ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2014 р.
Справа № 901/2258/13

За позовом Приватного підприємства
«КВВМПУ»

до Державного підприємства
«Феодосійський морський торговельний
порт»

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Міністерства
інфраструктури України

про визнання недійсним договору

Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача не з'явилися;

від відповідача не з'явилися;

від третьої особи Ярошенко Н.Ю. (дов. №
4067/15/14-14 від 16.06.2014р.).

Обставини
справи:

Приватне підприємство
«КВВМПУ» (далі - позивач) звернулося з
позовом до Державного підприємства
«Феодосійський морський торговельний
порт» (далі - відповідач) про визнання
недійсним договору № 11/131 від 19.12.2011р.,
укладеного між Державним
підприємством «Феодосійський морський
торговельний порт» та Приватним
підприємством «КВВМПУ».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
спірний договір з боку позивача
укладено директором з перевищенням
повноважень, оскільки радою Приватного
підприємства «КВВМПУ» згода на
укладення договору № 11/131 від 19.12.2011р. не
надавалася. Враховуючи вищевикладене,
позивач вважає, що спірний договір є
укладеним представником з
перевищенням повноважень у розумінні
ст. 241 Цивільного кодексу України та
підлягає визнанню недійсним судом у
зв'язку з чим позивач просить визнати
недійсним спірний договір на підставі
ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від 03.10.2013р.
у справі № 901/2258/13, залишеним без змін
постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від
09.01.2014р., позов задоволено, визнано
недійсним договір № 11/131 від 19 грудня 2011
року, укладений між Державним
підприємством «Феодосійський морський
торговельний порт» та Приватним
підприємством «КВВМПУ», стягнуто з
відповідача на користь позивача
судовий збір у розмірі 1 147грн.

Постановою Вищого господарського суду
України від 31.03.2014р. у справі № 901/2258/13
рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим від 03.10.2013р.
та постанову Севастопольського
апеляційного господарського суду від
09.01.2014р. скасовано, а справу направлено
на новий розгляд до місцевого
господарського суду.

12.06.2014р. господарським судом Київської
області одержано матеріали справи №
901/2258/13 разом із супровідним листом
Вищого господарського суду України №
901/2258/13 від 10.06.2014р.

На підставі автоматизованого
розподілу від 19.06.2014р. справу № 901/2258/13
передано до розгляду судді Горбасенку
П.В.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 19.06.2014р. справу № 901/2258/13
прийнято до свого провадження,
залучено Міністерство інфраструктури
України до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача.

04.07.2014р. до канцелярії господарського
суду Київської області від
представника третьої особи надійшло
письмове пояснення по суті позовних
вимог (вх. № 12939/14 від 04.07.2014р.), згідно
якого останній просив суд розглянути
справу по суті у відповідності до вимог
чинного законодавства, яке прийнято
судом.

У судовому засіданні 04.07.2014р.
представником третьої особи подано
заяву про відмову від технічної
фіксації судового процесу (вх. № 12969 від
04.07.2014р.), яка задоволена судом.

У судовому засідання 04.07.2014р.
представник третьої особи заперечив
проти задоволення позову повністю.

Сторони в судове засідання 04.07.2014р. не
з'явилися, про причини неявки суд не
повідомили, хоча про час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином.

Згідно п. 1 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування у
судовій практиці Закону України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України»» № 01-06/745/2014 від
05.06.2014р. неможливість надсилання
будь-яких поштових відправлень на
адресу учасників судового процесу, які
знаходяться на тимчасово окупованих
територіях України, повинна бути
підтверджена відповідною довідкою
(листом) підприємства зв'язку. Форму
відповідного документа законодавчо не
визначено. Отже, ним може бути будь-який
документ, виданий (надісланий)
будь-якому адресатові підприємством
зв'язку за підписом керівника
(заступника керівника, іншої
уповноваженої особи) такого
підприємства, що свідчив би про
неможливість пересилання поштової
кореспонденції до Автономної
Республіки Крим і міста Севастополя.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України „Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" № 18 від 26.12.2011р.
передбачено, що у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка сторін в судове
засідання не перешкоджає розгляду
спору по суті, суд вважає за можливе
здійснити розгляд справи за наявними в
ній матеріалами відповідно до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України за відсутності представників
сторін.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні в ній докази,
оцінивши їх в сукупності та заслухавши
пояснення представника третьої особи,
суд

ВСТАНОВИВ:

19.12.2011р. між Державним підприємством
«Феодосійський морський торговельний
порт» (Порт) та Приватним підприємством
«КВВМПУ» (Власник вантажу) був
укладений договір № 11/131. Вказаний
договір від імені Державного
підприємства «Феодосійський морський
торговельний порт» підписано
начальником ОСОБА_3 та скріплено
печаткою підприємства, зі сторони ПП
«КВВМПУ» вказаний договір підписано
директором ОСОБА_4 та скріплено
печаткою позивача.

Предметом даного договору є надання
послуг з прийому, зберігання,
перевалки, передачі на суміжні види
транспорту розробленого лому чорних
металів, який надходить на адресу
власника вантажу, призначеного для
відправлення на експорт (пункт 1.1
Договору).

Відповідно до пункту 2.1.1 Договору за
дорученням власника вантажу порт
здійснює прийом, зберігання та
завантаження вантажу на судно.

Позивач в якості обґрунтування
позовних вимог посилається на рішення
ради Приватного підприємства «КВВМПУ»,
яке оформлено протоколом № 39 від
03.01.2011р. (а.с. 24, т. 1), яким доручено
директору Приватного підприємства
«КВВМПУ» ОСОБА_4 здійснювати
повноваження від імені підприємства по
складання з іншими підприємствами,
установами та організаціями
правочинів, пов'язаних з експортними
операціями на суму більше 10 000грн.,
лише на підставі попередньої згоди
Ради Підприємства.

Спірний договір, відповідно до умов
якого власник вантажу оплачує порту за
перевалку лому чорних металів із
розрахунку акордної ставки 2-ї
категорії (згідно з п. 2.2.6 даного
договору) - 9,3 дол. США за 1 тонну (пункт
3.1.1 договору), а об'єм перевалки вантажу
за даним договором складає не менше 7,5
тис. тонн на місяць (п. 1.3 договору),
підписано директором Приватного
підприємства "КВВМПУ" без отримання
попередньої згоди ради підприємства,
тобто підписано з перевищенням наданих
протоколом № 39 від 03.01.2011 р.
повноважень.

Крім того, судом встановлено, що
рішенням ради Приватного підприємства
«КВВМПУ», яке оформлено протоколом № 40
від 02.04.2013р. (а.с. 25, т. 1) вирішено не
надавати згоду директору Приватного
підприємства «КВВМПУ» ОСОБА_4 на
складання та виконання договору від
19.12.2011р. № 11/131 про надання послуг з
прийому, зберіганню, перевалці,
передачі на суміжні види транспорту
обробленого лому чорних металів, що
надходить на адресу ПП «КВВМПУ» та
призначеного до відправлення на
експорт.

Предметом позову є вимога про визнання
недійсним договору № 11/131 від 19.12.2011р.,
укладеного між Державним
підприємством «Феодосійський морський
торговельний порт» та Приватним
підприємством «КВВМПУ».

Суд встановив, що між Приватним
підприємством «КВВМПУ» та Державним
підприємством «Феодосійський морський
торговельний порт» укладений договір
№ 11/131 від 19.12.2011, який за своєю правовою
природою є договором про надання
послуг.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 11112 Господарського
процесуального кодексу України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи. Постанова
касаційної інстанції не може містити
вказівок про достовірність чи
недостовірність того чи іншого доказу,
про переваги одних доказів над іншими,
про те, яка норма матеріального права
повинна бути застосована і яке рішення
має бути прийнято за результатами
нового розгляду справи.

У постанові Вищого господарського суду
України від 31.03.2014р. у справі № 901/2258/13
суд касаційної інстанції вказав на
необхідність дослідження судом
обставин щодо обізнаності відповідача
про обмеження, передбачені протоколом
№ 39 від 03.01.2011р.

Крім того, суд касаційної інстанції
вказав місцевому господарському суду
на потребу з'ясування чи було спірний
договір в подальшому погоджено самою
юридичною особою, про що свідчить
зокрема часткове виконання спірного
договору обома сторонами договору у
період з серпня по листопад 2012 року.

Частиною першої статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу
України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону. Орган або особа, яка відповідно
до установчих документів юридичної
особи чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень. У відносинах із третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Відповідно до ст. 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Відповідно до п. 3.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
№ 11 від 29.05.2013 р. припис абзацу першого
частини третьої статті 92 ЦК України
зобов'язує орган або особу, яка
виступає від імені юридичної особи, не
перевищувати своїх повноважень.
Водночас саме лише порушення даного
обов'язку не є підставою для визнання
недійсними правочинів, вчинених цими
органами (особами) від імені юридичної
особи з третіми особами, оскільки у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац
другий частини третьої статті 92 ЦК
України). Отже, позов про визнання
недійсним відповідного правочину може
бути задоволений у разі доведеності
юридичною особою (позивачем) у
господарському суді тієї обставини, що
її контрагент знав або повинен був
знати про наявні обмеження повноважень
представника цієї юридичної особи, але,
незважаючи на це, вчинив з ним
оспорюваний правочин (що не отримав
наступного схвалення особи, яку
представляють). Наприклад, третя особа,
укладаючи договір, підписаний
керівником господарського товариства,
знає про обмеження повноважень цього
керівника, оскільки є акціонером
товариства і брала участь у загальних
зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському
суду слід виходити з того, що
контрагент юридичної особи знає (або
повинен знати) про обмеження
повноважень цієї особи, якщо: - такі
обмеження передбачені законом
(наприклад, абзацом другим частини
другої статті 98 ЦК України); - про
відповідні обмеження було вміщено
відомості у відкритому доступі на
офіційному веб-сайті розпорядника
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про
підписання його особою, яка діє на
підставі статуту підприємства чи
іншого документа, що встановлює
повноваження зазначеної особи, то
наведене свідчить про обізнаність
іншої сторони даного договору з таким
статутом (іншим документом) у частині,
яка стосується відповідних
повноважень, і в такому разі суд не може
брати до уваги посилання цієї сторони
на те, що їй було невідомо про наявні
обмеження повноважень представника її
контрагента.

Згідно п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29.05.2013 р. наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Суд встановив, що відповідач, на момент
укладення спірного договору не знав та
не міг знати про наявні обмеження
повноважень представника позивача на
вчинення з ним оспорюваного правочину,
оскільки: 1) позивач жодних документів
про обмеження на підписання договорів
на суму більше 10 000грн. відповідачу не
надав; 2) вказані відомості не були
вміщено у відкритому доступі на
офіційному веб-сайті розпорядника
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців; 3)
преамбула договору № 11/131 від 19.12.2011р.
містить умову (пункт) про підписання
його директором, діючого на підставі
статуту підприємства, який встановлює
повноваження директора. Пунктом 7.11.
нової редакції статуту Приватного
підприємства «КВВМПУ», оформленої
протоколом засідання ради власників
підприємства № 1 від 06.04.2009р. (а.с. 32-42, т.
1) передбачено повноваження директора
позивача на укладення угод без
довіреності від імені підприємства; 4)
відповідач не знав і не міг знати про
обмеження директора позивача в праві
підпису договорів на суму більше ніж 10
000грн., що підтверджується укладеною
між сторонами додатковою угодою № 11
від 31.12.2012р. до договору, якою
продовжено строк дії договору по
31.01.2013р.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від
10.12.2013р. у справі № 5002-11/4024-2012 (а.с. 64-74, т.
4) за позовом Приватного підприємства
«КВВМПУ» до Державного підприємства
«Феодосійський морський торговельний
порт» за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгівельна група
Авіор» про визнання частково недійсним
пункту договору та зобов'язання
виконати певні дії; за зустрічним
позовом про стягнення 512 505,45грн.
встановлено, що укладаючи договір №
11/131 від 19.12.2011р. сторони узгодили усі
істотні умови, передбачені для цього
виду договору; відповідно до п.3.4
договору, за вказані послуги портом
виставлялись рахунки, а саме: № 666 від
30.06.2012р., на суму 34 807,38 грн., № 764 від
31.07.2012р., на суму 86 456,40 грн., № 881 від
31.08.2012р., на суму 124 894,21 грн.; № 969 від
28.09.2012р., на суму 143 520,40 грн., № 1046 від
31.10.2012р., на суму 148 680,89 грн.; Приватне
підприємство «КВВМПУ» здійснило
оплату частково, з порушенням строку
оплати, у зв'язку з чим у останнього
виникла заборгованість.

Судом в якості доказів наступного
схвалення позивачем спірного договору
(надання відповідачем позивачу та
прийняття останнім послуг за спірним
договором) приймаються копії
нарядів-замовлення на вантажні роботи
за період з 07.01.2012р. по 07.06.2012р., актів про
роботу портового крану в період з
20.04.2012р. по 07.06.2012р., коносаментів (а.с
61-113, т. 1), акту приймання-передачі від
27.05.2013р. від 27.05.2013р. (а.с. 114, т. 1),
підписаного та скріпленого печатками
обох сторін договору, згідно якого ПП
«КВВМПУ» передає, а ТОВ
«Посейдон-трейд» приймає металобрухт,
який знаходиться на території
ДП«Феодосійський морський
торговельний порт», накладними та
карточками експортного вантажу,
підписаними та скріпленими печатками
обох сторін договору, наявними в
матеріалах справи.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд
дійшов висновку, що позовна вимога про
визнання недійсним договору № 11/131 від
19.12.2011р., укладеного між Державним
підприємством «Феодосійський морський
торговельний порт» та Приватним
підприємством «КВВМПУ» є
безпідставною, необґрунтованою та
такою, що не підлягає задоволенню
судом.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до статей 44, 49 ГПК України,
покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України,
суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено: 08.07.2014р.

Суддя
П.В. Горбасенко