ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ
РІШЕННЯ

08.07.2014
Справа № 907/480/14

За позовом Головного управління праці
та соціального захисту населення
Ужгородської міської ради, м.Ужгород

до відповідача: фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

третя особа яка не заявляє самостійних
вимог на стороні позивача: Державна
фінансова інспекція в Закарпатській
області

про: стягнення 132484,13 гривень зайво
витрачених на компенсацію за
перевезення пільгових категорій
громадян.

Суддя Русняк В.С.

Представники, що з'явились у судове
засідання:

від позивача - Подоляк І.З., довіреність
№ 28.09-07/890 від 23.04.2014р. ;

від відповідача - ОСОБА_3, довіреність
від 11.06.2014р.;

від третьої особи яка не заявляє
самостійних вимог на стороні позивача -
не з'явився

Суть спору: головне управління праці та
соціального захисту населення
Ужгородської міської ради, м.Ужгород ;
за участі третьої особи яка не заявляє
самостійних вимог на стороні позивача
Державної фінансової інспекції в
Закарпатській області звернулось з
позовом до відповідача: фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про: стягнення
132484,13 гривень зайво витрачених на
компенсацію за перевезення пільгових
категорій громадян.

У судовому засіданні 08.07.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини рішення
згідно ст.85 Господарського
процесуального кодексу України.

Представник позивача підтримав
позовні вимоги у повному обсязі з
підстав зазначених у позовній заяві та
доданого обґрунтування позовних вимог
від 08.07.2014р.

Вказує на те, що між сторонами у спорі
було укладено договір №7 від 01.01.2010р. на
перевезення пасажирів автомобільним
транспортом та додаток до договору №1
від 01.01.2010р. Згідно даних "Книги обліку
доходів і витрат, які ведуть громадяни -
суб'єкти підприємницької діяльності
протягом календарного року"
відповідачем за період з 01.01.2010р. по
31.12.2010р., отримано торгової виручки від
перевезення пасажирів на загальну суму
188858,50 грн. Виходячи з даних про отриману
виручку відповідач та діючого тарифу
на перевезення одного пасажира - 1,50 грн.
( затвердженого рішенням виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
28.01.2009р. № 12), у 2010р. обраховано
кількість перевезених платних
пасажирів, яка склала 125906 платних
пасажирів. Згідно Інструкції про
порядок обліку пасажирів, що
перевозяться громадським транспортом
на маршрутах, затвердженої Наказом
Міністерства Статистики України № N 150
від 27.05.96р. кількість пасажирів
пільгової категорії мала б становити
272093 особи.

Однак, в акти виконаних робіт по
перевезенню пільгових категорій
пасажирів та довідки про обсяг наданих
послуг за січень - грудень 2010 р.
відповідачем включено 475915 перевезених
громадян пільгової категорії, у зв'язку
з чим, позивачем було зайво
відшкодовано 132484,13 грн. відповідачеві.

Враховуючи наведене просить суду
стягнути з відповідача на користь
позивача кошти в розмірі 132484,13 грн.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив. Однак згідно
поданих пояснень №07-25-4-17/3932 від 16.06.2014р.
третя особа на стороні позивача
підтверджує вказані позивачем факти та
вважає позов таким, що підлягає
задоволенню з тих же підстав.

Представник відповідача заперечив
проти задоволення позову повністю з
підстав вказаних у відзиві на позов,
зокрема, вказує, що позовна вимога є
безпідставною та необґрунтованою.

Заслухавши пояснення представників
позивача і відповідача та вивчивши
матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(відповідач) та Управлінням праці та
соціального захисту населення
Ужгородської міської ради (позивач)
01.01.2010р. було укладено договір № 7 на
перевезення пасажирів автомобільним
транспортом.

Згідно п.1.1 даного договору позивач
встановив відповідачеві державне
замовлення на здійснення перевезення
міським автотранспортом пільгових
категорій пасажирів , які мають на це
право згідно відповідних законодавчих
актів України, а відповідач
зобов'язався надавати транспортні
послуги пільговикам на відповідних
маршрутах, на умовах, передбачених цим
договором.

За даним договором відповідач
щомісячно представляє довідку про
обсяги наданих послуг та рахунок для
оплати, виходячи із вартості квитка на
перевезення одного пільговика.

Єдиний порядок обліку кількості
перевезених пасажирів ( включаючи тих,
які користуються правом безоплатного
та пільгового проїзду) та
пасажирообороту громадського
транпорту(автобусів, тролейбусів,
трамваїв) у міському, приміському та
міжміському сполученні встановлюється
Інструкцією про порядок обліку
пасажирів, що перевозяться громадським
транспортом на маршрутах, затвердженою
Наказом Міністерства Статистики
України № N 150 від 27.05.96р.

Дана Інструкція застосовується
суб'єктами підприємницької діяльності
всіх форм власності - юридичними і
фізичними особами, що виконують
пасажирські перевезення, - щодо обліку
і звітності кількості перевезених
пасажирів і пасажирообороту за видами
сполучення (міське, приміське,
міжміське).

Кількість перевезених пасажирів, які
користуються правом безоплатного
проїзду у громадському транспорті,
відповідно до п.8.1 даної Інструкції
визначають за формулою: Qбезпл. = Qплатн.
х К, де Qплатн - кількість платних
пасажирів, тис. Qбезпл. - кількість
безплатних пасажирів, тис.К -
коефіцієнт співвідношення кількості
безплатних і платних пасажирів у
загальному обсязі перевезень
пасажирів для підприємств
громадського трансорту.

Листом від 30.01.2014р. № 05/1-32/597 та від
05.02.2014р. № 05.1-32/657 Головне управління
статистики у Закарпатській області
надало інформацію про те, що коефіцієнт
співвідношення кількості безоплатно
перевезених та платних пасажирів для
громадського транспорту по м.Ужгород у
2010р. - 2.

Згідно даних "Книги обліку доходів і
витрат, які ведуть громадяни - суб'єкти
підприємницької діяльності протягом
календарного року відповідачем за
період з 01.01.2010р. по 31.12.2010р., отримано
торгової виручки від перевезення
пасажирів на загальну суму 188858,50 грн.
Керуючись вимоги п.6.1 Інструкції № 150,
виходячи з даних про отриману виручку
відповідача та діючого тарифу на
перевезення одного пасажира - 1,50 грн.(
затвердженого Рішенням виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
28.01.2009р. №12), у 2010р. обраховано кількість
перевезених платних пасажирів, яка
склала 125906 платних пасажирів. Згідно
п.8.1 Інструкції № 150 кількість
пасажирів пільгової категорії мала б
становити 272093 особи.

Однак, в акти виконаних робіт по
перевезенню пільгових категорій
пасажирів та Довідки про обсяг наданих
послуг за січень-грудень 2010р.
відповідачем включено 475915 перевезених
громадян пільгової категорії, у зв'язку
з чим, як стверджує позивач, ним було
зайво відшкодовано 132484,13 грн.
відповідачеві.

У зв'язку з ревізією Державної
фінансової інспекції України в
Закарпатській області, позивачу було
пред'явлено вимогу забезпечити
відшкодування коштів в загальній сумі
132484,13 грн. за перевезення пільгових
категорій громадян автомобільним
транспортом відповідача , з подальшим
перерахуванням в дохід відповідного
бюджету.

Позивачем було застосовано захід
досудового врегулювання
господарського спору, а саме
направлено відповідачу претензію №
28.09-07/561 від 11.03.2014р. про повернення
коштів, зайво витрачених на
компенсацію за перевезення пільгових
категорій громадян. У відповідь
отримано лист про розгляд претензії
від 31.03.2014р., яким відповідач просив
надати йому копію акта ревізії №07-04/14
від 14.02.2014р., що позивачем було
здійснено 07.04.14р. Проте про результати
розгляду претензії відповідачем
позивача повідомлено не було.

Дослідивши матеріали справи повністю,
всесторонньо, за своїм внутрішнім
переконанням, яке ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, оцінивши надані
сторонами докази та надаючи правову
кваліфікацію викладеним обставинам
справи з урахуванням фактичних та
правових підстав позовних вимог
учасників судового процесу,
користуючись принципом об'єктивної
істини, принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
вважає, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Для розрахунку розміру завищення
вартості здійснених перевезень
пільгової категорії громадян
позивачем використано Інструкцію про
порядок обліку пасажирів, що
перевозяться громадським транспортом
на маршрутах, затверджену наказом №150
від 27.05.1996 року Міністерства статистики
України. Застосування вказаної
Інструкції при проведенні перевірки
обґрунтовано розділом 2, відповідно до
якого Інструкція застосовується
суб'єктами підприємницької діяльності
всіх форм власності - юридичними і
фізичними особами, що виконують
пасажирські перевезення (надалі -
підприємство), - щодо обліку і звітності
кількості перевезених пасажирів і
пасажирообороту за видами сполучення
(міське, приміське, міжміське).

Однак згідно з розділом 1, Інструкція
про порядок обліку пасажирів, що
перевозяться громадським транспортом
на маршрутах, встановлює єдиний
порядок обліку кількості перевезених
пасажирів (включаючи тих, які
користуються правом безплатного та
пільгового проїзду) та пасажирообороту
громадського транспорту (автобусів,
тролейбусів, трамваїв) у міському,
приміському та міжміському сполученні.

Наказ №150 від 27.05.1996 року Міністерства
статистики України прийнято
відповідно до Державної програми
переходу України на міжнародну
систему обліку і статистики,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.05.1993 року №326. В
свою чергу, прийняття Кабінетом
міністрів України вказано постанови
обумовлювалося його повноваження та
положеннями розділу VII Закону України
"Про державну статистику". Преамбулою
Закону України "Про державну
статистику" визначено, що цей Закон
регулює правові відносини в галузі
державної статистики, визначає права і
функції органів державної статистики,
організаційні засади здійснення
державної статистичної діяльності з
метою отримання всебічної та
об'єктивної статистичної інформації
щодо економічної, соціальної,
демографічної та екологічної ситуації
в Україні та її регіонах і забезпечення
нею держави та суспільства.

Аналіз вказаного Закону та згаданих
підзаконних актів, у т.ч. Інструкції про
порядок обліку пасажирів, що
перевозяться громадським транспортом
на маршрутах, призводить до висновку,
про те, що їх дія /сфера застосування/
розповсюджується лише на інформаційну
галузь, тобто використовується для
статистичних цілей, та не може
використовуватися для регулювання
договірних /зобов'язальних/
правовідносин.

Укладений 11.01.2010 року між позивачем та
відповідачем договір №7 на перевезення
пасажирів автомобільним транспортом
встановлює відповідачу державне
замовлення на здійснення перевезення
міським автотранспортом пільгових
категорій пасажирів, які мають право
згідно відповідних законодавчих актів
України. Позивач за договором сплачує
відповідачеві компенсацію збитків
/втрат/ від пільгових перевезень
пасажирів у відповідності із розмірами
фактичного обсягу наданих послуг.
Визначення фактичної кількості
пасажирів - пільговиків, які отримали
послуги з пасажирських перевезень
міським транспортом визначалося на
підставі даних моніторингу як найбільш
об'єктивного, не забороненого
законодавством інструменту обліку
наданих послуг. Іншого способу
визначення фактичної кількості
перевезених пасажирів для визначення
розміру компенсації втрат від таких
перевезень законодавець не встановив.

Договір №7 на перевезення пасажирів
автомобільним транспортом є дійсним,
не розірваним, його /або його частини/
неправомірність судом не встановлено.

В спірній ситуації заслуговує на увагу
лист від 08.02.2014 року вих.№05.1- 32/762
Головного Управління статистики у
Закарпатській області відповідно до
якого розрахунок коефіцієнтів
співвідношення кількості безплатно
перевезених до платних пасажирів на
підставі Інструкції про порядок обліку
пасажирів, що перевозяться громадським
транспортом на маршрутах, здійснюється
виключно для статистичних цілей при
складання звітності державного
статистичного спостереження за ф.№31 -
авто., і не може застосовуватися для
інших випадків, у тому числі для
визначення обсягів втрат перевізників
від перевезення пасажирів, які
користуються правом безоплатного
проїзду. При цьому, роз'яснення з
вказаного питання надано
територіальним органом державної
статистики, який відповідно до ст.13
Закону України "Про державну
статистику" має право коментувати
невірне використання або тлумачення
статистичної інформації. Аналогічну
відповідь ДФІ у Закарпатській області
на свій запит вже отримувала від органу
статистики.

В силу ст.2 Закону України "Про державну
статистику" правовою основою державної
статистичної діяльності є Конституція
України, цей Закон, інші закони України
та нормативно-правові акти, які
регулюють відносини в галузі
статистики, інформації,
інформатизації, науково-технічної
діяльності, стандартизації, а також
міжнародні договори України в галузі
статистики, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.19 Конституції України
правовий порядок в Україні грунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити, те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Використання Інструкції про порядок
обліку пасажирів, що перевозяться
громадським транспортом на маршрутах
для з'ясування законності
відшкодування витрат за перевезення
пільгових категорій громадян
автомобільним транспортом є
протиправним, а отже доводи позивача,
як і акту ДФІ у Закарпатській області
№07-04/14 не ґрунтуються на законодавстві.

Крім того, відповідно до ст.1 ГПК
України, підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених ГПК
України заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно ч.2,ч.3 ст. 3 Цивільного кодексу
України сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися Залежним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог - і
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст.626 ЦК
України).

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості (ст.627 ЦК України).

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Статтею 629 НК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

В силу ч.2 ст. 22 Цивільного кодексу
України збитками є: втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла о реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Згідно з ст.224 Господарського кодексу
України, учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено. При
цьому, у відповідності з ч.2 цієї статті,
під збитками розуміються витрати,
зроблені управленою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управлена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ст.218 ГК України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин, у т.ч.у вигляді
відшкодування збитків, є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Таким чином, підставою для настання
господарсько-правової
|відповідальності, передбаченої ст.224
Господарського кодексу України, є
правопорушення, що включає в себе певні
елементи:

а) збитки;

б) протиправність поведінки особи, яка
заподіяла збитки;

в) причинний зв'язок між ними;

г) вина.

Відсутність хоча б одного елемента
складу правопорушення, за загальним
правилом, виключає настання
цивільно-правової відповідальності.

Між тим, позивачем не доведено у діях
відповідача всіх необхідних елементів
складу правопорушення. Зокрема, чи є
поведінка відповідача протиправною, з
урахуванням того, що акти виконаних
робіт по перевезенню пільгових
категорій пасажирів в м. Ужгород, акти
звіряння розрахунків підписані
сторонами без зауважень.

Крім того, акт позапланової ревізії
№07-04-/14, складений 14.02.2014 року третьою
особою яка не заявляє самостійних
вимог на стороні позивача - Державною
фінансовою інспекцією в Закарпатській
області, без врахування інших обставин
справи та наявних документів, не є
підставою для стягнення з відповідача
відповідної грошової суми.

Так, згідно ст.15 Закону України "Про
основні засади здійснення державного
фінансового контролю в Україні"
законні вимоги службових осіб
державної контрольно-ревізійної
служби є обов'язковими для виконання
службовими особами об'єкту, що
ревізується. Акт Державної фінансової
інспекції може бути підставою для
вчинення відповідних процесуальних
дій посадовими особами (зокрема,
пред'явлення відповідного позову до
суду), однак не позбавляє відповідну
особу процесуального обов'язку
доводити свої вимоги належними та
допустимими доказами.

Позивачем не доведено шляхом надання
належних доказів з огляду на приписи
ст. 34 Господарського процесуального
кодексу України щодо кількості
перевезених відповідачем громадян
пільгових категорій.

За загальним правилом, обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги і
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст.54
Господарського процесуального кодексу
України, позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких ґрунтуються
позовні вимоги із зазначенням доказів.
До обставин, на яких позивач
обґрунтовує свої вимоги, відносять
обставини, які становлять предмет
доказування у справі. Предмет
доказування - це сукупність обставин,
які необхідно встановити для
правильного вирішення справи. У
предмет доказування включаються факти
матеріально - правового характеру, що є
підставою вимог позивача та заперечень
відповідача.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи викладене, відсутні правові
підстави для задоволення позовних
вимог позивача про стягнення з
відповідача суми 132484,13 грн., а отже
позовні вимоги є безпідставними та
необґрунтованими. В задоволенні позову
слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повний текст рішення складено 10.07.2014.

Суддя
В.С. Русняк