ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року Справа № 5011-36/11359-2012
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючогоПрокопанич
Г.К.,суддівАлєєвої І.В., Мирошниченка
С.В.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Житлово-будівельного кооперативу
"Текстильщик"на постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 21.01.2014 р.у
справі№ 5011-36/11359-2012 господарського суду
міста Києваза позовомПублічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія
"Київводоканал"доЖитлово-будівельного
кооперативу "Текстильщик"третя
особаПублічне акціонерне товариство
"Київенерго"простягнення 188 257,60 грн.та
за зустрічним позовом
Житлово-будівельного кооперативу
"Текстильщик"доПублічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал"простягнення
128 374,14 грн.

За участю представників:

позивача:Лазаренко
Ю.Г.;відповідача:Кравець Д.М.;третьої
особи:Король О.М.;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Акціонерна компанія "Київводоканал"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до
Житлово-будівельного кооперативу
"Текстильщик" про стягнення 188 257,60 грн.

В процесі розгляду справи,
Житлово-будівельний кооператив
"Текстильщик" звернувся до
господарського суду міста Києва із
зустрічним позовом до Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" про стягнення
128 374,14 грн.

За результатами останнього перегляду,
рішенням господарського суду міста
Києва від 15.07.2013 р. (суддя Мудрий С.М.)
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" задоволено.
Стягнуто з житлово-будівельного
кооперативу "Текстильщик" на користь
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерна компанія "Київводоканал" 173
082 (сто сімдесят три тисячі вісімдесят
два) грн. 29 коп. основного боргу, 628
(шістсот двадцять вісім) грн.03 коп. пені,
8 132 (вісім тисяч сто тридцять два) грн. 22
коп. інфляційної складової боргу, 6 415
(шість тисяч чотириста п'ятнадцять) грн.
06 коп. три відсотки річних. В
задоволенні зустрічного позову
житлово-будівельного кооперативу
"Текстильщик" відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 21.01.2014 р. (судді:
В.В. Андрієнко, М.А. Руденко, Е.О.
Шевченко) рішення господарського суду
м. Києва від 15.07.2013 р. у справі №
5011-36/11359-2012 скасовано частково та
прийнято нове рішення, яким первісний
позов задоволено частково. Стягнуто з
Житлово-будівельного кооперативу
"Текстильщик" на користь Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" 51 112 грн.
(п'ятдесят одна тисяча сто дванадцять)
грн. 94 коп. основного боргу, 252 (двісті
п'ятдесят дві) грн. 57 коп. пені, 3 717 (три
тисячі сімсот сімнадцять) грн. 87 коп.
інфляційних втрат. В іншій частині
первісного позову відмовлено. В
задоволенні зустрічного позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановою
апеляційного господарського суду,
Житлово-будівельний кооператив
"Текстильщик" звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову в частині
стягнення основного боргу та направити
в цій частині справу на новий розгляд
до господарського суду.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм господарськими судами попередніх
інстанцій належної юридичної оцінки та
повноти встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, 25.04.2001 р. між Державним
комунальним об'єднанням
"Київводоканал" (далі - позивач,
постачальник за договором) та
Житлово-будівельним кооперативом
"Текстильщик" (далі-відповідач, абонент
за договором) укладено договір № 9357/4-13
на послуги водопостачання та
водовідведення, відповідно до умов
якого позичальник зобов'язався
надавати абоненту послуги з постачання
питної води та водовідведення, а
абонент зобов'язався розраховуватися
за вищезгадані послуги згідно умов
договору та Правил користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення в містах та селищах
України, затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу України № 65 від
01.07.1994 р.

Згідно п. 2.1. договору, постачальник
забезпечує постачання питної води,
якість якої відповідає ДОСТу 2874-82 "Вода
питна" та приймає каналізаційні стоки,
які не перевищують гранично
допустимих концентрацій шкідливих
речовин.

У відповідності до п. 2.2. договору,
абонент зобов'язаний сплачувати
вартість наданих послуг за тарифами,
встановленими в порядку, передбаченому
чинним законодавством. У разі зміни
тарифів сплата послуг абонентом
здійснюється за новим тарифом з часу
його введення в дію без внесення змін
до договору.

Кількість води, що подається
постачальником та використовується
абонентом, визначається за показниками
водолічильників, зареєстрованих
постачальником. Зняття показників
водолічильника здійснюється, як
правило, щомісячно представником
постачальника спільно з представником
абонента (п. 3.1. договору).

Відповідно до п. 3.4. договору кількість
стічних вод, які надходять у
каналізацію, визначається за кількістю
води, що надходить із комунального
водопроводу та інших джерел
водопостачання, згідно до показників
водолічильника, а при його відсутності
- за узгодженням з постачальником, за
діючими нормами водопостачання, або
іншим засобом, передбаченим п. 21.2.
Правил №65 (на сьогодні п. 5.29 Правил №190).

Згідно п. 2.3 договору, абонент в кінці
кожного кварталу направляє до
постачальника свого повноважного
представника з письмовою інформацією
щодо об'єму спожитих ним послуг з
водопостачання (водовідведення) за
останні три місяці для проведення
звірки розрахунків з постачальником та
підписання відповідного акту. У разі
невиконання даної умови договору,
облік спожитих послуг за відповідний
період приймається абонентом за даними
постачальника та перерахунки за
вказаний період не проводяться.

У відповідності до п. 3.6. договору,
абонент розраховується за надані
послуги у порядку, встановленому
чинним законодавством у п'ятиденний
термін з дня представлення
постачальником платіжних документів
до банківської установи. Постачальник
інформує абонента про розмір діючих
тарифів у платіжних документах, що
направляються щомісячно до
банківської установи абонента.

У разі незгоди щодо кількості або
вартості отриманих послуг абонент
зобов'язаний у триденний термін з дня
представлення постачальником
платіжних документів направити
повноважного представника з
обґрунтовуючими документами для
проведення звірки даних та підписання
акту звірки в цей же термін. При
невиконанні цієї умови дані
постачальника вважаються прийнятими
абонентом (п. 3.7. договору).

Умовами п.п. 12.5 та 1.10 Правил
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
містах та селищах України,
затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу України №65 від
01.07.1994р., зареєстрованих в Міністерстві
юстиції 22.07.1994 року за №165/374
передбачено, що рахунки за воду
складаються на підставі тарифів, що
діють у даній місцевості або
населеному пункті.

Відповідно до п. 12.6 Правил користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення в містах та селищах
України, затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу України №65 від
01.07.1994 р., зареєстрованих в Міністерстві
юстиції 22.07.1994 року за №165/374. рахунки за
спожиті послуги з водопостачання та
водовідведення виставляються абоненту
за допомогою автоматизованих систем на
базі ЕОМ.

Спір в даній справі виник внаслідок
неналежного виконання відповідачем
зобов'язань за договором.

Задовольняючи первісний позов та
відмовляючи в зустрічному, суд першої
інстанції виходив з того, що в даному
випадку відсутні підстави звільнення
відповідача від обов'язку оплати
послуг позивача за первісним позовом з
постачання питної (холодної) води, яка в
подальшому була використана
відповідачем для її підігріву і
надання послуг з гарячого
водопостачання своїм споживачам.

Скасовуючи частково рішення суду
першої інстанції, апеляційний
господарський суд зазначив, що третя
особа постачає відповідачу лише
теплову енергію, а не гарячу воду,
оскільки чинним законодавством
України не передбачений такий товар, як
теплова енергія окремо без гарячої
води, відповідач отримує від третьої
особи та споживає саме гарячу воду, а не
окрему віртуальну теплову енергію без
гарячої води. Це підтверджується також
умовами договору № 690200 від 01.12.2001 р.,
укладеного між ПАТ АК "Київенерго"
(третьою особою) та ЖБК "Текстильщик"
(відповідачем за первісним позовом), з
якого вбачається, що третя особа
зобов'язується постачати відповідачу
теплову енергію у вигляді гарячої води,
тобто саме гарячу воду, при цьому
холодну воду для вироблення гарячої
води отримує від позивача та споживає
саме третя особа, а не відповідач.

Вищий господарський суд України
погоджується з судом апеляційної
інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно ст. 901 Цивільного кодексу
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно ст. 903 Цивільного кодексу
України, якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки, та в
порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 19 Закону України
"Про питну воду та питне
водопостачання", послуги з питного
водопостачання надаються споживачам
підприємством питного водопостачання
на підставі договору з: підприємствами,
установами, організаціями, що
безпосередньо користуються
централізованим питним
водопостачанням; підприємствами,
установами або організаціями, у
повному господарському віданні або
оперативному управлінні яких
перебуває житловий фонд і до обов'язків
яких належить надання споживачам
послуг з питного водопостачання та
водовідведення; об'єднаннями
співвласників багатоквартирних
будинків, житлово-будівельними
кооперативами та іншими об'єднаннями
власників житла, яким передано право
управління багатоквартирними
будинками та забезпечення надання
послуг з водопостачання та
водовідведення на підставі укладених
ними договорів; власниками будинків, що
перебувають у приватній власності.

Договір про надання послуг з питного
водопостачання укладається
безпосередньо між підприємством
питного водопостачання або
уповноваженою ним юридичною чи
фізичною особою і споживачем,
визначеним у частині першій цієї
статті.

Тобто стаття 19 Закону України "Про
питну воду та питне водопостачання"
передбачає надання послуг з питного
водопостачання на підставі договору з
підприємством питного водопостачання.

Згідно з п. 3.7 Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України, затверджених наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 27.06.2008 р. № 190, розрахунки за
спожиту питну воду та скид стічних вод
здійснюються усіма споживачами
щомісячно відповідно до умов договору.

Таким чином, відповідач є споживачем
послуг з постачання питної води, якість
якої відповідає зазначеним ДСанПіН
2.2.4-171-10, та водовідведення (згідно із
Законом - це юридична або фізична особа,
яка використовує питну воду для
забезпечення фізіологічних,
санітарно-гігієнічних, побутових та
господарських потреб).

Відповідач за первісним позовом
зазначив, що між ПАТ АК "Київенерго" та
ЖБК "Текстильщик" укладено договір на
постачання теплової енергії у гарячій
воді від 01.12.2001 р. № 690200, в тому числі на
отримання послуг з гарячого
водопостачання.

Згідно з ст. 275 Господарського кодексу
України за договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві, який зобов'язаний
оплатити прийняту енергію та
дотримуватися передбаченого договором
режиму її використання. Відпуск
енергії без оформлення договору
енергопостачання не допускається.
Предметом договору енергопостачання є
окремі види енергії з найменуванням,
передбаченим у державних стандартах
або технічних умовах.

Відповідно до п.2, 6 Правил надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 21.07.2005 р. N630, централізоване
постачання гарячої води - послуга,
спрямована на задоволення потреб
споживача у гарячій воді, яка надається
виконавцем з використанням
внутрішньобудинкових систем гарячого
водопостачання. Послуги повинні
відповідати з централізованого
постачання гарячої води - вимогам щодо
якості і тиску води, температури
гарячої води, а також розрахунковим
нормам витрати води у точці розбору.

Згідно з п. 3.13 Правил користування
системами централізованого
комунального водопо стачання та
водовідведення в населених пунктах
України, затверджених наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України № 190 від 27.06.2008 р. суб'єкти
господарювання, у яких теплові пункти
перебувають на балансі або яким вони
передані в управління, повне
господарське відання, користування,
здійснюють розрахунки з виробником на
основі укладених договорів за весь
обсяг питної води, яка відпущена з
систем водопостачання і використана на
потреби гарячого водопостачання та
інші потреби, а також розраховуються за
власний обсяг водовідведення. Обсяг
питної води, поданої до теплових
пунктів, фіксується засобами обліку,
які встановлені на межі балансової
належності. Обсяг гарячого
водопостачання, переданий споживачам
виконавцем послуг з постачання гарячої
води, ураховується в загальному обсязі
стічних вод споживачів і оплачується
ним за договором з виробником на
підставі показів засобів обліку або в
порядку, обумовленому договором.

З наведених норм вбачається, що чинне
законодавство України не розділяє
послугу з постачання споживачам
гарячої води (гарячого водопостачання)
на окремі частини з постачання окремо
теплової енергії та окремо холодної
води, а встановлює, що енерговиробник
та/або енергопостачальник виробляє та
постачає гарячу воду (яку законодавець
також називає енергією). Тобто, саме
гаряча вода є товаром, продуктом
енерговиробника та/або
енергопостачальника, яку отримує
споживач, при цьому саме
енерговиробник та/або
енергопостачальник споживає холодну
воду для вироблення гарячої води. При
цьому, споживач оплачує холодну воду,
яка йде на підігрів, лише у тому
випадку, якщо він отримує від
водопостачальника холодну воду та
самостійно підігріває її до стану
гарячої води.

Як встановлено судами, позивач за
первісним позовом холодну воду для
підігріву відповідачу за первісним
позовом не постачає, дана вода
постачається позивачем на теплові
пункти третьої особи та обліковується
лічильниками третьої особи, які
знаходяться на цих теплових пунктах.
Після отримання холодної води на цих
теплових пунктах третя особа
підігріває цю воду та постачає
відповідачу гарячу воду, а відповідач
її отримує та за неї розраховується.
При цьому апеляційний суд вірно не
погодився з доводами позивача, що третя
особа постачає відповідачу лише
теплову енергію, а не гарячу воду,
оскільки чинним законодавством
України не передбачений такий товар, як
теплова енергія окремо без гарячої
води, відповідач отримує від третьої
особи та споживає саме гарячу воду, а не
окрему віртуальну теплову енергію без
гарячої води. Це підтверджується також
умовами договору №690200 від 01.12.2001р.,
укладеного між ПАТ АК "Київенерго"
(третьою особою) та ЖБК "Текстильщик"
(відповідачем за первісним позовом), з
якого вбачається, що третя особа
зобов'язується постачати відповідачу
теплову енергію у вигляді гарячої води,
тобто саме гарячу воду, при цьому
холодну воду для вироблення гарячої
води отримує від позивача та споживає
саме третя особа, а не відповідач.

Крім того, умовами укладеного між
позивачем за первісним позовом та
відповідачем за первісним позовом
договору №9357/4-13 передбачено
постачання позивачем відповідачу
питної води, яка споживається
відповідачем та обліковується його
лічильниками у кубічних метрах, та не
передбачено оплати відповідачем
питної води, яка буде постачатись йому
з теплових пунктів третьої особи у
вигляді гарячої води за кількістю,
визначеною позивачем розрахунковим
методом.

За вказаних обставин суд апеляційної
інстанції вірно вважає, що вимоги
позивача за первісним позовом у
вказаній частині задоволенню не
підлягають.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З огляду на зазначене, та враховуючи
часткове задоволення судом вимог
позивача за первісним позовом щодо
стягнення з відповідача за первісним
позовом заборгованості за договором на
послуги водопостачання та
водовідведення № 9357/4-13 від 25.04.2001 р. у
розмірі 51 112,94 грн., колегія суддів
вважає за можливе частково
задовольнити вимоги позивача
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерна компанія "Київводоканал"
про стягнення з відповідача
Житлово-будівельного кооперативу
"Текстильщик" пені в розмірі 252, 57 грн.
нарахованої за період з 01.01.2012 року по
30.06.2012 року, 3 % річних в розмірі 2 805, 16
грн. нарахованих за період з 01.07.2009 року
по 30.06.2012 року та інфляційних втрат в
розмірі 3717,87 грн. нарахованих за період
з 01.07.2009 року по 30.06.2012 року.

В обґрунтування зустрічних позовних
вимог житлово-будівельний кооператив
"Текстильщик" зазначив, що
розпорядження Київської міської
державної адміністрації, якими
керувався ПАТ "АК "Київводоканал" при
розрахунку плати за поставлену холодну
воду № 516 від 29.04.2009 р., № 980 від 31.08.2009 р.,
№ 1332 від 30.11.2009 р. не були подані на
державну реєстрацію до відповідних
органів юстиції та не зареєстровані
ними, а отже, не набрали чинності у
встановленому законом порядку, а
тарифи, встановлені Постановою
Національної комісії регулювання
електроенергетики України №58 від
20.01.2011 року за період з лютого 2011 року по
березень 2012 року, та Постановою
Національної комісії регулювання
електроенергетики України №82 від
10.02.2012 за період з березня 2012 року по
червень 2012 року включно, неправомірно
було застосовано ПАТ "АК
"Київводоканал" для розрахунку
позовних вимог, оскільки вищевказані
Постанови Національної комісії
регулювання електроенергетики України
не набрали чинності.

Зі змісту оспорюваних розпоряджень
КМДА вбачається, що останні стосуються
встановлення, зміни та погодження
тарифів на житлово-комунальні послуги
для фізичних осіб, що проживають в м.
Києві.

Виходячи з наведеного, Київська міська
державна адміністрація є єдиним в
організаційному відношенні органом,
який виконує функції виконавчого
органу Київської міської ради та
паралельно функції місцевого органу
виконавчої влади.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
зазначає, що Київська міська державна
адміністрація, як виконавчий орган
Київської міської ради, наділена
повноваженнями органу місцевого
самоврядування і як орган виконавчої
влади - повноваженнями органу
державної влади.

Щодо компетенції виконавчого органу
Київради на встановлення тарифів на
житлово-комунальні послуги, колегія
суддів зазначає наступне.

Згідно п. 2 ч. "а" ст. 28 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні", до
відання виконавчого органу сільської,
селищної, міської ради (в даному
випадку - Київської міської ради)
віднесене встановлення в порядку і
межах, визначених законодавством,
тарифів щодо оплати побутових,
комунальних, транспортних та інших
послуг, які надаються підприємствами
та організаціями комунальної
власності відповідної територіальної
громади; погодження в установленому
порядку цих питань з підприємствами,
установами та організаціями, які не
належать до комунальної власності.

Згідно з абз. 8 ст. 13 Закону України "Про
питну воду та питне водопостачання" (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), до повноважень
органів місцевого самоврядування у
сфері питної води та питного
водопостачання належить, зокрема,
встановлення тарифів на послуги
централізованого водопостачання і
водовідведення (крім тарифів на ці
послуги, які встановлюються
Національною комісією регулювання
ринку комунальних послуг України).

Згідно з ст.ст. 7, 31 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" віднесено
до повноважень органів місцевого
самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг
встановлення цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги відповідно
до закону; органи місцевого
самоврядування затверджують
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги в розмірі економічно
обґрунтованих витрат на їх
виробництво.

Виходячи з наведеного, до повноважень
Київської міської державної
адміністрації як виконавчого органу
Київської міської ради, згідно ст. 7
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги", ст. 13 Закону України "Про питну
воду та питне водопостачання" та п. 2 ч.
"а" ст. 28 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", на момент
існування спірних правовідносин були
віднесені повноваження встановлювати
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги, тарифи на послуги
централізованого водопостачання і
водовідведення, а тому виконавчим
органом Київради (Київської міської
державної адміністрації) були прийняті
оскаржувані розпорядження в межах його
повноважень та у спосіб, що
встановлений законами України.

Проаналізувавши вказані норми
законодавства можна дійти висновку, що
виконавчим органом Київради (Київською
міською державною адміністрацією) було
винесено оскаржувані розпорядження в
межах повноважень органу місцевого
самоврядування, а не органу державної
виконавчої влади на підставі та у
спосіб, що встановлені законами
України.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про правомірність
застосування Публічним акціонерним
товариством "Акціонерна компанія
"Київводоканал" при здійсненні
розрахунку заборгованості за надані
послуги в періоді з 01.07.2009 року по 30.06.2012
року тарифів, встановлених наведеними
у розрахунку розпорядженнями
Київської міської державної
адміністрації.

Як зазначалось вище, за приписами
статті 13 Закону України "Про питну воду
та питне водопостачання", тарифи на
послуги централізованого
водопостачання і водовідведення
затверджуються Національною комісією
регулювання ринку комунальних послуг
України та органами місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законодавством.

Пунктом 13 Положення про Національну
комісію регулювання електроенергетики
України, затвердженого Указом
Президента України від 21.04.1998 року
№335/98, діючого на момент виникнення
правовідносин, встановлено, що НКРЕ в
межах своїх повноважень на основі та на
виконання законодавства приймає
рішення у вигляді постанов і
розпоряджень, які є обов'язковими для
виконання підприємствами, установами,
організаціями всіх форм власності.

Отже, враховуючи, що з 22.07.2010 року КМДА
не може встановлювати тарифи на
послуги з централізованого
водопостачання та водовідведення для
суб'єктів природних монополій, а НКРЕ в
межах повноважень, наданих Законом,
20.01.2010 року затвердила тарифи на
послуги з централізованого
водопостачання та водовідведення
Відкритого акціонерного товариства
"Акціонерна компанія "Київводоканал",
відповідачем за зустрічним позовом при
визначенні вартості наданих позивачу
послуг в період після 01.02.2011 року
правомірно застосовано тарифи,
встановлені постановами Національної
комісії регулювання електроенергетики
України від 20.01.2011 року №58 та від 10.02.2012
року №82.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про правомірність
застосування Публічним акціонерним
товариством "Акціонерна компанія
"Київводоканал" при здійсненні
розрахунку заборгованості тарифів,
встановлених наведеними у розрахунку
розпорядженнями Київської міської
державної адміністрації, а з 01.02.2011 року
- постановами Національної комісії
регулювання електроенергетики України
від 20.01.2011 року №58 та від 10.02.2012 року №82,
тому зустрічні позовні вимоги
житлово-будівельного кооперативу
"Текстильщик" про стягнення з
публічного акціонерного товариства
"Акціонерна компанія "Київводоканал"
безпідставно отриманих коштів в
розмірі 128 374,14 грн. визнаються судом
необґрунтованими та такими що не
підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку, що постанова апеляційного
господарського суду ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді всіх обставин справи, які
мають суттєве значення для вирішення
спору, відповідає нормам матеріального
та процесуального права, а доводи
касаційної скарги не прийняті судом до
уваги, оскільки не підтверджені
матеріалами справи.

З огляду на викладене, доводи скаржника
не знайшли свого підтвердження, а тому
підстав для зміни чи скасування
прийнятого у справі судового рішення
Вищий господарський суд України не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 83, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11, 111-13
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Житлово-будівельного
кооперативу "Текстильщик" залишити без
задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 21.01.2014 р. у
справі № 5011-36/11359-2012 залишити без змін.

Головуючий суддя
Г.К. Прокопанич

Судді:
І.В. Алєєва

С.В.
Мирошниченко