КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2014 р. Справа№ 910/24693/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників cторін:

позивача: Большакова К.А., довіреність
№215/1 від 25.03.2014 року,

відповідача: Ряба В.В., довіреність
№010-01/2075 від 01.04.2014 року.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Підприємства з іноземною інвестицією у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю "ФАЛБІ"

на рішення господарського суду м. Києва

від 25.03.2014 року

у справі №910/24693/13 (суддя - Шкурдова Л.М.)

за позовом Підприємства з іноземною
інвестицією у формі товариства з
обмеженою відповідальністю "ФАЛБІ"

до Публічного акціонерного товариства
"Державний експортно-імпортний банк
України"

про визнання недійсними окремих частин
договорів

ВСТАНОВИВ:

ПІІ ТОВ "ФАЛБІ" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до публічного акціонерного
товариства "Державний
експортно-імпортний банк України" про
визнання недійсними окремих положень
кредитних договорів, укладених в межах
Генеральної угоди № 15106Ш2 від 26.05.2006, а
саме: визнання їх недійсними в частині
необхідності укладення договорів
забезпечення з третіми особами та
залежності такої умови від розміру
процентної ставки за кредитом.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 25.03.2014 року у справі №910/24693/13 в
позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
ПІІ ТОВ "ФАЛБІ" звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить суд скасувати
рішення господарського суду міста
Києва 25.03.2014 року у справі №910/24693/13 та
задовольнити позов.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
рішення місцевого господарського суду
прийняте з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
місцевий господарський суд
неправильно застосував і порушив норми
матеріального та процесуального права.

Відповідач у відзиві просив суд
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
встановив наступне.

26.05.2006 між Позивачем та ТОВ "Фалбі"
укладено Генеральну угоду № 15106К12 щодо
фінансування довгострокової програми
по розвитку діяльності Позичальника
(ТОВ "Фалбі").

Відповідно до умов Генеральної угоди
Банк проводить кредитні операції (в
розумінні ст. 49 Закону України "Про
банки і банківську діяльність") в межах
лімітів, визначених положеннями
Генеральної угоди, на підставі та з
урахуванням умов відповідних
кредитних договорів, укладених в
рамках такої угоди (п.п. 4.1, 4.2 ст. 4
Генеральної угоди).

Згідно з умовами п.п. 4.3, 4.5 Генеральної
угоди загальний ліміт заборгованості
за нею встановлюється в розмірі, що не
перевищує 40 000 000,00 доларів США із
кінцевим терміном користування
кредитом до 31.12.2014.

В рамках Генеральної угоди між Банком
та Позичальником були укладені
Кредитна угода № 15105К19 від 31.03.2005,
Кредитна угода № 15106К53 від 29.05.2006,
Кредитні договори № 151307К77 від 28.11.2007, №
151308К24 від 17.04.2008, № 151308К40 від 17.06.2008, №
151310К19 від 29.09.2010, № 151311К12 від
01.07.2011.

У зв'язку з невиконанням Позичальником
зобов'язань за Кредитними договорами,
зокрема, в частині підтримання
належного коефіцієнту забезпечення, що
пояснювалось Позичальником
погіршенням фінансового стану
останнього та, як наслідок, потребою у
проведенні реструктуризації
заборгованості за відповідними
Кредитними договорами, Позичальник
звернувся до Банку із клопотаннями від
20.02.2013 №207/1 та від 29.03.2013 №326/1 у якому
просив банк:

- відстрочити на 12 місяців
виконання зобов'язань з повернення
кредитної заборгованості за
відповідними Кредитними договорами;

- встановити (зменшити) процентну
ставку за кредитами на рівні 0,1
відсоток річних, а також внести зміни
до графіків погашення заборгованості;

- зменшити коефіцієнт
забезпечення за Кредитними договорами.

В обґрунтування зазначених клопотань,
в якості забезпечення виконання
кредитних зобов'язань ТОВ "Фалбі"
(зокрема, з метою забезпечення
належного коефіцієнту забезпечення за
Кредитними договорами) Позичальник
запропонував поруку та заставу його
дочірніх компаній, а саме: ТОВ
"Фалбі-Славутич", ТОВ "Фалбі-Луганськ",
ТОВ "Фалбі-Харків", ТОВ "Фалбі-Львів", ТОВ
"Фалбі-Кривий Ріг", ТОВ "Фалбі- Херсон",
ТОВ "Фалбі-Полтава", ТОВ
"Фалбі-Миколаїв", ТОВ "Фалбі-Золотоноша",
ТОВ "Аптека-Південь", ТОВ "Фалбі-Лубни",
ТОВ "Фалбі-Житомир" та ТОВ
"Фалбі-Іванків". Крім того були надані
протоколи загальних зборів учасників
відповідних дочірніх компаній
Позичальника із підтвердженням наміру
виступити поручителями за
відповідними зобов'язаннями
Позичальника перед Банком .

За результатами розгляду Банком
вищезазначених клопотань
Позичальника, останньому надано
відповідь (лист від 16.04.2013 №194-1/132,),
згідно з якою клопотання Позичальника
щодо реструктуризації його
заборгованості за Кредитними
договорами було задоволено.

17.04.2013 між Банком та Позичальником
укладено додаткові угоди до Кредитних
договорів (далі - Додаткові угоди),
якими сторони внесли зміни до умов
кредитних договорів щодо
домовленостей стосовно
реструктуризації заборгованості
Позичальника.

Так, згідно з Додатковими угодами, які в
день їх підписання були затверджені
рішенням загальних зборів учасників
ТОВ "Фалбі" (копія протоколу б/н від
17.04.2013), Позичальник взяв на себе
зобов'язання вжити заходи щодо
оформлення в забезпечення виконання
його зобов'язань за Кредитними
договорами, зокрема:

- поруку ТОВ "Фалбі-Лубни", ТОВ
"Фалбі-Львів" та ТОВ "Фалбі-Херсон";

- товари в обороті, що належать ТОВ
"Фалбі-Славутич", ТОВ "Фалбі-
Луганськ", ТОВ "Фалбі-Харків", ТОВ
"Фалбі-Львів", ТОВ "Фалбі-Кривий-Ріг", ТОВ
"Фалбі-Херсон", ТОВ "Фалбі-Полтава", ТОВ
"Фалбі-Миколаїв", ТОВ "Фалбі-Золотоноша",
ТОВ "Фалбі-Лубни", ТОВ "Фалбі-Житомир",
ТОВ "Фалбі-Іванків".

В разі невиконання відповідного
зобов'язання, сторони домовились про
те, що комісія за управління кредитом
за Кредитними договорами
збільшуватиметься на 0,5
процентних пункти з дати невиконання
відповідного зобов'язання.

Строк для виконання відповідного
зобов'язання встановлювався сторонами
в межах тридцяти днів з дати підписання
Додаткових угод, відповідний строк
було двічі пролонговано:

до 30.09.2013 (згідно з додатковими угодами
до Кредитних договорів від 01.07.2013);

до 15.11.2013 (згідно з додатковими угодами
до Кредитних договорів від 15.11.2013).

Посилаючись на те, що позивач при
внесенні змін до договорів в частині
зобов'язання забезпечити їх виконання
договорами поруки та застави інших
юридичних осіб (дочірніх підприємств)
перевищив свої повноваження, ним
заявлені вимоги:

1. Визнати недійсними пп. 5.2.20.2, пп.
5.2.20.3, пп. 6.7.3 Генеральної угоди № 15106N12
від 26.05.2006 p., п. З Додаткової угоди
№15106N12-17 від 17.04.2013 в частин'
зобов'язання щодо оформлення поруки та
передачі в заставу товар, що належить
іншим юридичним особам та п. 5
Додаткової угоди №15106N12-17, п. 1
Додаткової угоди №15106N12-18 від 01.07.2013 в
частині зобов'язання щодо оформлення
поруки та передачі в заставу товар, що
належить іншим юридичним особам.

2. Визнати недійсними п. 5.1.17.2. 5.1.17.3
п.5 Кредитного договору № 15105К19 від
31.03.05р., п.17 Додаткової угоди від 17.04.2013р.
№ 15105К19 -33 в частині зобов'язання щодо
оформлення поруки та передачі в
заставу товар, що належить іншим
юридичним особам та п.2 Додаткової
угоди від 01.07.2013р. № 15105К19 -34.

3. Визнати недійсними п. 5.1.17.2, 5.1.17.3
п. Кредитного договору №15Щ6К53 від
29.05.06р., п.12 Додаткової угоди 17.04.2013р.
№15106К53 - 29 в частині зобов'язання щодо
оформлення поруки та передачі в
заставу товар, що належить іншим
юридичним особам та п.2 Додаткової
угоди від 01.07.2013р. №15106К53 - 30.

4. Визнати недійсними п. 5.1.15.2, 5.1.15.3
п. 5 Кредитного договору №151307К77 від
28.11.07р., п.13 Додаткової угоди від 17.04.2013р.
№151307К77 - 24 в частині зобов'язання щодо
оформлення поруки та передачі в
заставу товар, що належить іншим
юридичним особам та п.2 Додаткової
угоди від 01.07.2013р. №1513.07К77 - 25.

5. Визнати недійсними п. 5.1.15.2, 5.1.15.3
п.5 Кредитного договору №151308К24 від
17.04.08р., п.13 Додаткової угоди від 17.04.2013р.
№151308К24 - 23 в частині зобов'язання щодо
оформлення поруки та передачі в
заставу товар, що належить іншим
юридичним особам та п.2 Додаткової
угоди від 01.07.2013р. №151308К24 - 24.

6. Визнати недійсними п. 5.1.3.15.2, 5.1.15.3
п.5 Кредитного договору №151308К40 від
17.07.08р., п.14 Додаткової угоди від 17.04.2013р.
№151308К40-22 в частині зобов'язання щодо
оформлення поруки та передачі в
заставу товар, що належить іншим
юридичним особам та п.2 Додаткової
угоди від 01.07.2013р. №151308К40-23.

7. Визнати недійсними п. 5.1.4.18.2,
5.1.4.18.3 п. 5 Кредитного договору №15131 OKI9
від 29.09.10р., п.17 Додаткової угоди від
17.04.2013р. №151310К19-17 і частині зобов'язання
щодо оформлення поруки та передачі в
заставу товар, що належить іншим
юридичним особам та п.2 Додаткової
угоди від 01.07.2013р. № 151310К19-18.

8. Визнати недійсними п. 5.1.4.16.2,
5.1.4.16.3 п.5 Кредитного договору №151311К12
від 01.07.11р., п.17 Додаткової угоди від
17.04.2013р. №151311К12-10 в частині зобов'язання
щодо оформлення поруки та передачі в
заставу товар, що належить іншим
юридичним особам та п.2 Додаткової
угоди від 01.07.2013р. №151311К12-11.

Приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України
встановлено, що відповідно до ст. 6 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст
договору становить умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами, які даний
договір уклали( ст.629 ЦК України).
Зобов'язання не створює обов'язку для
третьої особи. У випадках, встановлених
договором, зобов'язання може
породжувати для третьої особи лише
права щодо боржника або кредитора( ст.511
ЦК України).

Ст. 1054 ЦК України передбачено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Крім цього, статтею 536 ЦК України
визначено, що за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Положення статті 1056-1 ЦК України
передбачають, що процентна ставка за
кредитом може бути фіксованою або
змінюваною. Тип процентної ставки
визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної
ставки (фіксована або змінювана) та
порядок їх сплати за кредитним
договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Наявність в Кредитних договорах умови
стосовно забезпечення відповідних
кредитних зобов'язань порукою та
заставою дочірніх юридичних осіб
Позичальника, а також встановлення
умови стосовно збільшення розміру
комісії за управління кредитом за
невиконання відповідного зобов'язання
є нічим іншим ніж врахуванням умов
кредитного ризику та наданого
забезпечення за відповідною кредитною
операцією.

Отже, підписавши Додаткові угоди до
Кредитних договорів (оспорювані умови
яких були запропоновані Банку саме
Позичальником) як Банк так і
Позичальник були обізнані із сутністю,
змістом та значенням відповідних умов
договорів, а також в будь-якому разі
усвідомлювали ймовірність їх
невиконання, у тому числі ймовірність
настання обумовлених положеннями
Кредитних договорів наслідків такого
невиконання.

В обґрунтування позовної заяви Позивач
посилається на відсутність у нього
необхідного обсягу цивільної
дієздатності для вчинення дій, які
породжують права та обов'язки у ТОВ
"Фалбі-Славутич", ТОВ "Фалбі-Луганськ",
ТОВ "Фалбі-Харків", ТОВ "Фалбі-Львів", ТОВ
"Фалбі-Кривий Ріг", ТОВ "Фалбі-Херсон",
ТОВ "Фалбі-Полтава", ТОВ
"Фалбі-Миколаїв", ТОВ "Фалбі-Золотоноша",
ТОВ "Фалбі- Лубни", ТОВ "Фалбі-Житомир",
ТОВ "Фалбі-Іванків", ТОВ "Фалбі-Лубни",
ТОВ "Фалбі- Львів", ТОВ "Фалбі-Херсон" у
зв'язку з підписанням додаткових угод
до Генеральної угоди та Кредитних
договорів, укладених в рамках цієї
угоди, що є порушенням ст. 203 ЦК
України.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим, положення статті 215 ЦК
України передбачають, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до п. 2.1 п. 2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських)
договорів недійсними" правовідносини,
пов'язані з визнанням правочинів
(господарських договорів) недійсними,
регулюються, зокрема, ЦК України, ГК
України та іншими актами
законодавства. Правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом. Загальні
підстави і наслідки недійсності
правочинів (господарських договорів)
встановлені статтями 215, 216 ЦК України,
статтями 207, 208 ГК України. Правила,
встановлені цими нормами, повинні
застосовуватися господарськими судами
в усіх випадках, коли правочин вчинений
з порушенням загальних вимог частин
першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК
України і не підпадає під дію інших
норм, які встановлюють підстави та
наслідки недійсності правочинів,
зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК
України тощо. Вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин. з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 15 ЦК УКраїни кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Тобто, заявляючи позовні вимоги про
визнання частково умов кредитних
договорів недійсними, позивач повинен
був зазначити, в чому ж полягає його
порушений інтерес в зв'язку з
укладенням цих договорів, що ним
зроблено не було.

Визначення та погодження сторонами
певних умов та положень Кредитних
договорів, із настанням яких
пов'язуватиметься можливість настання
певних наслідків у будь-якому випадку
не впливає на цивільну дієздатність
сторони правочину та, як наслідок, не
може вважатися обставиною, що
обумовлюватиме можливість визнання
такого правочину недійсним.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про відмову в
задоволенні позову.

Беручи до уваги наведене, судова
колегія вважає, що рішення
господарського суду м. Києва від 25.03.2014
року у справі №910/24693/13 прийнято з
повним і достовірним встановленням
всіх фактичних обставин, які мають
значення для вирішення даного спору, а
також з дотриманням норм матеріального
і процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Підприємства з
іноземною інвестицією у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю "ФАЛБІ" на рішення
господарського суду м. Києва
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва
від 25.03.2014 року у справі №910/24693/13
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Підприємства з іноземною інвестицією у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю "ФАЛБІ" на рішення
господарського суду м. Києва - без
задоволення.

Головуючий суддя
В.В. Андрієнко

Судді
С.І. Буравльов

В.В. Шапран