ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2014 р.
Справа № 917/300/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя
Ільїн О.В. , суддя Черленяк М.І.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - Шанько І.О. (довіреність №
29/1 від 17 червня 2014 року),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх.
№1284П/1-6) на рішення господарського суду
Полтавської області від 17 квітня 2014
року у справі № 917/300/14

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Райз-Максимко", м.
Червонозаводське Лохвицького району
Полтавської області

до Приватного підприємства
"Амарант-Агро", с. Вирішальне
Лохвицького району Полтавської
області

про стягнення 5 031 445,17 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 17 квітня 2014
року у справі № 917/300/14 (суддя Тимошенко
К.В.) позов задоволено частково.
Стягнуто з Приватного підприємства
"Амарант-Агро" на користь Приватного
акціонерного товариства
"Райз-Максимко" 4 747 034.36 грн. основного
боргу, 115 819,12 грн. пені, 52 583,69 грн. річних
та 70 580,00 грн. судового збору; в частині
стягнення пені на суму 115608,60 грн. та
інфляційних у розмірі 399,40 грн. -
відмовлено.

Відповідач - Приватне підприємство
"Амарант-Агро" з рішенням місцевого
господарського суду не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Полтавської області від 17 квітня 2014
року у справі № 917/300/14 скасувати та
прийняти нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги,
відповідач зазначає, що під час
розгляду справи судом першої інстанції
не були встановлені фактичні її
обставини, подані докази в їх
сукупності не досліджені повно і
всебічно, висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи і їм не надано належної
юридичної оцінки. Зокрема, суд не взяв
до уваги, що спірний договір від 01
червня 2012 року про відшкодування
понесених витрат не був укладеним,
оскільки між сторонами не було
досягнуто всіх істотних умов договору,
зокрема, відсутній додаток №1 до
договору; не надав належної оцінки
документам, якими позивач
підтверджував суму понесених витрат;
не надана оцінка щодо наявності
розбіжностей в документах.

23 червня 2014 року на адресу Харківського
апеляційного господарського суду
позивач надіслав відзив на апеляційну
скаргу (вх.4913). У відзиві на апеляційну
скаргу позивач просить залишити
оскаржуване рішення без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

На думку позивача, висновки, викладені
в оскаржуваному рішенні, відповідають
дійсним обставинам справи, їм дана
належна оцінка. Судом правомірно
зазначено, що в договорі, укладеному
між сторонами 01 червня 2012 року,
встановлена належна до сплати сума
грошових коштів та строк її сплати,
договір є укладеним та підлягає
виконанню. Нарахована сума штрафних
санкцій відповідає розрахунку та вірно
була стягнута судом на користь
позивача.

23 червня 2014 року через канцелярію
Харківського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшли додаткові пояснення до
апеляційної скарги (вх.4954) разом із
додатковими документами, такими як:
статут підприємства; довідка № 158-15/02/23
від 17 червня 2014 року, складена
Полтавською філією ДУ
«Держгрунтохорона»; матеріали
паспортизації земель
сільськогосподарського призначення по
ПП «Амарант-Агро» Лохвицького району
Полтавської області, які були долучені
до матеріалів справи.

В додаткових поясненнях до апеляційної
скарги відповідач посилається,
зокрема, на те, що при ухваленні
оскаржуваного рішення, суд першої
інстанції взяв до уваги докази,
представлені позивачем, які є
неналежними, оскільки не мають жодного
відношення до взаємовідносин сторін.
Місцевий господарський суд не
встановив факту, на підставі якого був
зроблений розрахунок вартості
виконаних робіт, що підлягав
відшкодуванню.

24 червня 2014 року позивачем було
надіслано електронною поштою
клопотання (вх.4971) про розгляд справи
без участі його представника за
наявними у справі матеріалами з
урахуванням правової позиції,
викладеної у відзиві на апеляційну
скаргу.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги та відзиву на неї, розглянувши
справу відповідно до вимог статті 101
Господарського процесуального кодексу
України, вислухавши пояснення
представника відповідача, перевіривши
повноту встановлення місцевим
господарським судом обставин, що мають
значення для справи та правильність
застосування норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
Приватного сільськогосподарського
підприємства "Приват Агро" підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення,
господарський суд першої інстанції
виходив з того, що 01 червня 2012 року
сторони уклали договір про
відшкодування понесених витрат.
Сторони погодили в цьому договорі
належну до сплати суму та строки її
погашення. На виконання цього договору
відповідачем не в повному обсязі були
відшкодовані понесені витрати, у
зв'язку із чим у відповідача перед
позивачем склалась заборгованість у
розмірі 4 747 034,36 грн. У зв'язку із
порушенням відповідачем грошового
зобов'язання, позивачем були
нараховані пеня, інфляційні та річні,
які були частково задоволені місцевим
господарським судом.

Застосовуючи до спірних правовідносин
приписи статей 6, 525-526, 625, 629, 638
Цивільного кодексу України та статей
180, 231, 232 Господарського кодексу
України, суд першої інстанції дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог про стягнення з
відповідача на користь позивача 4 747034,36
грн. основного боргу, 115 819,12 грн. пені, 52
583,69 грн. річних та судового збору на
суму 70 580,00 грн.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком місцевого господарського
суду з огляду на наступне.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України визначає договір як
домовленість двох або більше сторін, що
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно статті 193 Господарського
кодексу України та статті 526
Цивільного кодексу України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до закону,
інших актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Як убачається із матеріалів справи 05
серпня 2011 року між Приватним
акціонерним товариством
"Райз-Максимко" та Приватним
підприємством "Амарант-Агро" був
укладений договір суборенди земельних
ділянок, строк дії якого обумовлено
сторонами до 31 грудня 2011 року.

Відповідно до умов цього договору
Орендар - Приватне підприємство
«Амарант-Агро» надає, а Суборендар -
Приватне акціонерне товариство
«Райз-Максимко» приймає в строкове
платне користування земельну ділянку,
загальною площею 1774,6466 га, для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, яка знаходиться на
території Вирішальненської сільської
ради Лохвицького району Полтавської
області.

Пунктом 8 договору суборенди
передбачено, що суборендар має право на
поновлення дії договору на новий
термін, за умови повідомлення орендаря
не пізніш за 2 місяці до його
закінчення.

Такого повідомлення не відбулось, у
зв'язку із чим даний договір припинив
свою дію 31 грудня 2011 року.

Пунктом 22 цього договору передбачено,
що поліпшення стану земельної ділянки,
проведені суборендарем за письмовою
згодою з орендарем землі, підлягають
відшкодуванню.

Умови, обсяги і строки відшкодування
суборендарю витрат за проведені ним
поліпшення стану земельної ділянки
визначаються окремим додатковим
договором сторін.

01 червня 2012 року на виконання умов
договору суборенди від 05 серпня 2011
року, між позивачем та відповідачем був
укладений договір про відшкодування
понесених витрат.

Пунктами 1, 2 даного договору
передбачено, що відповідач
зобов'язується відшкодувати понесені
позивачем витрати внаслідок
проведення поліпшення стану
суборендованих земельних ділянок,
шляхом внесення гербіцидів,
пестицидів, та інших речовин, що
проводилось в процесі агро
виробництва.

Сторони погодили розмір витрат на
проведення поліпшення суборендованих
земель, який становить - 6 347 034,36 грн. з
врахуванням ПДВ, в розмірі 1 057839,06 грн.

Пунктом 3.1 цього договору передбачено,
що відшкодування понесених витрат
проводиться на підставі розрахунку,
складеному за участю спеціалістів
сторін (додаток 1) та є невід'ємною
частиною цього договору.

Задовольняючі позовні вимоги, місцевий
господарський суд взяв до уваги тільки
укладений між сторонами договір про
відшкодування понесених витрат від 01
червня 2012 року, та визнав те, що
погоджена сторонами договору належна
до сплати сума (6 347034,36 грн.), строки її
сплати (затверджений в пункті 4
договору графік) і умови договору не
пов'язані з виникненням зобов'язання у
відповідача у відповідності до пункту
3.1. договору про відшкодування
понесених витрат та зазначив, що
відсутність додатку 1 не звільняє
відповідача від виконання взятого на
себе зобов'язання по відшкодуванню
витрат.

Не враховані судом першої інстанції та
були відхилені посилання відповідача
на те, що зазначений в договорі розмір
витрат не підтверджений первинними
бухгалтерськими документами, які були
надані позивачем, оскільки по суті
зводиться до перегляду умов договору.

Втім, колегія суддів не може погодитись
з таким висновком суду, виходячи з
наступного.

З аналізу долученої судом першої
інстанції до справи первинної
бухгалтерської документації, на
підтвердження суми позовних вимог,
вбачається, що акти використання
мінеральних добрив, органічних і
бактеріальних добрив та засобів
хімічного захисту рослин, складені в
травні, червні, липні і серпні 2012 року,
тоді як вказані речовини мали
вноситися та списуватися в 2011 році, під
час дії договору суборенди від 05 серпня
2011року, тобто до 01 січня 2012 року.

Крім того, інформація в цих актах
суперечить інформації, що міститься в
наданих суду шляхових листах (нарядах)
трактора, де відображено, що Позивачем
здійснювалися дії по внесенню
безводного аміаку під цукровий буряк,
культивація, дискування та внесення
мінеральних добрив в серпні, вересні та
жовтні 2011 року, але їх використання
відбулося, згідно актів, лише в травні,
червні, липні і серпні 2012 року.

Також, шляхові листи (наряди) трактора
містять інформацію про проведення
робіт з цукровим буряком, погрузку
його на автомашину, дискування,
культивацію, внесення безводного
аміаку до грунту, проте все це
проводилося на полях, що належать
Приватному акціонерному товариству
"Райз-Максимко", а не на полях
Приватного підприємства
«Амарант-Агро».

Проте, у відповідності до статуту
Приватного підприємства
«Амарант-Агро», який був долучений до
матеріалів справи в апеляційній
інстанції, підприємство відповідача
займається вирощуванням зернових
культур (крім рису), бобових культур та
насіння олійних культур, розведенням
свійської птиці, оптовою торгівлею
зерном, необробленим тютюном, насінням
і кормами для тварин, оптовою торгівлею
молочними продуктами, яйцями,
харчовими оліями та жирами, розведення
свиней тощо, та не займається
вирощуванням цукрового буряку.

Статтею 37 Закону України «Про охорону
земель» передбачено, що власники та
землекористувачі, в тому числі
орендарі, земельних ділянок
зобов'язані здійснювати заходи щодо
охорони родючості ґрунтів, передбачені
цим Законом та іншими
нормативно-правовими актами України.

З метою здійснення контролю за
динамікою родючості ґрунтів
систематично проводиться їх
агрохімічне обстеження, видаються
агрохімічні паспорти, в яких
фіксуються початкові та поточні рівні
забезпечення поживними речовинами
ґрунтів і рівні їх забруднення. Дані
агрохімічної паспортизації земель
використовуються в процесі
регулювання земельних відносин при:
передачі у власність або наданні в
користування, в тому числі в оренду,
земельної ділянки; зміні власника
земельної ділянки або
землекористувача; проведенні грошової
оцінки земель; визначенні розмірів
плати за землю; здійсненні контролю за
станом родючості ґрунтів.

На виконання цього Закону та
враховуючи норми земельного
законодавства, відповідачем було
замовлено агрохімічне обстеження
земель сільськогосподарського
призначення с.Вирішальне Лохвицького
району, за результатом якого були
складені агрохімічні паспорти полів з
показниками за період після повернення
землі з суборенди та проведення
поліпшення позивачем.

Копії матеріалів паспортизації земель
сільськогосподарського призначення по
Приватному підприємству
«Амарант-Агро» Лохвицького району
Полтавської області були долучені
колегією суддів до матеріалів справи.

За результатами вищенаведеного
дослідження була складена довідка №
158-15/02/23 від 17 червня 2014 року, з якої
вбачається виніс елементів живлення з
урожаєм переважив їх внесення
мінеральними добривами, що дає
підстави дійти висновку про
виснаженість полів та про відсутність
їх поліпшення.

Колегія суддів вважає, що місцевий
господарський суд не врахував
зазначених вище обставин.

Рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичним
обставинам справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Відповідно до статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

При цьому, належністю доказів є
спроможність фактичних даних містити
інформацію щодо обставин, що входять до
предмета доказування, слугувати
аргументами (посилками) у процесі
встановлення об'єктивної істини.

Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях, а у відповідності до
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України, докази
підлягають оцінці у їх сукупності.

Як вже було зазначено в цій постанові,
пунктом 3.1. договору про відшкодування
понесених витрат від 01 червня 2012 року
передбачено, що відшкодування
понесених витрат проводиться на
підставі розрахунку, складеному за
участю спеціалістів сторін (додаток №1)
та є невід'ємною частиною цього
договору. Таким додатком повинно було
визначено найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(виконаних робіт, послуг), а також
вимоги до їх якості, тощо.

Додаток 1 до договору про відшкодування
понесених витрат від 01 червня 2012 року
не погоджували (т. 1 а.с. 133).

Судове рішення не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Позивач також не довів
первинно-бухгалтерською документацією
вартість понесених витрат, що
підлягали відшкодуванню в сумі 4 747034,36
грн.

Разом з тим, як свідчить з акту звірки
взаєморозрахунків, позивачем
підтверджена заборгованість
відповідача на суму 1 600 000 грн.

Грошові кошти сплачені платіжними
дорученнями та авізо від 11 травня 2013
року, які містяться в матеріалах справи
(т. 1 а.с.17-21).

Отже, позивачем не доведено, на
підставі яких документів він
розрахував вартість робіт, що підлягає
відшкодуванню. В матеріалах справи
відсутній розрахунок наданих послуг
позивачем.

Оскільки порушення основного
зобов'язання позивачем не доведено, то
відсутні підстави для задоволення
вимог щодо стягнення з відповідача
пені, інфляційних та річних.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
при прийнятті оскаржуваного рішення
місцевий господарський суд неповно
з'ясував обставини справи; мали місце
недоведені обставини, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Приватного
підприємства «Амарант-Агро» підлягає
задоволенню, а рішення господарського
суду Полтавської області від 17 квітня
2014 року у справі № 917/300/14 підлягає
скасуванню.

Судовий збір, у відповідності до статті
49 Господарського процесуального
кодексу України у спорах, що виникають
при виконанні договорів, покладається
на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Рішенням суду стягнутий з відповідача
на користь позивача судовий збір у
розмірі 70 580,00 грн. Згідно підпункту 4
пункту 2 частини 1 статті 4 Закону
України "Про судовий збір" ставка
судового збору за подання до
господарського суду апеляційної
скарги на рішення суду встановлюється
у розмірі 50 відсотків ставки, що
підлягає сплаті при поданні позовної
заяви, а у разі подання позовної заяви
майнового характеру - 50 відсотків
ставки, обчисленої виходячи з
оспорюваної суми.

Враховуючи, що судова колегія дійшла
висновку про задоволення апеляційної
скарги відповідача, з урахуванням
приписів вищенаведених норм чинного
законодавства, з позивача підлягає
стягненню на користь відповідача
судовий збір у розмірі 35290,00грн.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 2
статті 103, пунктом 2 частини першої
статті 104, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Амарант-Агро»
задовольнити.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 17 квітня 2014
року у справі № 917/300/14 скасувати та
прийняте нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Райз-Максимко", м.
Червонозаводське Лохвицького району
Полтавської області (37270, вул.
Матросова, 10, м. Червонозаводське,
Лохвицький район, Полтавська область,
ідентифікаційний код 30382533) на користь
Приватного підприємства
«Амарант-Агро» ( 37264, вул. 50-річчя
Радянської влади, 1, с. Вирішальне,
Лохвицький район, Полтавська область,
ідентифікаційний код 36454236) судовий
збір за подання апеляційної скарги у
сумі 35290,00 грн.

Доручити господарському суду
Полтавської області видати
відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня
прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 27.06.2014 р.

Головуючий суддя
Камишева Л.М.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Черленяк М.І.