м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
№ 910/7811/14 25.06.14
За позовомПриватного акціонерного
товариства "Страхова компанія "АХА
Страхування"до про Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Україна" відшкодування шкоди
в порядку регресу 14 853,33 грн.
Суддя Літвінова
Представники сторін:
від позивача Леонов О.Є. -
представник за дов.;
від відповідача: Данилишин М.С. -
У судовому засіданні 25.06.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "АХА Страхування" до
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Україна» про
відшкодування шкоди в порядку у
розмірі 14 853,33 грн.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.04.2014 порушено провадження у
справі №910/7811/14, розгляд справи
призначено на 26.05.2014.

Ухвалою від 26.05.2014 розгляд справи
відкладено на 25.06.2014, на підставі ст.77
Господарського процесуального кодексу
України.

У відзиві на позов відповідача
зазначив про недоведеність відстав у
відповідача для виплати суми
страхового відшкодування у розмірі
заявленому до стягнення, оскільки
вказана не відповідає положенням п. 22.1
ст. 22 Закону України «Про оцінку майна
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні». Окрім того,
відповідач заперечив проти включення
суму податку на додану вартість до суми
страхового відшкодування.

В судовому засіданні 25.06.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача та
відповідача, господарський суд міста
Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно з п. 1 ст. 352 Господарського
кодексу України, страхування - це
діяльність спеціально уповноважених
державних організацій та суб'єктів
господарювання (страховиків), пов'язана
з наданням страхових послуг юридичним
особам або громадянам
(страхувальникам) щодо захисту їх
майнових інтересів у разі настання
визначених законом чи договором
страхування подій (страхових випадків),
за рахунок грошових фондів, які
формуються шляхом оплати
страхувальниками страхових платежів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
страхування", страхування - це вид
цивільно-правових відносин щодо
захисту майнових інтересів фізичних
осіб та юридичних осіб у разі настання
певних подій (страхових випадків),
визначених договором страхування або
чинним законодавством, за рахунок
грошових фондів, що формуються шляхом
сплати фізичними особами та юридичними
особами страхових платежів (страхових
внесків, страхових премій) та доходів
від розміщення коштів цих фондів.

Пунктом 2 ст. 352 Господарського кодексу
України встановлено, що страхування
може здійснюватися на основі договору
між страхувальником і страховиком
(добровільне страхування) або на основі
закону (обов'язкове страхування).

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про
страхування", страхування може бути
добровільним або обов'язковим.

Страхування наземного транспорту (крім
залізничного), відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 6
Закону України "Про страхування", є
видом добровільного страхування.

В статті 16 Закону України "Про
страхування" визначено, що договір
страхування - це письмова угода між
страхувальником і страховиком, згідно
з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату страхувальнику або іншій
особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

31.05.2012 між АТ "СК АХА Страхування" (далі -
позивач, страховик) та ОСОБА_3 (далі -
страхувальник) укладений Договір
добровільного страхування №ТП7440Га/12п
(далі -Договір), за яким був
застрахований автомобіль "Toyota Corolla"
державний номер НОМЕР_4.

Відповідно до п. 20.2.2 Договору до
страхових ризиків відносяться,
зокрема, дорожньо-транспортна пригода.

27.02.2013 о 16 год. 10 хв. в м. Дніпропетровськ,
н/п Красноармійськ, вул..
Дніпропетровська сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля "Chevrolet Lacetti", державний номер
НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 та
автомобіля "Toyota Corolla" державний номер
НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_3.

27.02.2013 страхувальник звернувсь до
позивача із заявою про настання
страхового випадку та виплату
страхового відшкодування.

Позивач до матеріалів справи надав
звіт №599 від 05.04.2013 про оцінку
транспортного засобу та калькуляції
від 10.03.2013, відповідно до якого вартість
відновлювального ремонту з урахування
коефіцієнту фізичного зносу
автомобіля Toyota Corolla державний номер
НОМЕР_4 - 14 794,75 грн.

Зазначене ДТП відповідно до умов
Договору страхування та норм чинного
законодавства України, визнано
позивачем страховим випадком, про що
складено страховий акт №1.002.13.02488/VESKO09509
від 17.03.2013, відповідно до якого сума
страхового відшкодування, що підлягає
виплаті становить 15 853,33 грн.

Як вбачається з постанови Совєтського
районного суду м. Маківки Донецької
області від 26.04.2013 у справі №3/269/310/2013,
ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого ст.124
КУпАП та накладено на нього
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу у розмірі 340,00 грн.

Постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення - акт
судового розгляду справи, який є
результатом дослідження всіх
документів та з'ясування всіх
необхідних обставин. Таким чином, у
справах про адміністративні
правопорушення, зокрема,
дорожньо-транспортні пригоди, належним
доказом є довідка Державної
автомобільної інспекції, складена на
підставі протоколу про
адміністративне правопорушення. У свою
чергу, протокол - це офіційний документ,
відповідним чином оформлений
уповноваженою особою про вчинення
діяння, яке містить ознаки
правопорушення, передбаченого нормами
Кодексу України про адміністративні
правопорушення.

Отже, остаточний висновок щодо
наявності у діях особи складу
адміністративного правопорушення
міститься у постанові суду.

В результаті правопорушення ОСОБА_4
завдано майнову шкоду ОСОБА_3, а саме
пошкоджено транспортний засіб Toyota Corolla
державний номер НОМЕР_4.

Вартість відновлювального ремонту
автомобіля Toyota Corolla державний номер
НОМЕР_4, визначено на підставі
рахунку-фактури № СФ-АГ-13/03331 від 14.03.2013
та розрахунку суми страхового
відшкодування від 15.03.2013, яка складає 15
853,33 грн.

Відповідно до п. 25.15 Договору
добровільного страхування, страхове
відшкодування сплачується шляхом
перерахування на рахунок СТО згідно з
належним чином оформленими
документами, наданими відповідним
підприємством, про витрати на
компенсацію скоєних збитків
(наряд-замовлення, рахунок, акт
виконаних робіт, тощо), якщо інше не
погоджено між страховиком та вигодо
набувачем. Вказані документи повинні
містити повний перелік робіт, вартість
запчастин та матеріалів, використаних
під час ремонту.

Відповідно до п. д ст. 5 Генерального
договору №ІМА-11-1/2011 від 07.04.2011, банк
(вигодонабувач) зобов'язується
протягом 5 робочих днів надавати на
запит страховика в електронному
вигляді на адреси зазначені в 5.4 цього
Генерального договору, письмове
роз'яснення способу сплати страхового
відшкодування в зв'язку з настанням
страхового випадку за договором
страхування (полісом), за яким банк є
вигодо набувачем.

Судом з'ясовано, що вказане положення
Генерального договору сторонами
договору було дотримано.

Отже, на виконання умов Договору, за
страховим актом №1.002.13.02488/VESKO09509 від
17.03.2013, позивачем за погодженням
вигодонабувача (згідно умов
Генерального договору №ІМА-11-1/2011 про
співробітництво від 07.04.2011 (п. 3.1.18) на
рахунок ТОВ "Автогалс" (СТО) здійснено
страхове відшкодування в сумі 15 853,33
грн., що підтверджується платіжним
дорученням №18 022 від 19.03.2013.

Цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_4 на момент скоєння ДТП, була
застрахована у відповідача на підставі
договору (полісу) АВ/9821109 обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів. Вказаним
договором (полісом АВ/9821109), який був
діючим на дату ДТП (27.02.2013).

Відтак позивач, здійснивши виплату
страхового відшкодування, набув права
потерпілої особи в межах здійсненої
виплати, тобто в сумі 15 853,33 грн.

При цьому, визначивши суму позовних
вимог - 14 853,33 грн., позивач взяв до уваги
суму франшизи (1000,00 грн.) визначену в
страховому полісі відповідача АВ/9821109.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, з метою
досудового врегулювання спору, позивач
31.01.2014 звернувся до відповідача з
вимогою №916/2 про виплату страхового
відшкодування в розмірі 15 853,33 грн., яка
ним отримана 03.02.2014, про що свідчить
підпис уповноваженої особи товариства
на повідомленні про вручення поштового
відправлення.

Однак, вимога залишена відповідачем
без задоволення та відповіді, що стало
підставою для звернення з даним
позовом до суду.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу, способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
в тому числі, відшкодування збитків та
інші способи відшкодування майнової
шкоди.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про
страхування" та ст. 993 Цивільного
кодексу України до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною 2. ст. 1187 Цивільного кодексу
України, передбачено, що шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Згідно з частиною 1 статті 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана майну фізичної
або юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок
взаємодії кількох джерел підвищеної
небезпеки, відшкодовується на
загальних підставах, а саме шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 1191
Цивільного кодексу України особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регрес) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Щодо заперечень відповідача щодо
розміру страхового відшкодування та
підстав його визначення суд зазначає
наступне.

Дійсно статтею 29 Закону України "Про
обов'язкове страхування цивільної
відповідальності власників
транспортних засобів" у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством.

При цьому п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Суд зазначає, що за вказаними нормами
врегульовано правовідносини, пов'язані
у тому числі із визначенням розміру
збитків у правовідносинах у сфері
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів.

Натомість, як було встановлено судом,
правовідносини позивача - ПАТ "СК"АХА
Страхування", і страхувальника - ОСОБА_3,
виникли на підставі договору
добровільного страхування №ТП7440Га/12п
від 31.05.2012, отже добровільним
страхуванням. Вказані правовідносини
не регулюються нормами Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів".

Добровільним же страхуванням, згідно з
ч. 1 ст. 6 Закону України "Про
страхування" - це страхування, яке
здійснюється на основі договору між
страхувальником і страховиком.
Загальні умови і порядок здійснення
добровільного страхування
визначаються правилами страхування,
що встановлюються страховиком
самостійно відповідно до вимог цього
Закону. Конкретні умови страхування
визначаються при укладенні договору
страхування відповідно до
законодавства.

Суд звертає увагу на норми ст. 25
Закону України "Про страхування", якими
визначено, що здійснення страхових
виплат і виплата страхового
відшкодування проводиться страховиком
згідно з договором страхування на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника або третіх осіб,
визначених умовами страхування) і
страхового акта (аварійного
сертифіката), який складається
страховиком або уповноваженою ним
особою (аварійним комісаром) у формі, що
визначається страховиком.

Отже, Закон України "Про страхування" не
містить положень, які б зобов'язували
страховика за договором добровільного
страхування визначити розмір
страхового відшкодування з
урахуванням лише авто товарознавчої
експертизи, а також лише на підставі
звіту про оцінку колісного
транспортного засобу.

Суд зазначає, що звіт про незалежну
оцінку з визначення вартості
матеріального збитку, завданого
власнику транспортного засобу є лише
попереднім оціночним документом, в
якому зазначається про можливу, але не
кінцеву суму, яка необхідна для
відновлення транспортного засобу.

Тому, слід зазначити, що сума
страхового відшкодування виплачена
позивачем на рахунок СТО, на підставі
рахунку-фактури №СФ-АГ-12/03331 від 14.03.2014
ТОВ "Автогалс", а не на підставі звіту
№599 від 05.04.2013.

Крім того, відповідно до умов
Генерального договору про
співробітництво (п. д ст. 5), позивач
пояснив, що погодження вигодонабувачем
на виплату страхового відшкодування на
рахунок СТО було здійснено в
електронному вигляді, що не порушує
умови Генерального договору №ІМА-11-1/2011
від 07.04.2011.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України на
кожну сторону покладено обов'язок
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

З огляду на зазначене, обов'язок
доказування невідповідності розміру
виплаченого позивачем страхового
відшкодування розміру заподіяних
збитків покладається саме на
відповідача.

Отже, з урахуванням вищенаведеного,
заперечення відповідача щодо розміру
збитків виплачених позивачем, судом
визнані необґрунтованими та не
доведеними в порядку ст. 33 ГПК України.

Судом встановлено, що на виконання умов
Договору страхування за страховим
актом №1.002.13.02488/VESKO09509 від 17.03.2013та за
заявою страхувальника перераховано
суму страхового відшкодування на
розрахунковий рахунок ТОВ "Автогалс",
яке надало послуги з ремонту
автомобіля Toyota Corolla державний номер
НОМЕР_4.

За встановленими судами обставинами
справи, позивач здійснивши виплату
страхового відшкодування за договором
добровільного страхування наземного
транспорту, отримав право вимоги, яке
особа, що одержала страхове
відшкодування, мала до особи,
відповідальної за завдані збитки, у
межах фактичних витрат.

Щодо твердження відповідача про
безпідставне включення до суми
страхового відшкодування суму податку
на додану вартість, слід зазначити
наступне.

Стаття 14 Податкового кодексу України
(п.14.1.178.) визначає, що податок на додану
вартість - непрямий податок, який
нараховується та сплачується
відповідно до норм розділу V цього
Кодексу.

Згідно з п. 180.1. ст. 180 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платником податку на
додану вартість є:

1) будь-яка особа, що провадить або
планує провадити господарську
діяльність і реєструється за своїм
добровільним рішенням як платник
податку у порядку, визначеному статтею
183 цього розділу;

2) будь-яка особа, що зареєстрована або
підлягає реєстрації як платник
податку;

3) будь-яка особа, що ввозить товари на
митну територію України в обсягах, які
підлягають оподаткуванню, та на яку
покладається відповідальність за
сплату податків у разі переміщення
товарів через митний кордон України
відповідно до Митного кодексу України,
а також:

особа, на яку покладається дотримання
вимог митних режимів, які передбачають
повне або часткове умовне звільнення
від оподаткування, у разі порушення
таких митних режимів, встановлених
митним законодавством;

особа, яка використовує, у тому числі
при ввезенні товарів на митну
територію України, податкову пільгу не
за цільовим призначенням та/або
всупереч умовам чи цілям її надання
згідно із цим Кодексом, а також будь-які
інші особи, що використовують
податкову пільгу, яку для них не
призначено.

Норми цього пункту не застосовуються
до операцій з ввезення на митну
територію України фізичними особами
(громадянами) чи суб'єктами
підприємницької діяльності, які не є
платниками податку, культурних
цінностей, зазначених у пункті 197.7
статті 197 цього Кодексу;

4) особа, що веде облік результатів
діяльності за договором про спільну
діяльність без утворення юридичної
особи;

5) особа - управитель майна, яка веде
окремий податковий облік з податку на
додану вартість щодо господарських
операцій, пов'язаних з використанням
майна, що отримане в управління за
договорами управління майном.

Для цілей оподаткування господарські
відносини між управителем майна з
власної господарської діяльності та
його діяльності з управління майном
прирівнюються до відносин на основі
окремих цивільно-правових договорів.
Норми цього підпункту не поширюються
на управителів майна, які здійснюють
управління активами інститутів
спільного інвестування, фондів
банківського управління, фондів
фінансування будівництва та фондів
операцій з нерухомістю, створених
відповідно до закону;

6) особа, що проводить операції з
постачання конфіскованого майна,
знахідок, скарбів, майна, визнаного
безхазяйним, майна, за яким не
звернувся власник до кінця строку
зберігання, та майна, що за правом
успадкування чи на інших законних
підставах переходить у власність
держави (у тому числі майна,
визначеного у статті 172 Митного кодексу
України), незалежно від того, чи досягає
вона загальної суми операцій із
постачання товарів/послуг, визначеної
пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу, а
також незалежно від того, який режим
оподаткування використовує така особа
згідно із законодавством;

7) особа, що уповноважена вносити
податок з об'єктів оподаткування, що
виникають внаслідок поставки послуг
підприємствами залізничного
транспорту з їх основної діяльності, що
перебувають у підпорядкуванні
платника податку в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до п. 185.1. ст. 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
податком на додану вартість є операції
платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу;

в) ввезення товарів (супутніх послуг) на
митну територію України в митному
режимі імпорту або реімпорту (далі -
імпорт);

г) вивезення товарів (супутніх послуг) у
митному режимі експорту або реекспорту
(далі - експорт);

ґ) виключено;

д) виключено;

е)постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Як вбачається з п. 196.1.3. ст. 196
Податкового кодексу України не є
об'єктом оподаткування податком на
додану вартість операції з надання
послуг із страхування, співстрахування
або перестрахування особами, які мають
ліцензію на здійснення страхової
діяльності відповідно до закону, а
також пов'язаних з такою діяльністю
послуг страхових (перестрахових)
брокерів та страхових агентів.

Суд зазначає про те, що здійснювати
стягнення страхової виплати з
урахуванням податку на додану вартість
можливо лише у разі здійснення
відновлювального ремонту автомобіля
платником податку на додану вартість.

Дана правова позиція підтверджується
практикою Верховного Суду України при
розгляді цивільних справ, що виникають
з договорів страхування.

Судом встановлено, що відновлювальний
ремонт пошкодженого внаслідок
вищезазначеної ДТП автомобіля
здійснила ТОВ "Автогалс", який є
платником податку на загальних
підставах.

Враховуючи зазначене, у разі якщо
страхові суми не перераховуються
безпосередньо потерпілим, а
спрямовуються на придбання у платника
податку на додану вартість послуг по
ремонту, заміщенню, відтворенню
застрахованого об'єкта чи
товарно-матеріальних цінностей, які
мають бути використані в процесі його
ремонту (запчастини та інші витратні
матеріали тощо), то розрахунок суми
виплати та таке придбання здійснюється
з урахуванням сум податку на додану
вартість, які включаються до вартості і
виділяються окремим рядком у
розрахункових документах.

ТОВ "Автогалс" надавала послуги з
ремонту пошкодженого транспортного
засобу, тому є платником податку на
додану вартість, з урахуванням
зазначеного, тому вартість суми
податку на додану вартість було
включено до вартості наданих послуг,
про що зазначено в рахунку-фактурі
№СФ-АГ-13/03331 від 14.03.2014.

Тому заперечення щодо включення у
вартість страхового відшкодування
розмір податку на додану вартість
визнані судом як необґрунтованими та
безпідставними.

Інші заперечення відповідача наведені
у відзиві на позов, в порядку ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, не доведені належними
доказами, а доводи позивача не
спростовані.

Отже, позовні вимоги підлягають
задоволенню у розмірі 14 853,33 грн.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін
довести ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до вимог статті 34 ГПК
України господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи.

Втім ніякі докази не мають для суду
заздалегідь встановленої сили і
оцінюються судом в розумінні вимог
статті 43 ГПК України за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

У зв'язку із задоволенням позову,
згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається на
відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія "Україна"
(02140, м. Київ, вул. Ревуцького, 42-Г, код
30636550) на користь Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "АХА Страхування" (04070, м. Київ,
вул. Іллінська, 8, код 20474912) суму
матеріальної шкоди завданої в
результаті ДТП у розмірі 14 853,33 грн.
(чотирнадцять тисяч вісімсот п'ятдесят
три гривні 33 коп.) та 1 827,00 грн. (одна
тисяча вісімсот двадцять сім гривень 00
коп.) судового збору.

3.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

4.Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 01.07.2014.

Суддя

М.Є. Літвінова