Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "10" липня 2014 р.
Справа № 906/702/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність від
28.11.2013;

від відповідача: Цимбалюк Р.В. - дов. б/н
від 10.07.2014

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 (м. Житомир)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "СКЦ "Альба" (м.
Житомир)

про визнання недійсним договору
купівлі-продажу

Позивач звернувся з позовом до суду про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу № 00-009/12/07 від 24.09.2007.

10.07.2014 через канцелярію господарського
суду від позивача надійшло клопотання,
згідно якого представник позивача
просить суд призначити у справі
почеркознавчу експертизу та зупинити
провадження у справі (а.с. 60-61).

Представник позивача позовні вимоги
підтримала у повному обсязі з підстав,
викладених у позовній заяві.
Клопотання про призначення
почеркознавчої експертизи також
підтримала. Зокрема, вважає, що в
матеріалах справи достатньо
оригіналів документів, які підписані
ФОП ОСОБА_3, при цьому пояснила, що
остання перебуває за межами України.

Представник відповідача проти позову
заперечив з мотивів, викладених у
письмових запереченнях на позовну
заяву (а.с. 69-71). Щодо проведення
почеркознавчої експертизи також
заперечив.

За ч. 1 ст. 41 ГПК України, для роз'яснення
питань, що виникають при вирішенні
господарського спору і потребують
спеціальних знань, господарський суд
призначає судову експертизу.

Однак, суд не вбачає необхідності у
призначенні почеркознавчої
експертизи, оскільки її результати,
виходячи з наявних у матеріалах справи
документів та обставин справи, у
будь-якому випадку, не впливають на
результат розгляду останньої. За
вказаного, у задоволенні клопотання
позивача про призначення
почеркознавчої експертизи суд
відмовляє.

В процесі розгляду справи судом
оглядались матеріали справи №6/331 за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "СКЦ "Альба" до
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (м.
Житомир) про стягнення 36542,15грн., окремі
копії яких судом долучено до
матеріалів справи (а.с . 44-55).

Дослідивши надані до справи документи,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначив позивач у позовній заяві,
24.09.2007 між ТОВ "СКЦ "Альба" (продавець,
відповідач) та ФОП ОСОБА_3 (покупець,
позивач) було укладено договір
купівлі-продажу №00-009/2/07
паливно-мастильних матеріалів. Сума
договору становить 480000,00грн. На
підставі вказаного договору,
відповідно до видаткових накладних№649
від 31.07.2008 та №703 від 31.08.2008 відповідачем
були надані особі, яка підписала
договір від імені позивача,
паливно-мастильні матеріали на суму
36963,22грн.

Позивач вважає, що вказаний договір та
видаткові накладні є недійсними з тих
підстав, що вона їх не підписувала та не
отримувала паливно-мастильні
матеріали. Підписи на договорі
купівлі-продажу №00-009/2/07 від 24.09.2007,
накладних №649 від 31.07.2008 та №703 від
31.08.2008 їй не належать.

Пояснює, що копію договору та накладних
виявила у паперах свого чоловіка -
ОСОБА_4 після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
на його робочому місці в смт. Олевськ. В
подальшому, як вказує позивач, при
зверненні в січня 2014 у податкову службу
із заявою про зняття з обліку як
підприємця, їй повідомили про
наявність заборгованості перед ТОВ
"СКЦ "Альба". Саме тоді, як вказує
позивач, їй стало відомо, що від її
імені було укладено договір
купівлі-продажу, який підписано
неуповноваженою особою, оскільки
довіреності на укладення вказаного
договору ОСОБА_4 вона не давала. При
цьому пояснює, що через хворобу сина, з
2005 року не займається підприємницькою
діяльністю.

Посилаючись на ч. 7 ст. 179, ст. 207 ГК
України, ст. ст. 203, 204, 215 ЦК України,
позивач просить визнати вищевказаний
договір недійсним.

При цьому, виходячи з приписів п. 28
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", вважає, що
строк позовної давності нею не
пропущено, оскільки про факт укладення
оспореного договору їй стало відомо
після смерті чоловіка в листопаді 2013
року.

Відповідач у письмових запереченнях на
позовну заяву (а.с. 69-71) вказує, що
рішенням господарського суду
Житомирської області від 16.06.2009 у
справі №6/331, при з'ясуванні всіх
обставин справи, стягнуто з ФОП ОСОБА_3
на користь СКЦ "Альба" 32640,95грн.
загальної заборгованості, що виникла
внаслідок несвоєчасної оплати ФОП
ОСОБА_3 ПММ, отриманих по Договору
№00-009/2/07 від 24.09.2007. Пояснює, що на даний
час наказ господарського суду
Житомирської області по вказаній
справі не виконано, заборгованість
повністю не погашена. Подачею
вказаного позову, на думку відповідача,
позивач намагається шляхом визнання
недійсним Договору, по якому тривалий
час існували взаємні правовідносини,
звільнити себе від обов'язку сплатити
суму заборгованості в розмірі 26646,25грн.,
стягнутої за рішенням суду.

Вважає, що позивачем не наведено у
позові жодного належного та
допустимого доказу, що підтверджував
викладені у позовній заяві доводи щодо
недійсності Договору, відсутності
підпису позивача у Договорі,
перебування позивача за межами
України, тощо, що в свою чергу в
контексті ст. 33 ГПК України, є
неприпустимим та унеможливлює
задоволення позову.

Також вважає, що позивачу було відомо
про укладений Договір з моменту його
підписання, тобто, з 24.09.2007, тому,
посилаючись на ст. 257, 267 ЦК України,
відповідач просить суд застосувати
строк позовної давності та відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Оцінивши в сукупності надані до справи
документи, врахувавши приписи
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, господарський суд
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог, враховуючи
наступне.

У відповідності до п.2 ч.2 ст.16 ЦК
України, способами захисту цивільних
прав та інтересів може бути, зокрема,
визнання правочину недійсни

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного
Кодексу України, підставою недійсності
правочину є недотримання в момент
вчинення правочину стороною
/сторонами/ вимог, які встановлені
частинами першою - третьою,
п'ятою-шостою статті 203 цього Кодексу.
Також, вказаною статтею встановлено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного Кодексу України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.20123р. „Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Так, до матеріалів справи надано
Договір №00-009/2/07 купівлі-продажу
паливно-мастильних матеріалів з
використанням пластикових смарт-карт
на АЗС (а.с. 6-9) від 24 вересня 2007 року,
сторонами якого зазначено Товариство
з обмеженою відповідальністю "СКЦ
"Альба" (продавець) та Фізичну
особу-підприємця ОСОБА_3 (покупець).
Відповідно до п.2.1. договору, продавець
зобов'язується передавати у власність
покупця через АЗС з використанням
пластикових смарт-карт
паливно-мастильні матеріали (далі ПММ),
а покупець зобов'язується приймати у
власність ПММ, та оплачувати їх
вартість.

Вказаний Договір №00-009/2/07 від 24.09.2007
містить підписи як з боку продавця, так
і з боку покупця та скріплений їх
печатками, у тому числі Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 (а.с. 9
(зворотній бік)).

Зважаючи на твердження позивача про те,
що оспорюваний Договір вона не
підписувала, про його укладення
дізналася лише 19.11.22013, товар який є
предметом договору від відповідача не
отримувала, слід зазначити, що наведені
нею обставини спростовуються наявними
у справі документами.

Перш за все, суд вважає за необхідне
звернути увагу, що доказів втрати
печатки позивача, якою скріплено
Договір з боку ФОП ОСОБА_3, суду не
надано. Відсутні також докази
припинення ФОП ОСОБА_3, як суб'єкта
господарювання, на дату укладення
Договору.

При цьому, наданими до матеріалів
справи документами підтверджується
факт існування між сторонами
господарських відносин, які виникли на
підставі Договору №00-009/2/07
купівлі-продажу паливно-мастильних
матеріалів з використанням
пластикових смарт-карт на АЗС від
24.09.2007, який частково виконано
позивачем.

Так, рішенням господарського суду
Житомирської області від 16.06.2009 (а.с. 54-55)
у справі №6/331 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "СКЦ "Альба"
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3
про стягнення 36542,15грн., яке набрало
законної сили, встановлено факт
укладення між сторонами спірного
договору, факт отримання позивачем від
відповідача паливно-мастильних
матеріалів за видатковою накладною №649
від 31.07.2008р. на суму 36963,22 грн. та
видатковою накладною №703 від 31.08.2008р. на
суму 38784,34 грн., на загальну суму 75747,56
грн., факт здійснення оплати отриманого
товару в сумі 5000,00грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

При цьому, згідно абз.4 п.2.6 Постанови
Пленуму Вищого господарський суд від
26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", преюдиціальне
значення процесуальним законом
надається саме фактам, встановленим
судовими рішеннями (в тому числі в
їх мотивувальних частинах), але не
правовій оцінці таких фактів,
здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір.

З урахуванням вимог ст. 35 ГПК України та
приписів абз.4 п.2.6 Постанови Пленуму
Вищого господарський суд від 26.12.2011 №18,
вищевказані обставини встановлені
рішенням господарського суду
Житомирської області від 16.06.2009 (а.с. 54-55)
у справі №6/331 не потребують
додаткового доказування.

Крім того, матеріали справи №6/331 місять
витяг з картки рахунку 36, з якого
вбачається, що починаючи 09.10.2007 по 16.12.2008
позивачем систематично здійснювалася
оплата реалізованого за спірним
договором товару (а.с. 49-51).

Вищенаведене у будь-якому разі
свідчить про вчинення позивачем дій
щодо прийняття Договору №00-009/2/07 від
24.09.2007 до виконання та його схвалення.

Водночас, враховуючи твердження
позивача про те, що Договір підписано
неуповноваженою особою, оскільки
довіреності на укладення вказаного
Договору ОСОБА_4 вона не надавала, слід
зазначити наступне.

За приписами ч.1 ст. 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права і
обов'язки особи, яку він представляє, у
разі наступного схвалення правочину
цією особою. Правочин вважається
схваленим, зокрема, у разі, якщо особа,
яку він представляє, вчинила дії що
свідчать про прийняття його до
виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину (ч.2
ст. 241 ЦК України).

Пунктом 3.4 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013року №11 "Про деякі питання
практики вирішення господарськими
судами спорів про визнання недійсними
правочинів (господарських договорів)
недійсними" також зазначено, що
наступне схвалення особою правочину,
вчиненого від її імені представником,
який не мав належних повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). ... Схвалення правочину
можливе шляхом здійснення особою, яку
представляли, дій, що свідчать про
прийняття правочину до виконання, в
тому числі здійснення платежу,
передача майна, тощо.

Оскільки матеріалами справи
підтверджено вчинення позивачем дій по
виконанню нею Договору №00-009/2/07
купівлі-продажу паливно-мастильних
матеріалів з використанням
пластикових смарт-карт на АЗС від
24.09.2007, тобто свідчать про визнання та
схвалення його позивачем, вказане
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним.

Також, враховуючи, що відповідач у
відзиві на позов та його представник в
судовому засіданні просив відмовити в
позові як по суті позовних вимог так і
застосувати до вимог позивача позовну
давність, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленої до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Так, суд розцінює викладені
відповідачем обставини щодо пропуску
позивачем строку позовної давності, як
таку заяву.

За статтею 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(с. 257 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня ,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Так, з матеріалів справи №6/331 за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "СКЦ "Альба" до
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про
стягнення 36542,15грн. вбачається, що
станом на 13.03.2009 позивач знала про
розгляд зазначеної справи, доказом
чого є її заява (а.с .52), згідно якої
остання просила відкласти розгляд
справи для надання терміну для
добровільного врегулювання спору, та
не заперечувала про розгляд справи у
більш тривалий термін. Крім того,
матеріали справи №6/331 місять докази
направлення позивачу позовної заяви з
доданими до неї матеріалами. Вказаним
спростовуються твердження позивача
про те, що про існування оспорюваного
Договору вона дізналася після смерті
чоловіка - в листопаді 2013 року.

Отже, 3-х річний строк позовної давності
щодо вимоги позивача про визнання
Договір №00-009/2/07 купівлі-продажу
паливно-мастильних матеріалів з
використанням пластикових смарт-карт
на АЗС від 24.09.2007 на дату звернення з
даним позовом до суд сплив, тому
позовну заяву, яку було надіслано на
адресу суду 26.05.2014, подано позивачем
поза межами строку позовної давності.

Водночас, суд враховує позицію Вищого
господарського суду України, викладену
у Постанові Пленуму "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів" від 29 травня 2013 року N 10 перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що підставою відмови у
позові є необґрунтованість позовних
вимог, пропуск строку позовної
давності, в даному випадку, не впливає
на результат вирішення спору, тому не
застосовується судом.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести
належними та допустимими у справі
доказами ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 32 ГПК доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
або відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

При цьому, згідно 2.3. постанови
Пленуму Вищого господарського суду від
26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Оскільки позивач не довів суду
обґрунтованість заявлених позовних
вимог належними та допустимими
доказами, господарський суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.

Судові витрати по сплаті судового
збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 32-34, 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 11.07.2014.

Суддя
Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати:

1 - до справи;

2 - позивачу (наручно)