КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2014 р. Справа№ 910/1338/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Пипа О.Б.

за участю представників:

позивача: Куприянський Б.О.;

відповідача: не з'явилися;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Приватного
підприємства „Сагро-Норд"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 27.03.2014р.

у справі №910/1338/14 (суддя
Привалов А.І.)

за позовом Приватного
підприємства „Сагро-Норд"

до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Зелена-Країна"

про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Сагро-Норд"
(далі - позивач) звернулося до
Господарського суду Київської області
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зелена-Країна" (далі -
відповідач) про визнання недійсним п.4.5
договору купівлі-продажу №270213/4-ПК від
27.02.2013р., укладеного між позивачем і
відповідачем, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що в п.п.4.5, 7.2 договору
передбачене подвійне стягнення пені за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання, що суперечить ст. 61
Конституції України.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 25.01.2014р., на підставі ст. ст.
15, 17 Господарського процесуального
кодексу України, вищевказану позовну
заяву було направлено за підсудністю
до Господарського суду міста Києва (том
справи - 1, аркуші справи - 6-7).

Відповідач проти позову заперечував,
наголошуючи на наступному:

- зміст п.4.5 договору полягає у
нарахуванні відсотків за користування
товарним кредитом по ставці 0,1% і він не
суперечить вимогам чинного
законодавства;

- усі умови укладеного між сторонами
договору відповідають ст. 203 Цивільного
кодексу України;

- питання доцільності і правильності
нарахування пені та відсотків за
користування товарним кредитом
розглядалися Господарським судом
Київської області у справі №911/4194/13.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 27.03.2014р. у справі №910/1338/14 в
задоволенні позовних вимог було
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 27.03.2014р. у справі
№910/1338/14 та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
обґрунтовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, позивач наголошував на
наступному:

- у системному зв'язку з положеннями п.4.1
договору, п.4.5 передбачає нарахування
відсотків лише у випадку прострочення
покупцем (позивачем) оплати вартості
товару (тобто внаслідок порушення ним
умов договору), а не у зв'язку з
користуванням грошовими коштами;

- формально в п.4.5 договору встановлено
ще одну відповідальність за здійснення
позивачем несвоєчасного розрахунку з
відповідачем;

- оскільки п.4.5 договору встановлює
можливість подвійного стягнення пені
(разом з п.7.2 договору), вказаний пункт
договору є недійсним;

- проценти є не відповідальністю, а
платою (компенсацією) за весь час
користування чужими грошовими коштами,
що не були своєчасно сплачені
боржником. При цьому, в контексті ст. ст.
536, 625, 692, 694 Цивільного кодексу України
договором може бути встановлений лише
інший розмір процентів річних, а не
інший спосіб їх обчислення (постанова
ВСУ від 24.12.2013р. у справі №8/5025/1402/12);

- незважаючи на те, що по відношенню до
відсотків у п.4.4 договору використано
дієслово „не стягуються", зазначене по
суті повністю прирівнюється до їхнього
не нарахування, оскільки у випадку
своєчасної оплати товару (п.4.1
Договору), для покупця мають місце
тотожні за своїм як правовим, так і
економічним змістом наслідки, а саме:
відсутність обов'язку сплачувати
будь-яку суму відсотків у
відповідності до п.4.5 Договору;

- умовами п.4.5 договору сплата відсотків
передбачена саме за порушення
виконання грошового зобов'язання, а
тому являється способом забезпечення
його виконання і одночасно формою
цивільно-правової відповідальності, а
відтак є неустойкою (пенею) у розумінні
ст. 549 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.04.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 02.06.2014р.

В судовому засіданні 02.06.2014р.
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, рішення Господарського
суду міста Києва від 27.03.2014р. у справі
№910/1338/14 скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні 02.06.2014р.
представник відповідача заперечував
проти апеляційної скарги, просив суд
відмовити в задоволенні скарги та
залишити оскаржуване рішення
місцевого господарського суду без змін
як таке, що було прийнято з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 02.06.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено перерву до 16.06.2014р.

В судовому засіданні 16.06.2014р.
представник позивача підтримав раніше
надані пояснення та просив суд скаргу
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання 16.06.2014р. не з'явився, про
поважність причин нез'явлення суд не
повідомив, будь-яких заяв або клопотань
з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін в
судові засідання не була визнана
обов'язковою, а також зважаючи на
наявні в матеріалах справи докази
належного повідомлення сторін про
місце, дату і час судового розгляду,
колегія суддів визнала за можливе
розглядати справу у відсутності
представника відповідача за наявними у
справі матеріалами.

В судовому засіданні 16.06.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, надані у попередньому судовому
засіданні, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

27.02.2013р. між позивачем, як покупцем, та
відповідачем, як продавцем, було
укладено договір купівлі-продажу
№270213/4-ПК (далі - Договір), за умовами
якого (п.1.1) продавець зобов'язався
передати, а покупець зобов'язався
прийняти та сплатити вартість
насіннєвого матеріалу відповідно до
умов даного Договору (додатків та
специфікацій до нього).

В розділі 4 Договору сторонами було
погоджено порядок здійснення
розрахунків (умови оплати), згідно з
п.п.4.1, 4.5 якого покупець повинен в строк
до 25.03.2013р. перерахувати на поточний
рахунок продавця суму попередньої
оплати у розмірі 50% від вартості товару,
що вказаний у додатку(ах) до договору.
На залишок заборгованості продавець
надає покупцю товарний кредит з
відстрочкою платежу з наступним
графіком сплати: 50% від суми вартості
всього товару по Договору покупець має
сплатити до 01.10.2013р. На суму
заборгованості по договору
нараховуються відсотки за
користування товарним кредитом по
ставці 0,1% за кожний день користування.
Нарахування відсотків здійснюється на
суму товарного кредиту, тобто на суму
вартості товару, що передавався на
умовах товарного кредиту, за період з
моменту фактичного відвантаження
товару до моменту сплати покупцем суми
вартості товару, отриманого на умовах
товарного кредиту.

Відповідальність сторін визначена в
розділі 7 Договору, відповідно до п.7.2
якого у випадку несвоєчасної оплати
товару згідно даного договору покупець
зобов'язаний сплатити пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми боргу за кожен день прострочення.

На думку позивача, в п.п.4.5, 7.2 Договору
передбачене подвійне стягнення пені за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання, що суперечить діючому
законодавству України, зокрема, ст. 61
Конституції України, у зв'язку з чим в
цій частині Договір має бути визнаний
недійсним на підставі ст. ст. 203, 215
Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд в позові
відмовив повністю, визнавши позовні
вимоги необґрунтованими та
непідтвердженими належними доказами.
При цьому, суд зазначив наступне:

- укладений між сторонами Договір
містить всі істотні умови, необхідні
для даного виду договорів, та своїми
фактичними діями, направленими на
виконання умов договору, сторони
схвалили виникнення між ними
правовідносин, на підставі даного
Договору;

- відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 694 Цивільного
кодексу України договором
купівлі-продажу може бути передбачений
продаж товару в кредит з відстроченням
або з розстроченням платежу. Якщо
покупець прострочив оплату товару, на
прострочену суму нараховуються
проценти відповідно до ст. 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
оплачений, до дня його фактичної
оплати. Договором купівлі-продажу може
бути передбачений обов'язок покупця
сплачувати проценти на суму, що
відповідає ціні товару, проданого в
кредит, починаючи від дня передання
товару продавцем;

- виходячи з ч.5 ст. Цивільного кодексу
України, проценти за користування
товарним кредитом можуть бути
нараховані, як у зв'язку з
простроченням оплати переданого
товару, так і з дня передачі товару
покупцю;

- застосування пені не виключає
одночасного нарахування процентів за
користування чужими грошовими коштами,
у тому числі процентів на прострочену
суму оплати товару, проданого в кредит,
оскільки стягнення відповідних
процентів не є ні видом забезпечення
виконання зобов'язань, ані штрафною
санкцією;

- усі умови укладеного між сторонами
Договору відповідають ст. 203 Цивільного
кодексу України, а саме: щодо змісту,
форми, необхідного обсягу цивільної
дієздатності, волевиявлення та
настання передбачених договором
правових наслідків, що в свою чергу,
свідчить при чинність усіх положень
укладеного договору.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду не
погоджується з висновками суду першої
інстанції, вважає їх необґрунтованими
та такими, що не відповідають фактичним
обставинам справи, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З вищенаведених правових норм
випливає, що вирішуючи спір про
визнання угоди (правочину) недійсною,
господарський суд встановлює
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними та
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угоди вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди, правоздатність сторін за угодою,
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Згідно з положеннями ст. ст. 626-628
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.3 ст. 692 Цивільного кодексу
України у разі прострочення оплати
товару продавець має право вимагати
оплати товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Ця правова норма є спеціальною і
поширює свою дію лише на
правовідносини, пов'язані з
купівлею-продажем товару, або на
правовідносини, до яких згідно із
чинним законодавством застосовуються
положення про купівлю-продаж.

В ч.3 ст. 692 Цивільного кодексу України
фактично конкретизовано передбачений
ст. 536 цього Кодексу обов'язок боржника
сплачувати встановлений договором або
законом розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
та передбачене ст. 625 цього Кодексу
право продавця вимагати від покупця
сплати 3% річних за весь час
прострочення, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У розумінні зазначених статей проценти
є не відповідальністю, а платою за весь
час користування грошовими коштами, що
не були своєчасно сплачені боржником.

Зі змісту цих статей випливає, що
договором може бути встановлено лише
інший розмір процентів річних, а не
інший спосіб їх обчислення.

Разом із цим, згідно з положеннями ст. 549
Цивільного кодексу України грошовою
сумою, яку боржник повинен передати
кредитору у разі порушення
зобов'язання, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання, є
пеня.

Як уже зазначалось вище, в п.7.2 Договору
передбачено, що у випадку несвоєчасної
оплати товару згідно даного договору
покупець зобов'язаний сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми боргу за кожен день
прострочення.

Окрім того, відповідно до п.4.5 Договору
на суму заборгованості по договору
нараховуються відсотки за
користування товарним кредитом по
ставці 0,1% за кожний день користування.
Нарахування відсотків здійснюється на
суму товарного кредиту, тобто на суму
вартості товару, що передавався на
умовах товарного кредиту, за період з
моменту фактичного відвантаження
товару до моменту сплати покупцем суми
вартості товару, отриманого на умовах
товарного кредиту.

Зазначаючи про відповідність умов
Договору чинному законодавству,
місцевий господарський суд не звернув
увагу на те, що за своєю правовою
природою вищезгадані проценти
підпадають під визначення пені. Тобто,
умовами Договору передбачено подвійне
стягнення пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання покупцем, що не
узгоджується з приписами ст. 61
Конституції України, відповідно до
якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Виходячи з системного аналізу норм
діючого законодавства, колегія суддів
дійшла висновку про те, що зміст
спірного Договору в частині п.4.5 не
відповідає вимогам ч.1 ст. 203 Цивільного
кодексу України, у зв'язку з чим позовні
вимоги є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція по
застосуванню вищевказаних правових
норм наведена в постанові Верховного
Суду України від 24.12.2013р. у справі
№8/5025/1402/12.

Відповідно до ч.1 ст. 111-28 Господарського
процесуального кодексу України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано належних та
допустимих доказів на спростування
викладеного в позові та в апеляційній
скарзі.

Колегією суддів враховано посилання
відповідача на рішення Господарського
суду Київської області у справі
№911/4194/13 від 19.12.2013р. за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зелена-Країна" до
Приватного підприємства „Сагро-Норд"
про стягнення заборгованості за
договором купівлі-продажу №270213/2-ПК від
27.02.2013р. у сумі 613 395,61 грн. Однак вказане
судове рішення ще не набрало законної
сили. До того ж, питання щодо дійсності
(відповідності вимогам діючого
законодавства) умов спірного Договору
не було предметом розгляду та
доказування у вказаній справі.

У відповідності до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

З урахуванням вищевикладених обставин
справи в їх сукупності колегія суддів
дійшла висновку про те, що доводи
апеляційної скарги позивача
підтвердились під час розгляду даної
справи, що в свою чергу свідчить про
неповне з'ясування місцевим
господарським судом обставин, які
мають суттєве значення для справи, а
також невірне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

За результатами перегляду справи
колегія суддів дійшла висновку про те,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення Господарського
суду міста Києва від 27.03.2014р. у справі
№910/1338/14 - скасуванню з прийняттям
нового рішення про задоволення
позовних вимог.

Враховуючи задоволення як позову, так і
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати позивача по сплаті
судового збору за подання позову і
апеляційної скарги підлягають
відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 49, 75, 77, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
підприємства „Сагро-Норд"
задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 27.03.2014р. у справі №910/1338/14
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити
повністю.

3. Визнати недійсним п.4.5 договору
купівлі-продажу №270213/4-ПК від 27.02.2013р.,
укладеного між Приватним
підприємством „Сагро-Норд" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Зелена-Країна".

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зелена-Країна" на
користь Приватного підприємства
„Сагро-Норд" 1 218,00 грн. (одну тисячу
двісті вісімнадцять гривень 00 копійок)
за подання позову та 609,00 грн. (шістсот
дев'ять гривень 00 копійок) за подання
апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста
Києва видати наказ із зазначенням
необхідних реквізитів сторін.

6. Матеріали справи №910/1338/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

М.М. Новіков