеного
договору від імені орендодавця - ОСОБА_3
він був підписаний її представником -
ОСОБА_7, що діє на підставі довіреності
від 22.12.2011 року №5113, яка міститься в
матеріалах справи (т.1, а.с.9-12).

Строк оренди за вказаним договором
встановлений три роки від дня передачі
об"єкту оренди орендарю за
двостороннім актом приймання -
передачі.

Як вбачається з наявних в матеріалах
справи документів та вірно було
встановлено судом апеляційної
інстанції, відповідний акт від 1 жовтня
2012 року від імені орендодавця був
підписаний ОСОБА_7 та від орендаря -
ОСОБА_8 (т.1, а.с.13).

Також, суду першої інстанції
надавались докази письмової згоди
чоловіка позивачки ОСОБА_6 на укладання
спірного договору оренди, як то
передбачено умовами цього договору
(п.10.5 договору).

Розглянувши матеріали справи та
оцінивши всі наявні в матеріалах
справи докази в їх сукупності
апеляційний господарський суд дійшов
правильного висновку про те, що спірний
договір оренди нерухомого майна та
відповідний акт передачі-приймання
орендованого нерухомого майна були
підписані представником ОСОБА_3 -
ОСОБА_7 на підставі виданої їй
довіреності від 22.12.2011року №5113 (т.1,
а.с.14).

Як вбачається зі змісту зазначеної
довіреності ніяких обмежень ОСОБА_7
щодо укладення договорів вона не
містить, натомість надає їй, зокрема,
право бути представником позивача в
органах виконавчої влади, місцевого
самоврядування, нотаріату, внутрішніх
справ, податкових органах та у
будь-яких інших органах, установах і
організаціях при проведенні тендерів,
торгів, конкурсів з правом оформлення
та подання необхідної документації та
укладання необхідних контрактів або
господарських договорів; переукладати
будь-які договори, вносити зміни та
доповнення до них або вирішувати
питання про їх розірвання.

Крім того, як вірно зазначено судом
апеляційної інстанції, спірний договір
оренди та акт передачі - приймання
орендованого нерухомого майна, які
містяться в матеріалах справи (а.с.9, 13)
скріплені печаткою ФОП ОСОБА_3, що не
оспорюється та не спростовується нею
самою.

Відповідно до статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (частина 3 статті
215 Цивільного кодексу України).

Статтею 203 Цивільного кодексу
України встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Згідно ч.1 ст.1000 Цивільного
кодексу України, за договором
доручення одна сторона (повірений)
зобов'язується вчинити від імені та за
рахунок другої сторони (довірителя)
певні юридичні дії. Правочин, вчинений
повіреним, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки довірителя.

Відповідно до вимог статті 32
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

При вирішенні спору апеляційний
господарський суд всебічно дослідив
надані сторонами докази і правильно
встановив той факт, що спірний договір
є дійсним, оскільки саме на підставі
укладеного договору між сторонами
виникли правовідносини і посилання
позивачки на те, що спірний договір
підписаний не нею особисто, а її
представником ОСОБА_7 правильно
визнано судом необґрунтованими та
недоведеними в розумінні статей 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України.

Враховуючи відсутність правових
підстав для визнання недійсним
спірного договору, апеляційний
господарський суд обгрунтовано
відмовив позивачеві в задоволенні
позову, скасувавши рішення місцевого
господарського суду.

Крім того, оскільки вимога позивача про
усунення перешкод у користуванні
майном заявлена ФОП ОСОБА_3, яка згідно
рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 02.10.2013 року по
справі №336/2576/13-ц, що набрало чинності
23.01.2014 року, не є власником майна,
переданого за спірним договором оренди
№104 від 30.09.2012 року, то підстави для
задоволення вимог про усунення
перешкод у користуванні і
розпорядженні цим майном відсутні.

Касаційною інстанцією перевірені
обставини справи і їх відповідність
викладеним судом нормам матеріального
права.

Наведені висновки апеляційного
господарського суду відповідають
матеріалам справи та діючому
законодавству.

Доводи касаційної скарги про
необґрунтованість оскаржуваної
постанови помилкові і не відповідають
матеріалам справи.

З урахуванням викладеного, підстав для
задоволення касаційної скарги немає.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 23 квітня 2014
року залишити без змін, а касаційну
скаргу - без задоволення.

Головуючий, суддя
В. І. Дерепа

Судді
Б.М. Грек

С.В. Бондар