ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.06.2014 Справа № 920/811/14

за позовом: Приватного
акціонерного товариства "ЕЛЕКТРОГРАД",
м. Кривий Ріг

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства "Сумське
машинобудівельне

науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе", м. Суми

про стягнення 447 608 грн. 53 коп.

СУДДЯ ДЖЕПА Ю.А.

За участю представників сторін:

від позивача : Іскрук О.В.
(довіреність б/н від 27.12.2013 р.);

від відповідача Сафронов М.А.
(довіреність № 18-49/1208 від 28.12.2013 року);

При секретарі судового засідання
Буренку Я.В.

Суть спору: Позивач просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
447 608 грн. 53 коп. заборгованості, з яких:
403 524 грн. 18 коп. основного боргу,
відповідно до укладеного між сторонами
договору купівлі-продажу продукції №
8-4/09 від 24.06.2009 р., 26 126 грн. 20 коп. пені, 13
057 грн. 22 коп. інфляційних втрат, 4 900 грн.
93 коп. 3% річних, а також відшкодувати за
рахунок відповідача витрати зі сплати
судового збору.

Представник позивача в судове
засідання надав заяву, згідно якої
зменшує розмір пені з 26 126,20 грн. до 23 816,02
грн. та розмір інфляційних втрат з 13 057,22
грн. до 12 343,72 грн. Дана заява відповідає
вимогам ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України та
прийнята судом до розгляду.

Представник відповідача в судове
засідання надав відзив на позовну
заяву, в якому зазначив, що суму
основного боргу визнає, проте
заперечує щодо розміру штрафних
санкцій. Окрім цього, надав
контррозрахунок пені та інфляційних
втрат.

Враховуючи достатність часу, наданого
позивачу та відповідачу для підготовки
до судового засідання та подання
витребуваних судом документів,
приймаючи до уваги принципи
змагальності та диспозитивності
господарського процесу, закріплені п. 4
ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та
ст. 33 Господарського процесуального
кодексу України, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
йому повноважень, сторонам створені
усі належні умови для надання доказів у
справі та є підстави для розгляду
справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив:

Між позивачем та відповідачем 24.06.2009 р.
був укладений договір купівлі-продажу
продукції № 8-4/09, за умовами п. 1.1 якого
постачальник (позивач) зобов'язався
передати у власність відповідачу
(покупцю), а відповідач зобов'язується
прийняти і оплатити продукцію,
кількості і якісні показники якої
викладені у Специфікаціях.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем та відповідачем укладено
Специфікації на поставку продукції,
зокрема № 56 від 04 листопада 2013 р. на
суму 1 233 823,80 грн., № 57 від 19 листопада 2013
р. на суму 35 424,96 грн., № 58 від 22 листопада
2013 р. на суму 25 933,79 грн., № 59 від 11 грудня
2013 р. на суму 3 208,92 грн., № 60 від 13 грудня
2013 р. на суму 3 906,36 грн.

Відповідно до п. 3.2 договору (зі змінами
внесеними додатковою угодою № 4 від
05.09.2011р.) Покупець, ПАТ «Сумське НВО ім.
М.В. Фрунзе», здійснює оплату на
банківський рахунок Постачальника 100%
загальної вартості товару, вказаного у
рахунку, в наступному порядку: 60%
загальної вартості товару, указаного в
рахунку протягом 10 днів з моменту
отримання від Постачальника рахунку
(копії) на товар, що поставляється, 40%
загальної вартості товару, указаного в
рахунку, протягом 10 днів з моменту
поставки товару.

Позивач надав відповідачу рахунки на
оплату, зокрема № 747 від 04 листопада 2013
р. на суму 1 233 823, 80 грн., № 788 від 19
листопада 2013 р. на 35 424, 96 грн., № 794 від 22
листопада 2013 р. на 25 933, 79 грн., № 833 від 11
грудня 2013р. на 3 208, 92 грн., № 836 від 13
грудня 2013 р. на 426, 72 грн., № 842 від 17
грудня 2013р. на 3 479,64 грн., які попередньо
направлено електронною поштою, а
оригінали із видатковими документами у
момент поставки продукції.

Позивач в позовній заяві зазначає, що
відповідно до вищевказаного договору
позивач умови договору виконував
повністю, проте відповідач вчасно не
розрахувався за отриманий товар.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилається на те, що свої
зобов'язання по поставці товару, якість
якого відповідає державним стандартам
і технічним умовам, що діють в Україні і
підтверджується сертифікатом якості, в
асортименті і кількості, закріпленими
в специфікаціях до Договору, АТ
«ЕЛЕКТРОГРАД» виконало у повному
обсязі, зокрема поставка продукції
здійснена за видатковими накладними №
1029, № 1030 від 27 листопада 2013 р., № 1053 від 03
грудня 2013 р., № 1071, № 1072, № 1078, № 1079 від 05
грудня 2013 р., № 1080, № 1081, № 1082 від 09
грудня 2013 р., № 1119, № 1120, № 1121 від 26
грудня 2013 р., а повноважний представник
Покупця по довіреностям № 33372 від 26
листопада 2013 р., № 33524 від 09 грудня 2013 р.,
№ 33674 від 24 грудня 2013 р. отримав
поставлений товар, про що свідчать
підписані вищевказані видаткові
накладні.

Разом з тим, як на підставу своїх вимог
позивач посилається на те, що ПАТ
«Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе»
зобов'язання щодо здійснення
передплати, відповідно до ч. 1 п. 3.2.
Договору здійснило частково, зокрема
сплачено 753 839, 86 грн. 11 листопада 2013р. по
рахунку № 747 від 04 листопада 2013 р.
(Специфікація № 56), 10 373, 52 грн. 28
листопада 2013 р. по рахунку № 788 від 19
листопада 2013 р. (Специфікація № 57), 15 560,
27 грн. 28 листопада 2013 р. по рахунку № 794
від 22 листопада 2013 р. (Специфікація № 58).
Передплата по рахункам № 833 від 11
грудня, № 836 від 13 грудня, № 842 від 17
грудня 2013 р. (Специфікації № 59, 60) не
було здійснено, поставка здійснювалася
без оплати на підставі листа Покупці №
8-4/8311 від 26 грудня 2013 р., згідно якого
відповідач зобов'язався здійснити
оплату до 31 грудня 2013 р.

Решту оплати, згідно вимог ч. 2 п. 3.2.
Договору, Покупець здійснив частково
лише 12 лютого 2014 р. у розмірі 1 19 000 грн.
за рахунком № 747 від 04 листопада 2013 р.
(Специфікація № 56).

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і
відповідно до умов договору. Не
виконуючи належним чином свої
зобов'язання, відповідач порушив
вимоги ст. 526 ЦК України - допустив
прострочення грошового зобов'язання.

Відповідно до положень чинного
законодавства, а саме: ч. 1 ст. 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

З наведеною нормою кореспондується і ч.
1 ст. 173 Господарського кодексу України,
згідно із якою господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Однак, в порушення вказаних вимог
законодавства, договірні зобов'язання
ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» не
виконало, оскільки станом на 08 травня
2014 р. відповідач не погасив
заборгованість перед позивачем за
поставлений товар у розмірі 403 524, 18 грн.

Враховуючи зазначені обставини,
зокрема те, що відповідачем не подано
належних доказів погашення
заборгованості, позовні вимоги в
частині стягнення 403 524, 18 грн.
заборгованості суд вважає
обґрунтованими і такими, що підлягають
задоволенню на підставі ст. 193
Господарського кодексу України, ст. ст.
526, 527, 530 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог щодо
стягнення з відповідача пені позивач
зазначає, що відповідачем в порушення
умов договору не було проведено
своєчасно розрахунки за поставлений
товар.

Відповідно до п. 6.3 Договору, в силу ст.
611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Частина 6 статті 232 Господарського
Кодексу України встановлює, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" №
2921-ІІІ від 10.01.2002 р., розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Згідно розрахунку відповідачеві
нарахована пеня в сумі 26 126 грн. 20 коп.

Проте, в судовому засіданні позивач
надав заяву, згідно якої зменшує розмір
пені з 26 126,20 грн. до 23 816,02 грн.,
погодившись з контррозрахунком
відповідача.

Оскільки право позивача щодо стягнення
з відповідача пені передбачене діючим
законодавством України та умовами
договору, пеня нарахована в межах
визначеного ст. 232 Господарського
кодексу України строку, відповідно до
вимог Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача пені в сумі 23 816,02 грн. також
є обґрунтованими і підлягають
задоволенню на підставі ст.ст. 549-552
Цивільного Кодексу України, ст. 232
Господарського Кодексу України.

Крім того, за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань по вищевказаному
договору позивач просить стягнути з
відповідача 13 057 грн. 22 коп. інфляційних
витрат та 4 900 грн. 93 коп. 3% річних.

Враховуючи надану представником
позивача заяву про зменшення позовних
вимог в частині стягнення інфляційних
витрат з 13 057,22 грн. до 12 343,72 грн. суд
приймає її до розгляду та вважає
обґрунтованим стягнення інфляційних
втрат у зазначеному розмірі.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір процентів. Згідно з
поданим розрахунком 3% річних складають
4 900 грн. 93 коп.

З огляду на викладене, враховуючи
встановлений судом факт неналежного
виконання відповідачем договірних
зобов'язань щодо своєчасної оплати за
поставлений товар, а також те, що право
позивача щодо стягнення інфляційних
втратта 3% річних передбачене ст. 625
Цивільного кодексу України,
господарський суд вважає правомірними,
обгрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню позовні вимоги
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 12 343 грн. 72 коп.
інфляційних втрат та 4 900 грн. 93 коп. 3%
річних.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони, також
якщо спір виник внаслідок неправильних
дій сторони, господарський суд має
право покласти на неї державне мито
незалежно від результатів вирішення
спору. Враховуючи, що відповідач
порушив умови договірних зобов'язань, з
нього на користь позивача підлягають
стягненню 8 891 грн. 70 коп. в рахунок
відшкодування витрат останнього зі
сплати судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства "Сумське
машинобудівельне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе" (40004, м. Суми,
вул. Горького, 58, код 05747991) на користь
Приватного акціонерного товариства
"ЕЛЕКТРОГРАД" (50025, Дніпропетровська
область, м. Кривій Ріг, вул. Модрівська,
б. 93, код 30734728) 403 524 грн. 18 коп.
заборгованості, 23 816 грн. 02 коп. пені, 12 343
грн. 72 коп. індексу інфляції, 4 900 грн. 93
коп. 3% річних, 8 891 грн. 70 коп. судового
збору.

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено 20.06.2014 року.

СУДДЯ
Ю.А. ДЖЕПА