ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2014 р.Справа № 922/2121/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сервісна компанія
"Формула", м. Київ до Товариства з
обмеженою відповідальністю фірми
"Трансавто", с. Задорожне про
стягнення коштів в розмірі 24499,69 грн. за
участю представників сторін:

Представник позивача - Погорілий О.І.,
дов. від 20.10.2013 року.

Представник відповіадча - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сервісна компанія
"Формула", м. Київ, звернувся до
господарського суду з позовом до
відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю фірми "Трансавто", с.
Задорожне, в якому просить суд стягнути
з відповідача на свою користь
заборгованість в сумі 25375,24 грн. (з яких:
19700,18 грн. - основна заборгованість; 1426,17
грн. - 15% річних; 1354,04 грн. - пеня; 2626,93 -
штраф; 267,92 грн. - інфляційні витрати) та
просить покласти на відповідача судові
витрати. Підставою для звернення до
суду стало неналежне виконання
відповідачем зобов"язань за договором
поставки від 01.04.2013р.

Ухвалою господарського суду від 02.062014р.
прийнято вказану позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її розгляд у
судовому засіданні на 16.06.2014р. об 11:00
год.

Ухвалами господарського суду від
16.06.2014р., 02.07.2014р. розгляд справи
відкладався.

У призначеному судовому засіданні
02.07.2014р. представник позивача позов
підтримав, наполягав на його
задоволенні.

Представник відповідача в судове
засідання 02.07.2014р. не з"явився, про
причину неявки суд не повідомив, відзив
на позов не надав, заборгованість не
спростував. Матеріали справи містять
докази належного повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи, що підтверджується наявним в
матеріалах справи повідомленням №
016216/1 про отримання представником
відповідача ухвали суду про порушення
провадження у справі.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
ратифікованою Верховною Радою України
( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР
), кожній особі гарантовано право на
справедливий і відкритий розгляд при
визначенні її громадських прав і
обов'язків впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
представника позивача, судом
встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи, 01.04.2013р.
між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сервісна компанія
"Формула", м. Київ (позивач, продавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю фірми "Трансавто", с.
Задорожне (відповідач, покупець) було
укладено договір поставки товарів з
використанням пластикових старт-карт
№ СКФ/СК/ВП/006-7058, відповідно до п.2.1.
якого продавець зобов"язався передати
у власність покупця товари на АЗС з
використанням пластикових старт-карт,
а покупець зобов"язався прийняти у
власність товари та повністю
оплачувати їх вартість (ціну), в порядку
та на умовах, визначених в договорі.

Відповідно до п. 4.3. договору, ціна
(вартість) товарів, які відпускаються
(передаються) продавцем покупцеві в
рамках та на підставі цього договору і
яка підлягає оплаті покупцем
зазначається продавцем у видаткових
накладних/актах прийому-передачі
виконаних робіт або чеках терміналів.

Згідно з п. 5.1. договору, сплата вартості
товарів за стандартною схемою
здійснюється на умовх 100% попередньої
оплати (тобто до моменту фактичного
отримання товару), шляхом
перерахування грошових коштів на
банківський рахунок продавця,
зазначений в реквізитах цього договору
або шляхом внесення готівкових коштів
до каси продавця на підставі наданого
останнім рахунку на оплату.

Як передбачено пунктом 5.2. договору,
сплата вартості товарів за лімітною
схемою здійснюється на підставі
наданих продавцем рахунків на оплату
товарів в строк не пізніше одного
календарного дня з дати виставлення
рахунку покупцеві (відповідно до п. 5.3.
договору) та/або досягнення залишку
суми на особовому рахунку, визначеному
у п.п. 6.4.3., 6.4.4. цього договору, або за
умови відстрочки платежу за отриманий
товар, за попередні сім календарних
днів. Остаточний розрахунок по
договору здійснюється по факту надання
видаткової накладної на поставлений
товар протягом 2-х днів з моменту
отримання такої за допомогою
факсимільного зв"язку з подальшим
наданням оригіналу.

Згідно з п. 8.2. договору, покупець, як
сторона, що неналежним чином виконує
свої грошові зобов"язання (зокрема,
несвоєчасно розраховується за
поставлені товари) за цим договором
повинна сплатити на користь іншої
сторони і за її вимогою пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла в період, за який сплачується
пеня, за кожен день прострочення
виконання (тобто за кожен день
неперерахування цієї суми), а у випадку
непогашення грошової заборгованості
протягом більш ніж 5 робочих днів з
моменту виникнення такої
заборгованості, винна сторона
зобов"язана додатково (окрім пені)
сплатити на користь і на вимогу
протилежної сторони штраф у розмірі 10%
від вартості неоплачених товарів.

Пунктом 8.4. договору передбачено, що
сплата пені та/або штрафу (неустойки) не
звільняє винну сторону від
зобов"язання повністю відшкодувати
протилежній стороні усі збитки,
завдані невиконанням (неналежним
виконанням) своїх грошових зобов"язань
за цим договором. При цьому винна
сторона зобов"язана сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції та 15% річних, за весь
час прострочення оплати. Неустойка
(пеня, штраф) підлягають стягненню в
повному розмірі, незалежно від
відшкодування збитків.

Як свідчать матеріали справи,
відповідно до видаткових накладних, з
квітня 2013р. по листопад 2013р.
відповідачу позивачем було поставлено
товар на загальну суму 238880,18 грн.

Відповідно до доданої до матеріалів
справи банківської довідки № 851/5/50-5 від
16.05.2014р., відповідач сплатив за
поставлений за договором від 01.04.2013р.
товар грошові кошти в сумі 219180,00 грн.

Враховуючи несплату відповідачем
грошових коштів за поставлений товар в
сумі 19700,18 грн., позивач 16.04.2014р.
направив на адресу відповідача вимогу,
в якій зазначив про необхідність
протягом 7 днів з дня отримання вимоги
розрахуватись за поставлений товар.
Разом з вимогою на адресу відповідача
було направлено рахунок-фактуру від
28.01.2014р., акт звірки взаєморозрахунків.

Дана вимога залишилась без
відповідного реагування з боку
відповідача, що і стало підставою для
звернення позивача з даним позовом до
господарського суду про стягнення з
відповідача суми заборгованості за
договором від 01.04.2013р., яка становить:
19700,18 грн. - сума несплаченої
заборгованості, 1354,04 грн. - пеня, 2626,93
грн. - штраф, 1426,17 грн. - 15% річних, 267,92 грн.
- сума інфляційних витрат.

На час розгляду справи, матеріали
справи не містять доказів сплати
відповідачем зазначеної суми
заборгованості в добровільному
порядку.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 Господарського
кодексу України та ст. 509 Цивільного
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст.6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв діловою
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179
Господарського кодексу України,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу
України, частиною 2 статті 20
Господарського кодексу України, одним
із способів захисту права є примусове
виконання обов'язку в натурі
(присудження до виконання обов'язку в
натурі).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно статті 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій
стороні - покупцеві товар (товари), а
покупець зобов'язується прийняти
вказаний товар (товари) і сплатити за
нього певну грошову суму. Договір
поставки укладається на розсуд сторін
або відповідно до державного
замовлення.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений іншій строк оплати
товару.

Так, відповідно до наданих до
матеріалів справи видаткових
накладних №№ 11717 від 17.04.2013р., 11987 від
30.04.2013р.,13068 від 30.04.2013р., 14775 від 18.05.2013р.,
15342 від 31.05.2013р., 16159 від 31.05.2013р., 18409 від
30.06.2013р., 19237 від 30.06.2013р., 21542 від 31.07.2013р.,
22353 від 31.07.2013р., 24639 від 31.08.2013р., 25451 від
31.08.2013р., 28569 від 30.09.2013р.,27759 від 30.09.2013р.,
30612 від 30.10.2013р., 31668 від 31.10.2013р., 33685 від
30.11.2013р. відповідач (покупець) отримав
від позивача дизельне паливо на
загальну суму 238880,18 грн. Проте,
всупереч вимогам договору поставки від
01.04.2013р., свої зобов"язання щодо
своєчасної оплати за отриманий товар
виконав не в повному обсязі та не надав
суду доказів на підтверження оплати
суми боргу в розмірі 19700,18 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене,
відповідач визнається судом таким, що
прострочив виконання зобов'язання з
оплати товару по договору поставки від
01.04.2013р.

Відповідно статей 55 Конституції
України, статей 15, 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
сторони користуються рівними
процесуальними правами. Сторони мають
право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526
Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 198
Господарського кодексу України,
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і у встановлений строк
відповідно до умов і порядку
укладеного між сторонами договору та
згідно з вимогами закону, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, приймаючи до уваги
викладені обставини, та враховуючи те,
що відповідачне надав суду жодного
документу, який би спростовував
позовні вимоги, суд визнає вимогу
позивача щодо стягнення з відповідача
19700,18 грн. заборгованості по договору
поставки належно обґрунтованою,
доведеною матеріалами справи та такою,
що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 230, 231
Господарського кодексу України,
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання. Законом щодо окремих
видів зобов'язань може бути визначений
розмір штрафних санкцій, зміна якого за
погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 Цивільного
кодексу України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Як передбачено п. 8.2. договору поставки,
покупець, як сторона, що неналежним
чином виконує свої грошові
зобов"язання (зокрема, несвоєчасно
розраховується за поставлені товари)
за цим договором повинна сплатити на
користь іншої сторони і за її вимогою
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, за кожен день
прострочення виконання (тобто за кожен
день неперерахування цієї суми), а у
випадку непогашення грошової
заборгованості протягом більш ніж 5
робочих днів з моменту виникнення
такої заборгованості, винна сторона
зобов"язана додатково (окрім пені)
сплатити на користь і на вимогу
протилежної сторони штраф у розмірі 10%
від вартості неоплачених товарів.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського
кодексу України прямо зазначається, що
пеня за прострочку платежу
встановлюється за згодою сторін
господарських договорів, але її розмір
не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Відповідно до ст.549 ЦК України, штрафом
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Враховуючи невиконання відповідачем
взятих на себе зобов"язань за договором
поставки від 01.04.2013р., позивач нарахував
відповідачеві пеню, яка, станом на
12.06.2014р., складає 1354,04 грн. та штраф, сума
якого складає 2626,93 грн. Розрахунки пені
та штрафу, додані до матеріалів справи,
перевірено судом.

Наведені законодавчі приписи та
установлені фактичні дані, зокрема й
щодо вини в невиконанні взятих на себе
зобов'язань по сплаті грошових коштів у
строк, встановлений договором, дають
підстави для висновку суду про
правомірність нарахування позивачем
пені в розмірі 1354,04 грн. та штрафу в
розмірі 2626,93 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Пунктом 8.4. договору передбачено, що
сплата пені та/або штрафу (неустойки) не
звільняє винну сторону від
зобов"язання повністю відшкодувати
протилежній стороні усі збитки,
завдані невиконанням (неналежним
виконанням) своїх грошових зобов"язань
за цим договором. При цьому винна
сторона зобов"язана сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції та 15% річних, за весь
час прострочення оплати. Неустойка
(пеня, штраф) підлягають стягненню в
повному розмірі, незалежно від
відшкодування збитків.

Позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача 15% річних у сумі 1426,17 грн. та
267,92 грн. інфляційних витрат,
нарахованих згідно ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України за прострочення
виконання грошового зобов'язання,
підлягають задоволенню як правомірні
та обґрунтовані (здійснений позивачем
розрахунок перевірено судом).

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК
та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 року "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Подані докази не можуть бути відхилені
судом з тих мотивів, що вони не
передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи викладене, суд вважає
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сервісна компанія
"Формула" обгрунтованими, доведеними
матеріалами справи та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати в даній справі покладаються на
відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 55
Конституції України; ст.ст. 6, 11, 15, 16, 525,
526, 549, 553, 554, 598, 610-612, 625, 627-629, 638, 901, 903
Цивільного кодексу України; ст. ст. 193, 198
Господарського кодексу України; ст. ст.
22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю фірми "Трансавто" (64132,
Харківська область, Первомайський
район, с. Задорожне, вул. Шкільна, ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Сервісна
компанія "Формула" (03680, м. Київ, вул.
Козацька, 120/4, ) суму
заборгованості за договором від
01.04.2014р. в розмірі 19700,18 грн., пеню в
розмірі 1354,04 грн., додатковий штраф в
розмірі 2626,93 грн., 15%річних в розмірі
1426,17 грн., інфляційні витрати в розмірі
267,92 грн. та 1827,00 грн. судових витрат.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 14.07.2014 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2121/14