КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2014 р. Справа№ 910/4297/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рудченка С.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання
Степанці О.В.,

від позивача - Самойленко П.М., від
відповідача - Чала І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу
відкритого акціонерного товариства
«Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта»

на рішення господарського суду міста
Києва від 19.05.2014 року

у справі №910/4297/14 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом приватного акціонерного
товариства

«Страхова компанія «АХА Страхування»,
м. Київ,

до відкритого акціонерного товариства

Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта», м. Київ,

про відшкодування шкоди в порядку
регресу 5693,60 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ПАТ «СК «АХА
Страхування» (далі - позивач) подало до
господарського суду міста Києва позов
до ВАТ НАСК «Оранта» (далі - відповідач)
про відшкодування шкоди в порядку
регресу 5693,60 грн. В обґрунтування своїх
вимог позивач посилався на те, що
відповідач в силу вимог ст. 27 Закону
України «Про страхування» та ст. 993 ЦК
України зобов'язаний відшкодувати йому
5693,60 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою
страхового відшкодування.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 19.05.2014 року у справі №910/4297/14
позовні вимоги задоволено повністю.
Присуджено до стягнення з ВАТ НАСК
«Оранта» на користь ПАТ «СК «АХА
Страхування» борг в порядку регресу у
розмірі 5693,60 грн. та 1827,00 грн. судового
збору. При прийнятті оскаржуваного
рішення місцевий господарський суд
дійшов до висновку про обґрунтованість
вимог позивача про стягнення з
відповідача 5693,60 грн. виплаченого
страхового відшкодування.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
ВАТ НАСК «Оранта» подало до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 19.05.2014 року у справі №910/4297/14
та прийняти нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог. В
обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на те, що
суд першої інстанції безпідставно
відхилив посилання відповідача на п.
37.1.4 ст. 37 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів». Також, як зазначає скаржник,
позивач звертався до нього із вимогою
про виплату страхового відшкодування,
але заяви про таку виплату не подавав,
що є підставою для відмови у такій
виплаті згідно п. 37.1.4 ст. 37 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

У своєму відзиві, поданому суду 07.07.2014
року та долученому до матеріалів
справи, позивач заперечує проти
задоволення вимог апеляційної скарги,
вважає спірне судове рішення законним
та обґрунтованим, просить суд залишити
його без змін.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.06.2014 року у
справі №910/4297/14 апеляційну скаргу ВАТ
НАСК «Оранта» на рішення
господарського суду міста Києва від
19.05.2014 року у справі №910/4297/14 прийнято до
провадження, розгляд справи
призначений на 16.07.2014 року.

В судовому засіданні 16.07.2014 року
представник відповідача підтримала
вимоги апеляційної скарги та просила
їх задовольнити. представник позивача
в судовому засіданні 16.07.2014 року
заперечив проти задоволення вимог
апеляційної скарги, просив спірне
судове рішення залишити в силі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 15.03.2012 року між ПАТ «СК «АХА
Страхування» (страховик) та ОСОБА_4
(страхувальник) було укладено договір
добровільного страхування наземного
транспорту №33484Га/12х (а.с. 19-27),
предметом якого є майнові інтереси
страхувальника, пов'язані з володінням,
користування і розпорядженням
наземним транспортним засобом: «Мазда»
р.н. НОМЕР_1.

29.08.2012 року в м. Харків по вул.
Гончарівська сталася
дорожньо-транспортна пригода (далі -
ДТП) за участі транспортного засобу
«КІА» р.н. НОМЕР_2, під керуванням
ОСОБА_5, та транспортного засобу
«Мазда» р.н. НОМЕР_1, під керуванням
ОСОБА_4, що вбачається з довідки ДАІ
№38/2553/з від 04.11.2013 року (а.с. 32-33).

Пунктом 14.2. договору добровільного
страхування наземного транспорту
№33484Га/12х передбачено, що умовами
виплати страхового відшкодування є на
базі авторизованої СТО.

Згідно рахунку СТО - ТОВ Альфа-М Плюс»
№СР00000352 від 31.08.2012 року вартість
відновлювального ремонту
транспортного засобу «Мазда» р.н.
НОМЕР_1, становить 6503,60 грн. (а.с. 39).

Вказану ДТП позивачем визнано
страховим випадком, про що складено
страховий акт №1.002.12.01343/VESKO21882 від 07.09.2012
року (35-36), сума відшкодування складає
5693,60 грн.

Позивачем виплачено страхове
відшкодування на користь
страхувальника у сумі 5693,60 грн., що
вбачається з платіжного доручення
№ДП00005350 від 11.09.2012 року (а.с. 37).

Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та ст. 993 ЦК України
визначено, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Отже, як вірно встановив суд першої
інстанції, позивач, здійснивши виплату
страхового відшкодування, набув право
вимоги до відповідальної за заподіяні
збитки особи в межах суми 5693,60 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Постановою Жовтневого районного суду
м. Харкова по адміністративній справі
№2012/7536/2012 встановлено, що ДТП сталася з
вини водія - ОСОБА_5, який керував
транспортним засобом «КІА» р.н. НОМЕР_2,
ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 124 КУпАП, та
накладено на нього стягнення у виді
штрафу (а.с. 30).

Цивільно-правова відповідальність
водія транспортного засобу «КІА», р.н.
НОМЕР_2, застрахована ВАТ НАСК «Оранта»
відповідно до полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів №АВ/0645800, що
вбачається з листа Моторного
(транспортного) страхового бюро
України №7/2-28/9056 від 27.03.2014 року «Про
страхове покриття» (а.с. 63-64).

За полісом №АВ/645800 ВАТ НАСК «Оранта»
передбачено ліміт по майну у сумі 50000,00
грн., та франшизу - 0 грн. Крім того, з
вказаного листа вбачається, що поліс
№АВ/645800 діяв станом на час скоєння ДТП,
а саме 29.08.2012 року.

З метою досудового врегулювання спору
позивач звертався до відповідача з
претензією №РГ/01343/12/9 від 27.10.2013 року
про відшкодування збитків в порядку
регресу у сумі 5693,60 грн. (а.с. 14-15).

Відтак, на переконання колегії суддів,
оскільки відповідач є особою, на яку
полісом №АВ/645800 покладено обов'язок з
відшкодування шкоди, завданої під час
експлуатації ОСОБА_5 транспортного
засобу «КІА», р.н. НОМЕР_2, на час ДТП,
вина останнього доведена та розмір
відшкодування позивачем підтверджено
належними та допустимими доказами, то
позовні вимоги є законним та
обґрунтованими.

Доводи скаржника на те, що суд першої
інстанції безпідставно відхилив
посилання відповідача на п. 37.1.4 ст. 37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», колегія суддів
вважає необґрунтованими з наступних
підстав.

Згідно п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» що підставою для відмови у
здійсненні страхового відшкодування
(регламентної виплати) є неподання
заяви про страхове відшкодування
впродовж одного року, якщо шкода
заподіяна майну потерпілого, і трьох
років, якщо шкода заподіяна здоров'ю
або життю потерпілого, з моменту
скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно ж із положеннями ст. 993 ЦК
України та ст. 27 Закону України «Про
страхування» до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

З приписів зазначених норм не
вбачається, що позивач мав обов'язково
звертатись до страховика, в якого
застрахована цивільно-правова
відповідальність особи, винної у
скоєнні ДТП, з вимогою щодо отримання
суми виплаченого страхового
відшкодування; натомість ними
передбачено перехід до позивача права
вимоги, яке страхувальник або інша
особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

З огляду на викладене, позивач отримує
право вимоги потерпілої особи після
виплати останній страхового
відшкодування та не зобов'язаний
звертатися до особи, відповідальної за
заподіяний збиток, або до особи, у якої
застраховано її цивільно-правову
відповідальність, з вимогою виплатити
матеріальне відшкодування. Таке право
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, враховуючи висновок,
наведений у рішенні Конституційного
Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002,
може бути реалізоване шляхом подання
відповідного позову до суду.

За таких обставин, посилання
відповідача на приписи п. 37.1.4 ст. 37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», згідно з яким
підставою для відмови у здійсненні
страхового відшкодування
(регламентної виплати) є неподання
заяви про страхове відшкодування
впродовж одного року, якщо шкода
заподіяна майну потерпілого, і трьох
років, якщо шкода заподіяна здоров'ю
або життю потерпілого, з моменту
скоєння дорожньо-транспортної пригоди,
колегія суддів вважає безпідставним,
оскільки право особи на звернення до
суду за захистом порушеного права або
охоронюваного законом інтересу не може
бути обмежене законом та іншими
нормативно-правовими актами.

Отже, колегія суддів вважає помилковим
ототожнення строку позовної давності з
річним строком, встановленим п. 37.1.4 ст.
37 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», для подання
потерпілим чи іншою особою, яка має
право на отримання відшкодування,
заяви про страхове відшкодування.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
оскаржуване рішення суду прийнято у
відповідності з вимогами чинного
матеріального та процесуального права,
підстав його скасовувати або змінювати
не вбачається. Решта доводів скаржника
зводяться до намагань надати їм
перевагу над встановленими судом
першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відкритого
акціонерного товариства Національна
акціонерна страхова компанія «Оранта»
на рішення господарського суду міста
Києва від 19.05.2014 року у справі №910/4297/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 19.05.2014 року у справі
№910/4297/14 залишити без змін.

3. Справу №910/4297/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
С.Г. Рудченко

Судді
О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз