КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2014 р. Справа№ 927/306/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

за участю представників:

від позивача: Овсепян Т.М. - за дов.

від відповідача: Кузнецова В.О. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз»

на рішення Господарського суду
Чернігівської області від 14.04.2014

у справі № 927/306/14

за позовом Публічного
акціонерного товариства «Укрнафта» в
особі Нафтогазовидобувного управління
«Полтаванафтогаз»

до Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз»

про стягнення 767 351,47 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Укрнафта» в особі
Нафтогазовидобувного управління
«Полтаванафтогаз» (далі, позивач)
звернулась до Господарського суду
Чернігівської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз» (далі, відповідач) про
стягнення 237 410,46 грн. нарахованого на
суму боргу індексу інфляції та 529 941,01
грн. трьох відсотків річних з
простроченої суми.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що
відповідач належним чином не виконав
своє грошове зобов'язання в частині
оплати заборгованості, а тому,
враховуючи вимоги статті 625 Цивільного
кодексу України, позивачем було
нараховано відповідачу інфляційні
втрати та 3 % річних за період з 01.02.2011 по
31.01.2014.

Рішенням Господарського суду
Чернігівської області від 14.04.2014 позов
задоволено частково.

Присуджено до стягнення із Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз» на користь Публічного
акціонерного товариства «Укрнафта» в
особі Нафтогазовидобувного управління
«Полтаванафтогаз» 182 819,36 грн.
інфляційних нарахувань, 512 979,20 грн.
річних, 13 915,97 грн. судового збору.

У решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що
оскільки рішення Господарського суду
Чернігівської області від 06.12.2007 у
справі № 2/223(4/34/2(12/184-10293/12) про стягнення
з боржника коштів фактично не виконано,
кредитор - позивач у справі, має право
вимагати стягнення з відповідача в
судовому порядку сум інфляційних
нарахувань та процентів річних до
повного виконання грошового
зобов'язання. У частині відмови у
задоволенні позову рішення суду
мотивоване тим, що позивачем невірно
(без врахування позовної давності)
визначено період нарахування
інфляційних та 3 % річних та не
враховано проплату відповідача від
28.01.2014 на суму 117 142,78 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Публічне акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз» звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, відповідно до якої просить
скасувати рішення Господарського суду
Чернігівської області від 14.04.2014 у
справі № 927/306/14 та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача
мотивована тим, що рішення суду першої
інстанції є таким, що прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а тому підлягає
скасуванню.

У апеляційній скарзі відповідач
заперечує проти нарахування
інфляційних та 3 % річних. На
підтвердження доводів апеляційної
скарги скаржник зазначає, що 03.01.2013
ухвалою Господарського суду
Чернігівської області у відношенні ПАТ
«Чернігівгаз» було порушено справу про
банкрутство № 927/21/1б/13 та введено
мораторій на задоволення вимог
кредиторів за зобов'язаннями, строки
виконання яких настали до дня
порушення провадження у справі про
банкрутство. Враховуючи це, апелянт
посилається на статтю 19 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
(у редакції Закону України від 22.12.2011 №
4212-VІ) щодо встановлення заборони на
нарахування боржнику, щодо якого
порушено справу про банкрутство та
введено мораторій на задоволення вимог
кредиторів, неустойки (штрафу, пені) та
інших санкцій за невиконання чи
неналежне виконання грошових
зобов'язань, а також на застосування
індексу інфляції за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання, трьох процентів річних
від простроченої суми тощо та зазначає,
що законні підстави для нарахування
йому інфляційних та 3 % річних відсутні.

Також, як на підставу для відмови у
задоволенні позовних вимог скаржник
посилається на надану Господарським
судом Чернігівської області
розстрочку виконання рішення суду від
06.12.2007 у справі №
2/223(4/34/2(12/184-10293/12) на 84 місяці та Закон
України «Про заходи, спрямовані на
забезпечення сталого функціонування
підприємств паливно-енергетичного
комплексу», яким визначена спеціальна
процедура погашення заборгованості
підприємств паливно-енергетичного
комплексу, що діяла до 01.01.2014.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз» у справі № 927/306/14 було
передано на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Михальській Ю.Б.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
05.05.2014 для розгляду апеляційної скарги
у справі № 927/306/14 сформовано колегію
суддів у складі головуючого судді
Михальської Ю.Б., суддів: Отрюха Б.В.,
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 05.05.2014
апеляційну скаргу відповідача
прийнято до провадження, розгляд
справи призначено на 29.05.2014.

29.05.2014 представник позивача подав через
відділ документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду відзив на
апеляційну скаргу, у якому просив
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз» залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду Чернігівської області від 14.04.2014
без змін.

У судовому засіданні, призначеному на
29.05.2014, було оголошено перерву до 26.06.2014.

Представник позивача у судових
засіданнях проти доводів апеляційної
скарги відповідача заперечував, просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Представник відповідача підтримав
доводи, викладені ним у апеляційній
скарзі, просив її задовольнити, рішення
суду скасувати, а у задоволенні позову
відмовити повністю.

Розглянувши в судових засіданнях
апеляційну скаргу, відзив на неї,
дослідивши матеріали справи та зібрані
у ній докази, заслухавши пояснення
представників сторін, судова колегія
встановила наступне:

Рішенням Господарського суду
Чернігівської області від 06.12.2007 у
справі № 2/223 (4/34/2(12/184-10293/21) позовні
вимоги Відкритого акціонерного
товариства «Укрнафта» в особі
Нафтогазовидобувного управління
«Полтаванафтогаз» задоволено
повністю, стягнуто з Відкритого
акціонерного товариства
«Чернігівгаз», правонаступником якого
після зміни назви є Публічне
акціонерне товариство по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз» на користь Відкритого
акціонерного товариства «Укрнафта» в
особі Нафтогазовидобувного управління
«Полтаванафтогаз», правонаступником
якого після зміни назви є Публічне
акціонерне товариство «Укрнафта» в
особі нафтогазовидобувного управління
«Полтаванафтогаз» 5 882 860,84 грн.
основного боргу, 3 016 197,51 грн.
інфляційних нарахувань, 940 935,38 грн. -
річних, 1 700 грн. державного мита та 118
грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

Зазначене рішення залишено без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 07.02.2008 та
постановою Вищого господарського суду
України від 22.04.2008 у справі № 2/223
(4/34/2(12/184-10293/21) .

Відповідно до вимог Конституції
України рішення суду, яке набрало
законної сили, є обов'язковим до
виконання та має бути виконане.

Судом при розгляді справи 4/34/2(12/184-10293/21)
встановлено, що ухвалою арбітражного
суду Чернігівської області у справі
про банкрутство № 5/128б від 30.01.2001
затверджено мирову угоду від 23.01.2001,
укладену між ВАТ «Чернігівгаз»
(боржник) та ВАТ «Укрнафта» (кредитор)
щодо розміру, порядку та строків
виконання зобов'язань боржника.
Умовами мирової угоди визначена
заборгованість боржника (відповідач)
перед кредитором (позивач) станом на
01.01.2001 у розмірі 1082303,53 доларів США по
курсу 5,4355 грн. за 1 дол. США, що становить
5882860,84 грн. і є курсовою різницею валют
по відношенню до моменту поставки газу
кредитором на адресу боржника в 1997-1998
роках. Згідно з умовами мирової угоди
боржник взяв на себе обов'язок
розрахуватися з кредитором до 31.07.2001. У
встановлений строк відповідач
розрахунок не провів, отже позивач мав
право заявити до суду позов про
стягнення з відповідача
заборгованості за мировою угодою,
укладеною у справі про банкрутство.

16.07.2008 Господарським судом
Чернігівської області було видано
наказ на виконання рішення
Господарського суду Чернігівської
області від 06.12.2007 у справі № 2/223
(4/34/2(12/184-10293/21) (том 1, а.с. 14). Наказ був
пред'явлений до виконання.

Незважаючи на це, як зазначає позивач,
жодних грошових коштів, які підлягали
стягненню на підставі рішення
Господарського суду Чернігівської
області від 06.12.2007 у справі № 2/223
(4/34/2(12/184-10293/21) ані в добровільному
порядку, ані в примусовому порядку від
відповідача не надходило, отже, рішення
не виконане в повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія суддів зазначає
про відсутність підстав для скасування
судового рішення з огляду на наступне.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Відповідно до статті 527
Цивільного кодексу України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Зазначена норма кореспондується з
приписами статті 193 Господарського
кодексу України.

Згідно зі статтями 193, 202 Господарського
кодексу України, статтями 525, 526
Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
чинного законодавства; одностороння
відмова від виконання зобов'язання не
допускається, якщо інше не передбачено
договором або законом. Відповідно до
статті 202 Господарського кодексу
України, статті 599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Ухвалою Господарського суду
Чернігівської області від 27.12.2013
виконання рішення у справі 2/223
(4/34/2(12/184-10293/21) було розстрочене на 84
місяці, починаючи з січня 2014 року, зі
стягнення з боржника щомісячно 117 142,78
грн., а в останньому місяці 117 142,99 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, на
виконання вимог вказаної ухвали
відповідачем у січні 2014 року було
сплачено 117 142,78 грн., що підтверджується
платіжним дорученням № 656 від 28.01.2014.

Також, у матеріалах справи містяться
платіжні доручення № 1353 від 24.02.2014 на
суму 117 142,78 грн. та № 2032 від 26.03.2014 на
суму 117 142,78 грн. Однак, дані платіжні
доручення не приймаються судом до
уваги як докази оплати по даній справі,
бо не стосуються предмету спору,
оскільки оплата за ними проведена
після періоду, за який нараховані
інфляційні та 3% річних.

За приписом частини 1 статті 530
Цивільного кодексу України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідачем порушено виконання
зобов'язань по оплаті присудженої до
стягнення суми боргу.

Згідно частини1 статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3 % річних від простроченої суми,
якщо інший розмір не встановлений
договором.

Колегія суддів зазначає, що
передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові. Така ж позиція
викладена Вищим господарським судом
України в пункті 2 Інформаційного листа
від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права».

Також, колегія суддів наголошує на
тому, що наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін договору, не
звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
Цивільного кодексу України.

Таким чином, зі змісту диспозиції
статті 625 Цивільного кодексу України
вбачається, що остання не заперечує
можливості кредитора звернутися з
вимогою про стягнення з боржника, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, суми, на яку
заборгованість за грошовими
зобов'язаннями підвищується внаслідок
інфляційнії, а також 3 % річних від
простроченої суми за невиконання
грошового зобов'язання, і, зокрема, за
період, що утворився після прийняття
судом відповідного рішення.

З огляду на зазначене, виходячи з того
що відповідач припустився
прострочення виконання платіжних
зобов'язань, позивач здійснив
нарахування на суму 588 2860,84 грн. боргу
індексу інфляції в сумі 237 410,46 грн. за
період з 01.02.2011 по 31.01.2014, а також 529 941,01
грн. 3 % річних з простроченої суми за
період з 01.02.2011 по 31.01.2014.

Колегія суддів, перевіривши наданий
позивачем розрахунок нарахованого на
суму боргу індексу інфляції та 3 %
річних погоджується з висновками суду
першої інстанції щодо правомірності
нарахування 182 819,36 грн. інфляційних за
період прострочки з 01.03.2011 по 31.01.2014 та 512
979,20 грн. трьох процентів річних за
період з 07.03.2011 по 31.01.2014 з огляду на
наступне.

Водночас, колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції
щодо задоволення заяви відповідача про
застосування строку позовної давності
з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 257 Цивільного
кодексу України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Як вбачається із матеріалів
справи, позивачем пред'явлені вимоги по
сплаті інфляційних та річних за період
з 01.02.2011 по 31.01.2014 включно. Водночас,
позовна заява подана позивачем 07.03.2014,
про що свідчить відбиток поштового
штемпеля на конверті. Таким чином,
строк позовної давності по стягненню 3 %
річних, нарахованих до 07.03.2011 та
інфляційних, нарахованих до 28.02.2011
сплив.

Згідно частини 4 статті 267 Цивільного
кодексу України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Отже, враховуючи те, що позивачем
невірно (без врахування позовної
давності) визначено період нарахування
інфляційних та 3 % річних, а також не
враховано проплату відповідача від
28.01.2014 на суму 117 142,78 грн., при
нарахуванні інфляційних за період з
01.03.2011 по 31.01.2011 на суму боргу 5882860,84 грн. -
сума інфляційних складає 182 819,36 грн. та
підлягає задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що судом не
може бути взято до уваги, як підстава
для відмови у позові, заперечення
відповідача щодо нарахування
інфляційних та 3 % річних у зв'язку із
здійсненням судом розстрочки
виконання рішення, оскільки відповідно
до частини 1 статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника коштів фактично не
виконано, кредитор вправі вимагати
стягнення з нього в судовому порядку
сум інфляційних нарахувань та
процентів річних до повного виконання
грошового зобов'язання. Наведене
стосується й випадків здійснення
господарським судом і розстрочки
виконання, оскільки під час розстрочки
інфляційні процеси тривають, грошове
зобов'язання залишається не виконане і
негативний вплив такої ситуації на
позивача потребує відповідної
компенсації згідно з вимогами частини 2
статті 625 Цивільного кодексу України.

У своїй апеляційній скарзі відповідач
зазначає, що судом першої інстанції
неправомірно не взято до уваги вимоги
Закону України «Про заходи, спрямовані
на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу»,
оскільки Публічне акціонерне
товариство по газопостачанню та
газифікації «Чернігівгаз» було
внесено до реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу та
зупинено виконавче провадження на
підставі пункту 15 частини 1 статті 37
Закону України «Про виконавче
провадження».

Зазначене твердження відповідача є
безпідставним виходячи з наступного.

Як видно зі змісту Закону України «Про
заходи, спрямовані на забезпечення
сталого функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу», його
норми передбачають лише порядок
проведення розрахунків між
підприємствами паливно-енергетичного
комплексу, які підпадають під дію цього
Закону.

До даних правовідносин також не може
бути застосований і пункт 10.5 статті 10
Закону України «Про заходи, спрямовані
на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу»
відповідно до якого реструктуризована
заборгованість не підлягає індексації,
на неї не нараховуються пеня, штрафні
та інші фінансові санкції, крім
випадків розірвання договору про
реструктуризацію заборгованості,
укладеного відповідно до цього Закону,
оскільки договір на реструктуризацію
спірної заборгованості між сторонами
не укладався, а тому дана норма на
правовідносини сторін у даній справі
не розповсюджується.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що включення боржника в реєстр
підприємств паливно-енергетичного
комплексу, які беруть участь у
процедурі погашення заборгованості
згідно Закону України «Про заходи,
спрямовані на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу» не є
достатньою підставою для відмови в
позові стосовно стягнення інфляційних
нарахувань та процентів річних,
нарахованих за час прострочення
боржником виконання грошового
зобов'язання.

З огляду на зазначене, що місцевий
господарський суд дійшов правильного
висновку щодо нерозповсюдження
положень Закону України «Про заходи,
спрямовані на забезпечення сталого
функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу» на
правовідносини у даній справі.

Безпідставними є також посилання
відповідача у апеляційній скарзі на
ухвалу Господарського суду
Чернігівської області від 27.12.2014 у
справі № 2/223 (4/34/2(12/184-10/293/21), якою
було розстрочено виконання рішення
господарського суду Чернігівської
області від 06.12.2007, оскільки чинне
законодавство не пов'язує припинення
зобов'язання з прийняттям судового
рішення чи відкриттям виконавчого
провадження з його примусового
виконання. Таким чином, наявність
судових актів про стягнення
заборгованості, у тому числі, стосовно
яких є ухвала про відстрочку або
розстрочку виконання, не припиняє
грошових зобов'язань боржника та не
виключає його відповідальності за
порушення строків розрахунків.

Також, не заслуговують на увагу суду
доводи відповідача щодо відсутності
законних підстав нарахування трьох
відсотків річних та інфляційних втрат
в зв'язку з тим, що господарським судом
Чернігівської області було порушено
справу про банкрутство № 927/21/16/13 та
введено мораторій на задоволення вимог
кредиторів за зобов'язаннями, строки
виконання яких настали до дня
порушення провадження у справі про
банкрутство.

На думку скаржника, до спірних
правовідносин слід застосовувати
норми Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника, або
визнання його банкрутом» в редакції
Закону України від 22.12.2011 № 4212-VІ, стаття
19 якого на відміну від попередньої
редакції Закону передбачає введення
мораторію в тому числі і на інфляційні
втрати та відсотки річних.

Так, Законом України від 22.12.2011 № 4212-VІ
внесено зміни до Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
(Відомості Верховної Ради України, 1999р.,
№ 42 - 43, ст. 378 із наступними змінами)
шляхом викладення його в новій
редакції.

Відповідно до пункту 1 розділу Х
«Прикінцеві та перехідні положення»
цього Закону, він набирає чинності
через рік з дня його опублікування.

Вперше, Закон України від 22.12.2011 № 4212-VІ
був опублікований в газеті «Голос
України» за 18.01.2012 № 8 - 9, яка у
відповідності з пунктом 1 Указу
Президента України «Про порядок
офіційного оприлюднення нормативно -
правових актів та набрання ними
чинності», є офіційним друкованим
виданням, в якій здійснюється офіційне
оприлюднення законів та інших актів
Верховної Ради України.

Таким чином, Закон України від 22.12.2011р.
№ 4212-VІ «Про внесення змін до Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» набрав
чинності з 18.01.2013.

У відповідності з пунктом 1-1 розділу Х
«Прикінцеві та перехідні положення»
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (у редакції
Закону України від 22.12.2011 № 4212-VІ),
положення цього Закону застосовуються
господарськими судами під час розгляду
справ про банкрутство, провадження в
яких порушено після набрання чинності
цим Законом.

Як вбачається із матеріалів справи,
провадження у справі про банкрутство
порушено 03.01.2013. Тому, оскільки справа
про банкрутство відповідача порушена
до набрання чинності Законом України
від 22.12.2011 № 4212-VІ «Про внесення змін до
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», правила
нової редакції закону до спірних
відносин не застосовуються.

Зважаючи на викладене, суд першої
інстанції правомірно застосував норми
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» в редакції, що
була чинною до 18.01.2013, зокрема, частиною
4 статтею 12 Закону передбачено, що дія
мораторію розповсюджується на
нарахування неустойки (пені, штрафу), на
застосування інших санкцій.
Відповідно, інфляційні втрати та
відсотки річних за своєю правовою
природою не є ні неустойкою (пенею,
штрафом), ні іншими санкціями, тому
доводи відповідача в цій частині є
також безпідставними.

Отже, враховуючи доведеність порушення
відповідачем своїх зобов'язань по
оплаті присудженої до стягнення з
нього суми боргу, колегія суддів,
перевіривши здійснений позивачем
розрахунок інфляційних та 3 % річних,
погоджується з висновком суду першої
інстанції про обґрунтованість
позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «Укрнафта» в
особі Нафтогазовидобувного управління
«Полтаванафтогаз» та їх часткове
задоволення у розмірі 182 819,36 грн.
інфляційних нарахувань та 512 979,20 3 %
річних.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи
спір по суті заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які грунтуються на
належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про часткове
задоволення позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «Укрнафта» в
особі Нафтогазовидобувного управління
«Полтаванафтогаз», а заперечення
скаржника, викладені у апеляційній
скарзі, не приймає до уваги, оскільки
останні не спростовують висновків суду
першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз» є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Чернігівгаз» на рішення
Господарського суду Чернігівської
області від 14.04.2014 у справі № 927/306/14
залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду
Чернігівської області від 14.04.2014 у
справі № 927/306/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 927/306/14 повернути до
Господарського суду Чернігівської
області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко