ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року Справа № 910/8845/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого: Черкащенка М.М.

суддів: Нєсвєтової Н.М.

Вовк І.В.

розглянувши касаційну скаргу
Концерну "Міські теплові мережі"

на рішення
господарського суду міста Києва від
26.12.2013

на постанову
Київського апеляційного
господарського суду від
20.03.2014

у справі №910/8845/13

за позовом
Концерну ""Міські теплові мережі"

до
Публічного акціонерного товариства
"Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:

Міністерство енергетики та вугільної
промисловості України

про
примусове виконання обов'язку в натурі

за участю представників сторін

від позивача: Литвиненко Ж.М. - за
довіреністю;

від відповідача: Пац В.О. - за
довіреністю;

від третьої особи: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Концерн "Міські теплові мережі"
звернувся до господарського суду міста
Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
про примусове виконання обов'язку в
натурі, а саме, зобов'язання
відповідача провести списання
заборгованості Концерну "Міські
теплові мережі" у розмірі 4598042,99 грн. у
порядку, визначеному Законом України
"Про деякі питання заборгованості
підприємств оборонно-промислового
комплексу - учасників Державного
концерну "Укроборонпром" та
забезпечення їх стабільного розвитку".

Рішенням господарського суду міста
Києва від 26.12.2013, залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 20.03.2014 у позові
відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеними
рішеннями судів, позивач звернувся до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить постанову Київського
апеляційного господарського суду від
20.03.2014 та рішення господарського суду
міста Києва від 26.12.2013 скасувати,
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування попередніми судовими
інстанціями норм матеріального та
процесуального права при ухваленні
зазначених судових рішень, вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 31.10.2012 між Публічним
акціонерним товариством по
газопостачанню та газифікації
"Запоріжгаз" (первісний кредитор) та
Публічним акціонерним товариством
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (новий кредитор) було
укладено договір № 14/6705/12 про
відступлення права вимоги (надалі по
тексту - Договір про відступлення права
вимоги) за умовами якого первісний
кредитор передає, а новий кредитор
приймає на себе право вимоги до
боржника первісного кредитора
Концерну "Міські теплові мережі" за
договором на постачання природного
газу № 1БО від 23.09.2011 року у сумі 99 950 265,33
грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
посилається на те, що відповідач
повинен був здійснити списання
заборгованості, що обліковується за
позивачем у розмірі 4598042,99 грн. у
порядку визначеному Законом України
"Про деякі питання заборгованості
підприємств оборонно-промислового
комплексу - учасників Державного
концерну "Укроборонпром" та
забезпечення їх стабільного розвитку".

30.10.2012 набув чинності Закон України "Про
деякі питання заборгованості
підприємств оборонно-промислового
комплексу - учасників Державного
концерну "Укроборонпром" та
забезпечення їх стабільного розвитку"
від 06.09.2012.

Відповідно до пунктів 1,5,9 ч. 1 ст. 2
Закону України "Про деякі питання
заборгованості підприємств
оборонно-промислового комплексу -
учасників Державного концерну
"Укроборонпром" та забезпечення їх
стабільного розвитку" підлягають
списанню, зокрема: - заборгованість
підприємств оборонно-промислового
комплексу (у тому числі встановлена
судовими рішеннями та
реструктуризована) за теплову енергію
і природний газ та послуги з його
транспортування перед підприємствами,
що виробляють, транспортують і
постачають теплову енергію, та
суб'єктами господарювання, що
здійснюють постачання природного газу
за регульованим тарифом, Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України", її дочірніми компаніями
(підприємствами), яка обліковувалася
станом на 1 вересня 2012 року і не
сплачена станом на дату набрання
чинності цим Законом; - заборгованість
підприємств, що виробляють,
транспортують та постачають теплову
енергію, перед суб'єктами
господарювання, що здійснюють
постачання природного газу, в межах
сум, списаних учасникам процедури
списання - підприємствам
оборонно-промислового комплексу, яка
виникла станом на 1 вересня 2012 року і не
сплачена станом на дату набрання
чинності цим Законом; - заборгованість
за природний газ Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" перед Державним агентством
резерву України, що виникла в
результаті виконання рішень Кабінету
Міністрів України, встановлена
судовими рішеннями, яка обліковувалася
станом на 1 вересня 2012 року і не
сплачена станом на дату набрання
чинності цим Законом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що відповідно до вимог
зазначеного закону, списанню підлягає
заборгованість суб'єктів
господарювання, яка обліковується
станом на 01.09.2012, а заборгованість
позивача перед відповідачем виникла з
31.10.2012, після підписання договору
відступлення права вимоги від 31.10.2012, а
тому в даному випадку у відповідача
відсутній обов'язок здійснювати
списання заборгованості позивача в
сумі 4598042,99 грн., яка станом на 01.09.2012 на
підприємстві відповідача не
обліковувалась.

Проте, колегія суддів вважає такий
висновок суду передчасним, з огляду на
наступне.

Згідно з частиною 1 пункту 1 статті 512
Цивільного кодексу України кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги (цесія) являє
собою договірну передачу
зобов'язальних вимог первісного
кредитора (цедента) новому кредиторові
(цесіонарію). Тобто, відступлення права
вимоги є правочином (договором), на
підставі якого старий кредитор передає
свої права новому кредитору, а новий
кредитор приймає ці права і
зобов'язується або не зобов'язується їх
оплатити.

Статтею 514 Цивільного кодексу України
унормовано обсяг прав, що переходить до
нового кредитора у зобов'язанні. Так, до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог не врахували положення
зазначених норм законодавства і не
надали належної правової оцінки
договору відступлення права вимоги від
31.10.2012 року та не врахували правових
наслідків укладеного договору.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про судове рішення" № 6 від
23.03.2012 (із змінами і доповненнями)
рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення має бути викладено чітко,
зрозуміло, грамотно (тобто не містити
граматичних і стилістичних помилок,
виправлень). Рішення господарського
суду має ґрунтуватись на повному
з'ясуванні такого: - чи мали місце
обставини, на які посилаються особи, що
беруть участь у процесі, та якими
доказами вони підтверджуються; - чи не
виявлено у процесі розгляду справи
інших фактичних обставин, що мають
суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; - яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору.

Оскільки оскаржені судові акти таким
вимогам не відповідають, а місцевий та
апеляційний господарські суди
припустились неправильного
застосування приписів частини 1 статті
47 Господарського процесуального
кодексу України щодо прийняття
судового рішення суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
цього Кодексу стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, що відповідно до
частини 1 статті 11110 Господарського
процесуального кодексу України є
підставою для скасування судового
рішення у справі.

Отже, колегія суддів Вищого
господарського суду України приходить
до висновку, що всупереч покладеному на
суди обов'язку щодо повного та
всебічного з'ясування дійсних обставин
справи суди на вищенаведене уваги не
звернули, а тому судові акти попередніх
інстанцій не можна визнати законними
та обґрунтованими.

Передбачені процесуальним законом
межі перегляду справи в касаційній
інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в
рішеннях судів чи відхилені ними,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України
підставою для скасування рішення
місцевого господарського суду та
постанови апеляційного господарського
суду є порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України
Вищий господарський суд України за
результатами розгляду касаційної
скарги має право скасувати рішення
першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції і передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, якщо суд припустився
порушень норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин справи, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно з'ясувати обставини
справи, дійсні права та обов'язки
сторін, перевірити доводи, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, та вирішити спір у
відповідності з нормами матеріального
та процесуального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Концерну "Міські
теплові мережі" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 20.03.2014 року та
рішення господарського суду міста
Києва від 26.12.2013 року у справі №910/8845/13
скасувати.

Справу №910/8845/13 направити до
господарського суду міста Києва на
новий розгляд.

Головуючий
М.М. Черкащенко

Судді
Н.М. Нєсвєтова

І.В. Вовк