м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
комунального підприємства
«Чоколівське» Солом'янської районної у
до товариства з обмеженою
відповідальністю «Центр технічної
про стягнення 31 207, 30 грн.
Суддя Кирилюк Т.Ю. (головуючий)
Суддя Сташків Р.Б.
Суддя Ярмак О.М.
Позивача: не з`явились
Відповідача: представник Цимай Р.С.
(довіреність від 18.09.2013)
Обставини справи:
Комунальне підприємство
«Чоколівське» Солом'янської районної в
місті Києві державної адміністрації
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр
технічної безпеки» про стягнення 31 207,
30 грн., (у тому числі: 22 247, 24 грн. -
основного боргу, 1 358, 70 грн. - інфляційні
втрати, 1 045, 54 грн. - 3 % річних та 6 555, 82
Позовну заяву обґрунтовано тим, що
Відповідач неналежним чином виконує
зобов'язання за договором від 01.04.2008.
Через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва 05
липня 2013 року представник Позивача
подав заяву про зменшення розміру
позовних вимог. Відповідно до поданої
заяви просить суд стягнути з
Відповідача 30 091, 95 грн., (у тому числі: 21
435, 98 грн. - основного боргу, 1 305, 52 грн. -
інфляційні втрати, 1 005, 47 грн. - 3 % річних
та 6 344, 98 грн. - пені).
Рішенням Господарського суду міста
Києва від 09.10.2013 у справі № 5011-31/17258-2012
позов задоволено частково. Стягнуто з
товариства з обмеженою
відповідальністю "Центр технічної
безпеки" на користь комунального
підприємства "Чоколівське"
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації
заборгованість у розмірі 21 435 грн. 98
коп., пеню у розмірі 6 344 грн. 98 коп., 3%
річних у розмірі 1 005 грн. 47 коп., індекс
інфляції у розмірі 1 032 грн. 99 коп. В
іншій частині у задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 11.12.2013 рішення
Господарського суду міста Києва від
09.10.2013 у справі № 5011-31/17258-2012 залишено
без змін.

Постановою Вищого Господарського
суду України від 20.02.2014 рішення
Господарського суду міста Києва від
09.10.2013 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
11.12.2013 у справі № 5011-31/17258-2012 скасовано, а
справу направлено на новий розгляд до
Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату
Господарського суду міста Києва від
05.03.2014 № 04-23/85 призначено повторний
автоматичний розподіл справи №
5011-31/17258-2012, за результатами якого
справу передано для подальшого
розгляду судді Кирилюк Т.Ю.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 справу № 5011-31/17258-2012
прийнято до свого провадження та
призначено її розгляд на 18.03.2014.

Відповідно до статті 77
Господарського процесуального кодексу
України у судовому засіданні з 18.03.2014 до
01.04.2014 оголошувалась перерва.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 01.04.2014 призначено
колегіальний розгляд справи №
5011-31/17258-2012.

Розпорядженням Заступника Голови
Господарського суду м. Києва від 01.04.2014
затверджено колегію суддів в
наступному складі суддів: Кирилюк Т.Ю.
(головуючий), суддя Літвінова М.Є. та
суддя Сташків Р.Б.

Відповідно до статті 77 Господарського
процесуального кодексу розгляд справи
відкладався.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 20.05.2014 продовжено строк
вирішення спору до 16.06.2014.

Розпорядженням Заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
02.06.2014 у зв'язку з перебуванням судді
Літвінової М.Є. на лікарняному, справу
передано на розгляд колегії суддів у
складі: головуючий суддя Кирилюк Т.Ю.,
суддя Сташків Р.Б. та суддя Ярмак О.М.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.06.2014 справу № 5011-31/17258-2012
прийнято до свого провадження.

В судовому засіданні з 03.06.2014 до 17.06.2014
відповідно до статті 77 Господарського
процесуального кодексу України
оголошувалась перерва.

Представник Позивача у судовому
засіданні 03.06.2014 підтримав вимоги,
викладені в заяві про зменшення
розміру позовних вимог та просив їх
задовольнити у повному обсязі.

Представник Відповідача у письмових
поясненнях та відзиві зазначив про те,
що на момент укладення договору не був
власником приміщення за адресою: вул.
Мартиросяна, 18 загальною площею 317, 9
кв.м. та споживачем комунальних послуг.
Також посилається на те, що рахунки про
сплату на його адресу не надходили та
Позивачем не вірно застосовано тарифи
при здійсненні розрахунків, оскільки
Відповідач не зобов'язаний оплачувати
послуги за вивезення сміття,
обслуговування сходових клітин та
ліфтів. В частині стягнення пені
зазначив про те, що при здійсненні
розрахунку Позивач не врахував вимоги
частини шостої статті 232
Господарського кодексу України.

У судове засідання 17.06.2014
представник Позивача не з`явився, про
причини неявки суд не повідомив.

Представник Відповідача 17.06.2014 через
відділ діловодства Господарського
суду міста Києва подав контррозрахунок
за договором № 3580 від 01.04.2008, в якому
просив суд застосувати строки позовної
давності за період з серпня 2009 року по
листопад 2009 року.

Судом у відповідності з вимогами
статті 811 Господарського
процесуального кодексу України
складено протоколи судових засідань,
які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 17.06.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини рішення
суду.

Заслухавши пояснення представників
Позивача, Відповідача, дослідивши
наявні у матеріалах справи докази
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем та Відповідачем 01 квітня 2008
року укладено договір № 3580, відповідно
до якого Позивач зобов'язався надавати
Відповідачу комунальні послуги в
підвальному приміщенні загальною
площею 317, 9 кв.м. за адресою: вул.
Мартиросяна, 18, а останній сплачувати
їх вартість.

Згідно статті 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до пункту 2.6 договору № 3580
від 01.04.2008 Відповідач зобов'язався
сплачувати Позивачу експлуатаційні
витрати, розмір яких на день укладення
договору становить 0, 76 грн. за 1 к.в.м. (241,
6 грн.). З наявної у матеріалах справи
копії наказу № 65 Позивача від 28 лютого
2006 року вбачається, що розмір
експлуатаційних зборів для орендарів,
які орендують приміщення, розташовані
в будинках, не обладнаних ліфтами склав
0, 76 грн. за 1 кв.м. займаної загальної
площі.

Умовами договору, зокрема, пунктом 2.6
договору № 3580 від 01.04.2008 сторони
погодили, що розмір експлуатаційних
витрат може коригуватись без
додаткового погодження сторін в
залежності від фактичних витрат в
звітному періоді.

У зв'язку зі зміною тарифів відповідно
до наказу Позивача № 31 від 02.03.2009 з 01
березня 2009 року розмір експлуатаційних
зборів для Відповідача за договором №
3580 від 01.04.2008 становить 1, 46 грн. за 1 кв.м.
займаної площі (556, 96 грн.).

Згідно Розпорядження виконавчого
органу Київської міської державної
адміністрації № 978 від 31.08.2009 з 01 лютого
2010 року та наказу Позивача № 9 від 11.01.2010
розмір експлуатаційних витрат для
Відповідача склав 1, 40 грн. за 1 кв.м.
займаної площі (445, 06 грн.).

З 01 березня 2011 року розмір
експлуатаційних витрат склав 1, 6605 грн.
за 1 кв.м. займаної площі (633, 44 грн).

Відповідач згідно пункту 2.7 договору
№ 3580 від 01.04.2008 зобов`язався також
сплачувати за встановленими тарифами
розмір відшкодувань витрат за технічне
та аварійне обслуговування
внутрішньобудинкових мереж
водопостачання та опалення
(відшкодування внутрішньобудинкових
мереж).

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що позовна вимога
ґрунтується на договорі № 3580 від 01.04.2008.
Зазначений договір регулює відносини з
постачання опалення, гарячого та
холодного водопостачання,
експлуатаційних витрат.

Скасовуючи рішення судів попередніх
інстанцій Вищий господарський суд
України в постанові від 20.02.2014 зазначив
про те, що судами не було перевірено
розрахунків розміру заявлених вимог,
зокрема, щодо розмежування суми
основного боргу за видами комунальних
послуг, не взято до уваги доводи
Відповідача щодо неотримання останнім
рахунків та не наведено розрахунків, з
яких виходив суд при задоволенні
позовних вимог.

Відповідно до статті 111-12
Господарського процесуального кодексу
України вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції, є
обов'язковими для суду першої
інстанції під час нового розгляду
справи.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 зобов`язано Позивача
письмово розмежувати суму основного
боргу за видами комунальних послуг.

Зі змісту наданих Позивачем письмових
пояснень вбачається, що позовні вимоги
включають лише один вид послуг, яким є
експлуатаційні витрати (утримання
будинку та прибудинкової території).
Також у письмових поясненнях
представник Позивача зазначив про те,
що нарахування за експлуатаційні
витрати здійснювались за тарифами,
встановленими рішеннями органів
місцевого самоврядування.

Таким чином, судом встановлено, що
сума, яку просить стягнути Позивач з
Відповідача складається з боргу за
експлуатаційні витрати за період з
cерпня 2009 року по листопад 2012 року у
розмірі 21 435, 98 грн.

У письмовому відзиві представник
Відповідача зазначив про те, що
Позивачем не вірно застосовано тарифи
при здійсненні розрахунків, оскільки
Відповідач не зобов'язаний сплачувати
витрати за вивезення сміття,
обслуговування сходових клітин та
ліфтів.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, сторони на момент укладання
договору № 3580 від 01.04.2008 встановили
тариф, що застосовувався для орендарів,
які орендують приміщення, розташовані
в будинках, не обладнаних ліфтами.
Доказів звернення Відповідача до
Позивача про зміну встановлених
договором № 3580 від 01.04.2008 тарифів
згідно встановленої методики
визначення розміру відшкодування
витрат на утримання та обслуговування
будинків та прибудинкових територій у
матеріалах справи відсутні та суду не
надані.

З урахуванням наведеного, суд не
погоджується з означеним твердженням
Відповідача.

Однак, судом здійснено перерахунок
суми основного боргу за експлуатаційні
витрати враховуючи методику
нарахування та згідно змінених
розпорядженнями тарифів, відповідно до
якого вартість наданих послуг за
період з серпня 2009 року по листопад 2012
року становить 22 429, 78 грн.

Проте враховуючи, що Позивачем
заявлено вимогу про стягнення
основного боргу у розмірі 21 435, 98 грн., а
суду не надано право виходити за межі
позовних вимог, судом розглядається
вимога про стягнення основного боргу у
заявленому Позивачем розмірі.

Доводи, викладені у письмовому
відзиві стосовно обов'язку Позивача
направляти рахунки на адресу
Відповідача не відповідають
обставинам справи, оскільки розрахунки
за договором № 3580 від 01.04.2008 Відповідач
повинен здійснювати незалежно від
результатів господарської діяльності
щомісячно, до першого числа наступного
за звітним (пункт 4.1).

У письмових поясненнях представник
Відповідача зазначив про те, що строк
дії договору № 3580 від 01.04.2008
встановлено з 01 квітня 2008 року по 01
квітня 2009 року та не передбачено його
продовження на кожний наступний строк.

Відповідно до пункту 5.1 договору № 3580
від 01.04.2008 строк його дії сторони
погодили з 01 квітня 2008 року по 01 квітня
2009 року. Дія договору продовжується на
наступний строк, якщо жодна із сторін
до його закінчення не попередить іншу
сторону про припинення договору (пункт
5.2).

Враховуючи, що в матеріалах справи
відсутня письмова згода обох сторін на
розірвання договору, а умовами
договору № 3580 від 01.04.2008 не передбачено
односторонньої відмови від договору,
суд не погоджується з твердженням
Відповідача про те, що строк договору №
3580 від 01.04.2008 закінчився.

Відповідно до статті 626 Цивільного
кодексу України договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
до виконання сторонами.

Частина 1 статті 193 Господарського
кодексу України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Одностороння відмова від виконання
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідач надав суду клопотання про
застосування правових наслідків
спливу строку позовної давності за
період з серпня 2009 року по листопад 2009
року.

Відповідно до статті 257 Цивільного
кодексу України до вимог про стягнення
заборгованості застосовується
загальний строк позовної давності у
три роки.

До вимог про стягнення неустойки
частиною другою статті 258 Цивільного
кодексу України встановлено
спеціальну позовну давність
тривалістю в один рік.

За правовим приписом частини п'ятої
статті 261 Цивільного кодексу України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Таким чином, на момент подання позовної
заяви строк, у межах якого Позивач мав
право у примусовому порядку поновити
порушене Відповідачем право на суму 2
227, 80 грн., сплинув.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою відповідно до
пунктів 3 та 4 статті 267 Цивільного
кодексу України для відмови у
задоволені позовної вимоги. Позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Відповідачем надано суду заяву про
застосування правових наслідків
спливу строку позовної давності.

Оскільки строк позовної давності щодо
вимог Позивача про стягнення з
Відповідача заборгованості за період з
серпня 2009 року по листопад 2009 року
сплинув та враховуючи відсутність
підстав для його поновлення суд
відмовляє у задоволенні позовної
вимоги про стягнення основного боргу у
розмірі 2 227, 80 грн.

Враховуючи, що доказів сплати
заборгованості за експлуатаційні
витрати Відповідачем суду не надано,
позовна вимога про стягнення основного
боргу підлягає частковому задоволенню
у розмірі 19 208, 18 грн.

Під час розгляду справи судом
встановлено, що Відповідач вчинив
господарське правопорушення, яке
полягало у невиконанні прийнятих на
себе зобов'язань за господарським
договором в частині сплати коштів за
надані послуги.

Статті 216-218 Господарського кодексу
України та стаття 611 Цивільного кодексу
України передбачають, що у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, якими, зокрема, є
сплата неустойки.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу
України особа, яка порушила
зобов'язання несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлене договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відповідачем не надано суду будь-яких
підтверджень того, що неналежне
виконання господарського зобов'язання
сталось не з його вини.

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пунктом 4.2 договору № 3580 від 01.04.2008
передбачено, що за несвоєчасну оплату
платежів, які передбачені договором,
нараховується пеня у розмірі 1 % від
суми боргу за кожний день затримки
платежів, але не більше 100 % суми боргу.

У постанові Вищого Господарського
суду України від 20.02.2014 зазначено про
те, що судами не взято до уваги вимоги
частини 6 статті 232 Господарського
кодексу України при здійсненні
нарахування пені за період з грудня 2011
року по листопад 2012 року. Однак, згідно
наявного в матеріалах справи
розрахунку Позивача, нарахування пені
здійснюється не на загальну суму боргу,
а з урахуванням встановленого
щомісячного розміру експлуатаційних
витрат за пів року окремо по кожній
сумі.

Згідно частини другої статті 343
Господарського кодексу України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
встановлює, що розмір пені,
передбачений статтею 1 Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору № 3580 від 01.04.2008
сторони визначили відповідальність за
порушення зобов'язання щодо строків
оплати наданих послуг, проте
враховуючи вищезазначені норми, розмір
пені, що підлягає стягненню, має бути
обмежений у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ у відповідний
період.

Таким чином, суд задовольняє вимогу
про стягнення пені за період з грудня
2011 року по листопад 2012 року у розмірі 1
100, 76 грн., враховуючи розмір подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла у
зазначений період.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми.

Беручи до уваги, що втрати, пов'язані з
інфляційними процесами в державі за
своєю правовою природою є компенсацією
за понесені збитки, спричинені
знеціненням грошових коштів, а три
відсотки річних - платою за
користування коштами, що не були
своєчасно сплачені боржником, суд
вважає, що зазначені позовні вимоги є
правомірними та підлягають частковому
задоволенню.

Оскільки нарахування 3 % річних та
інфляційних втрат здійснюється на суму
боргу у розмірі 19 208, 18 грн., позовні
вимоги в цій частині підлягають
частковому задоволенню за період з
грудня 2009 року по листопад 2012 року, тому
до стягнення підлягає 3 % річних у
розмірі 891, 43 грн. та 955, 84 грн. -
інфляційні втрати (з урахуванням
від'ємного інфляційного показника при
здійсненні розрахунку за спірний
період).

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
заявлені комунальним підприємством
«Чоколівське» Солом'янської районної в
місті Києві державної адміністрації
вимоги документально підтверджені, а
отже такі, що підлягають частковому
задоволенню у розмірі 22 156, 21 грн.

Відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, з Відповідача стягуються
понесені Позивачем судові витрати
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
статями 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд міста Києва, -

В И Р І
Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Центр технічної
безпеки» (04114, м. Київ, вул. Макіївська,
будинок 8 н/п 127, ідентифікаційний код
33635083) на користь комунального
підприємства «Чоколівське»
Солом'янської районної у місті Києві
державної адміністрації (03087, м. Київ,
вул. Волинська, будинок 4А,
ідентифікаційний код 35756971) 19 208
(дев'ятнадцять тисяч двісті вісім) грн.
18 коп. - основного боргу, 891 (вісімсот
дев'яносто одна) грн. 43 коп. - 3 % річних, 955
(дев'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 84 коп. -
інфляційні втрати, 1 100 (одна тисяча сто)
грн. 76 коп. - пені та 1 142 (одна тисяча сто
сорок дві) грн. 69 коп. - витрати по сплаті
судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Видати наказ.

Повне рішення складено: 20.06.2014.

Головуючий суддя
Т.Ю.
Кирилюк

Суддя

Р.Б.Сташків

Суддя
О.М. Ярмак