РІШЕННЯ

"17" червня 2014 р.Справа № 921/256/14-г/6

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Шумського І.П.

Розглянув справу

за позовом Фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, 46000)

до відповідача №1 Тернопільської
міської ради (вул. Листопадова, 5, м.
Тернопіль, 46001)

відповідача №2 Фізичної особи -
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2 (АДРЕСА_2)

відповідача №3 Тернопільського
міського управління юстиції (вул.
Київська, 3а, м. Тернопіль, 46016)

про визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
зобов'язання вчинити певні дії.

За участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_1;

відповідача №1 - не з'явився;

відповідача №2 - ОСОБА_4, ОСОБА_2

відповідача №3 - не з'явився.

Суть справи:

Фізична особа - суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_1 звернувся в
господарський суд Тернопільської
області з позовом до відповідачів: №1 -
Тернопільської міської ради, №2 -
Фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 та
№3 - Реєстраційної служби
Тернопільського міського управління
юстиції.

У позовній заяві позивач просив:

- визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
12 липня 2011р.,

- зобов'язати підприємця ОСОБА_2
повернути Тернопільській міській раді
земельну ділянку площею 0,0178 га по
АДРЕСА_2 (кадастровий номер
:06:002:0053),

- зобов'язати Тернопільську міську раду
повернути підприємцю ОСОБА_2 71200 грн.
отриманих за договором купівлі-продажу
земельної ділянки від 12 липня 2011 року,

- скасувати державну реєстрацію та
зобов'язати Реєстраційну службу
Тернопільського міського управління
юстиції внести до Державного реєстру
прав на нерухоме майно запис про
скасування державної реєстрації права
власності ОСОБА_2 на земельну ділянку
площею 0,0178 га по АДРЕСА_2 (кадастровий
номер :06:002:0053).

Ухвалою від 17 квітня 2014 року, в порядку
ст. 24 ГПК України, проведено заміну
відповідача з Реєстраційної служби
Тернопільського міського управління
юстиції на Тернопільське міське
управління юстиції, а розгляд справи
розпочато заново.

В процесі розгляду справи позивач
зменшив свої вимоги, зокрема просив
залишити без розгляду вимогу щодо
зобов'язання Тернопільської міської
ради повернути підприємцю ОСОБА_2 71200
грн., отриманих за договором
купівлі-продажу земельної ділянки від
12 липня 2011 року.

Відповідач №1 відзив на позов не подав,
однак в усних поясненнях представника,
даних в судовому засіданні 15 та 29
травня 2014 року зазначив, що оспорюваний
договір сторонами виконано в повному
обсязі.

У відзиві на позов та усних поясненнях
представника, відповідач №2 проти
позову заперечив, посилаючись на
відсутність правових підстав для
визнання договору недійсним,
непідвідомчість даного спору
господарським судам та наявність в
провадженні Тернопільського
міськрайонного суду справи між тими ж
сторонами й той самий предмет.

Відповідач №3 в судове засідання
жодного разу не з'явився, витребуваних
документів, у т.ч. відзив на позов не
представив, хоча про час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином в порядку,
передбаченому ст.64,87 ГПК України,
пунктом 2.6.7 Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Державної
судової адміністрації № 28 від 20.02.2013
року, пунктом 19 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
13.08.2008 р. N 01-8/482 та пунктом 32
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
29.09.2009р. №01-08/530, п.3.9.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" №18 від 26.12.2011року.

При даних обставинах, зважаючи на
неявку відповідача №3 без зазначення
причин та доказів, що вказують на
причини такої неявки, неподання
пояснень щодо предмету спору,
недотримання приписів ст.22ГПК України
щодо зобов'язання осіб, які беруть
участь у справі добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи за наявними у ній документами.

Розгляд справи, призначений вперше на 17
квітня 2014 року було відкладено та в
засіданні оголошувалась перерва,
востаннє на 17 червня 2014 року.

В розпочатому судовому засіданні
представникам сторін роз'яснено
належні їм права та обов'язки,
передбачені ст.ст. 20,22,81-1 ГПК України.

За відсутності відповідного
клопотання аудіозапис судового
засідання не здійснювався.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд встановив наступне:

Відповідно до свідоцтва про право
власності виданого Тернопільським
міським БТІ від 29.12.2002 року ОСОБА_2 є
власником 991/1000 частини нежитлового
приміщення по АДРЕСА_2.

За договором купівлі-продажу ВКС 828385
від 11 січня 2008 року, посвідченим
нотаріально та зареєстрованим за №98,
ОСОБА_1 набув у власність 9/1000 частин
нежитлового приміщення площею 4.1 кв.м.
по АДРЕСА_2 та частину приміщення
магазину з надбудовою офісних
приміщень площею 47,9 по АДРЕСА_2.

Відповідно до наданої суду технічної
документації та пояснень позивача,
даних в судових засіданнях 17 квітня та
29 травня 2014 року, належні йому
приміщення загальною площею (4,1+47,9) 52
м.кв. по АДРЕСА_2 використовуються під
аптечний заклад.

20 червня 2011 року Тернопільська міська
рада прийняла рішення №6/9/70 "Про продаж
суб'єкту підприємницької діяльності
ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0178 га.
несільськогосподарського призначення
для обслуговування продуктового
магазину з офісом за адресою АДРЕСА_2".

На підставі рішення №6/9/70 від 20 червня
2011 року, між Тернопільською міською
радою та підприємцем ОСОБА_2 12 липня 2011
року укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки загальною площею 0,0178
га (кадастровий номер :06:002:0053), яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_2 для
здійснення підприємницької
діяльності. Договір посвідчено
нотаріально та зареєстровано в реєстрі
за №997.

Пунктом 1.3 договору, на земельну
ділянку встановлено сервітут щодо
проходу, проїзду та прокладання і
експлуатації лінійних інженерних
мереж.

Ділянку продано за 71200 грн. (п.2.3 угоди).

Покупцем повністю сплачено
передбачену договором ціну земельної
ділянки (платіжні документи та довідки
про зарахування сплачених коштів до
бюджету наявні у матеріалах справи).

Факт проведення оплати підтверджено і
представниками сторін за правочином
(протокол (формуляр) судового засідання
від 17 квітня та 15 травня 2014 року).

07 лютого 2013 року в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно за
ОСОБА_2 зареєстровано право власності
на земельну ділянку (копія витягу
наявна у матеріалах справи).

Згідно з поясненнями відповідача №2,
його представника, державний акт про
право власності на земельну ділянку не
видавався (формуляр (протокол) судового
засідання від 29 травня 2014 року).

За змістом витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно та
пояснень представника відповідача №2,
право власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_2 зареєстровано за підприємцем
ОСОБА_2 саме на підставі договору
купівлі-продажу землі від 12 липня 2011
року.

До укладення договору купівлі-продажу,
ОСОБА_2 користувався зазначеною
земельною ділянкою на підставі
договору оренди від 05 травня 2001 року.

Як стверджує позивач, продаж
підприємцю ОСОБА_2 земельної ділянки,
необхідної для обслуговування
нежитлових приміщень, що знаходяться
за адресою АДРЕСА_2, порушує право
підприємця ОСОБА_1 як співвласника
нерухомого майна (будівлі), на частину
спірної ділянки, а тому, звернувся до
суду із відповідним позовом.

Підставою своїх вимог позивач зазначає
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23 січня 2013
року у справі №9104/136484/11, якою рішення
Тернопільської міської ради від 20
червня 2011 року №6/9/70 "Про продаж
суб'єкту підприємницької діяльності
ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0178 га.
несільськогосподарського призначення
для обслуговування продуктового
магазину з офісом за адресою АДРЕСА_2",
визнано протиправним та скасовано.

Судова постанова апеляційної
інстанції мотивована тим, що продажу
підлягала частина земельної ділянки,
необхідна для обслуговування
розміщеного на ній майна та з
врахуванням частки права власності
ОСОБА_1 на цей об'єкт.

Згідно з висновками адміністративного
суду, при прийнятті Тернопільською
міською радою рішення №6/9/70 від 20
червня 2011 року (яке стало підставою для
укладення спірного договору) не
враховано земельних прав позивача, чим
порушено вимоги ст. 377 ЦК України та ст.
120 ЗК України.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23 січня 2013
року у справі №9104/136484/11 оскаржено
підприємцем ОСОБА_2 до Вищого
адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 14 лютого 2013 року за даною
скаргою відкрито касаційне
провадження. Однак, станом на 17 червня
2014 року, у сторін по справі та
господарського суду Тернопільської
області відсутні дані про його
завершення та результати.

В процесі розгляду справи (але після
початку її розгляду по суті) позивач
додатково зазначив, що ще однією
підставою для визнання недійсним
спірного договору є відсутність
передбаченого ним додатку №4. А саме -
Довідки про наявність сервітутів,
обмежень, обтяжень на земельну ділянку.

Відповідач №2 вказав, що такий додаток
замінює Витяг з поземельної книги про
земельну ділянку №96 від 28 квітня 2011
року, який долучається до оспорюваного
правочину.

Судом також з'ясовано, що відсутність
та наявність сервітутів, обмежень та
обтяжень земельної ділянки по АДРЕСА_2,
досліджується в іншій господарській
справі №921/1212/13-г/4, провадження у якій
не завершено станом на 17 червня 2014 року.
Тому, дані обставини не приймаються
судом до уваги при вирішенні спору по
справі, що розглядається.

У своєму відзиві, відповідач №2 проти
доводів позивача заперечує з
посиланням на рішення Конституційного
суду України (справа№1-9/2009 від 16 квітня
2009 року за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування), відповідно
до якого, рішення органу місцевого
самоврядування є актом одноразового
застосування і вичерпує свою дію
фактом його виконання, тобто, рішення
Тернопільської міської ради від 20
червня 2011 року №6/9/70 було реалізовано
шляхом укладення договору
купівлі-продажу, а тому його скасування
не може вплинути на дійсність угоди.

Відповідач №2 також звертає увагу суду
на те, що він як орендар земельної
ділянки мав переважне право на викуп
орендованого майна, в той час як
позивач жодних дій спрямованих на
оформлення у встановленому законом
порядку права власності чи
користування земельною ділянкою не
вчиняв.

Передбачене у договорі обтяження
земельної ділянки сервітутом свідчить
про можливість позивача
безперешкодного доступу та
обслуговування належного йому
нежитлового приміщення.

Крім того, ОСОБА_1 набув у власність
нежитлові приміщення, які знаходяться
в будівлі, а не частину будівлі, від-так,
підстав для переходу права власності
на частину земельної ділянки, як це
передбачено ст. 120 ЗК України у позивача
немає.

Оскільки належне позивачу майно було
придбане ним як фізичною особою а не
суб'єктом підприємництва, на думку
відповідача №2, даний спір слід
розглядати в порядку цивільного
судочинства, а тому просить суд
провадження у справі припинити.

Судом також з'ясовано, що ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України
від 05 лютого 2014 року скасовано рішення
Тернопільського міськрайонного суду
від 25 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 01 жовтня 2013 року, якими
ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні
позову, пред'явленому до підприємця
ОСОБА_2, Тернопільської міської ради
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та зобов'язання
вчинити дії по поверненню земельної
ділянки.

У своїй ухвалі від 05 лютого 2014 року
Вищий спеціалізований суд України
зазначає, що договір купівлі-продажу
земельної ділянки, укладений 12 липня 2011
року між підприємцем ОСОБА_2 та
Тернопільською міською радою, зачіпає
земельні права ОСОБА_1. Оскільки, ОСОБА_1
є співвласником приміщень по АДРЕСА_2,
розташованих на відповідній земельній
ділянці, а ст. 377 ЦК України встановлює
пріоритет будівлі або споруди над
земельною ділянкою та унеможливлює
роз'єднання права на будівлю та права
на земельну ділянку.

Цією ж ухвалою цивільну справу
скеровано на новий розгляд до
Тернопільського міськрайонного суду,
із необхідністю з'ясування характеру
правовідносин між сторонами (чи є вони
цивільними чи господарськими).

Ухвалою Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 16 травня 2014 року
провадження у цивільній справі
№607/1869/13ц за позовною заявою ОСОБА_1 до
підприємця ОСОБА_2, Тернопільської
міської ради про визнання недійсним
договору купівлі-продажу та
зобов'язання вчинити дії по поверненню
земельної ділянки закрито у зв'язку із
тим, що справа не підлягає розгляду в
порядку цивільного судочинства.

За змістом ухвали, даний спір
відноситься до компетенції
господарських судів.

Станом на 17 червня 2014 року дана ухвала в
апеляційному порядку не оскаржена.

На приналежність відносин, що склались
між сторонами правочину від 12 липня 2011
року до господарських, вказано і в
ухвалі апеляційного суду
Тернопільської області від 30 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про зобов'язання укласти
договір платного земельного сервітуту
з правом проходу через земельну
ділянку по АДРЕСА_2 до приміщення, що
належить ОСОБА_1 зі сторони
центрального входу.

У відповідності до ст. 124 Конституції
України, ст.ст. 1, 2, 12 ГПК України, Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів", постанов пленуму Вищого
господарського суду України №10 від
24.10.2011 року, № 18 від 26 грудня 2011 року з
наступними змінами, а також враховуючи
висновки, викладені в згаданих ухвалах
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 16 травня 2014
року у справі №607/1869/13ц, апеляційного
суду Тернопільської області від 30
квітня 2014 року та Вищого
спеціалізованого суду України від 05
лютого 2014 року, судової практики, що
склалась, розгляд заявлених позивачем
вимог підвідомчий господарському
суду.

Відтак, безпідставними є твердження
відповідача №2 про непідвідомчість
справи, що розглядається
господарському суду та припинення
провадження у справі з цієї підстави
(п.1 ч.1 ст.80 ГПК України).

З'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтуються доводи сторін, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи, суд прийшов до висновку про
необхідність часткового задоволення
позову, з огляду на таке.

Відповідно до змісту пункту 4 частини 3
статті 129 Конституції України, ст.ст.4-3,
33 ГПК України, кожна сторона повинна
довести належними і допустимими
доказами ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Поданими позивачем доказами, не
запереченими належним чином
відповідачами, частково доведено
обґрунтованість заявлених вимог.

Так, земельні правовідносини, зокрема
пов'язані із виникненням права
власності на землю, регулюються
Конституцією України, Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, іншими Законами України,
постановами Кабінету Міністрів
України у випадках, передбачених
законом.

Стаття 13 Конституції України, серед
іншого визначає, що земля, яка
знаходяться в межах території України,
є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право
користуватися природними об'єктами
права власності народу відповідно до
закону.

В силу приписів ст. 14 Конституції
України, земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Право на землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема,
щодо відповідності змісту правочину
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства.

Згідно з ч. 3 цієї статті якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам необхідно
враховувати, що згідно із статтями 4, 10
та 203 ЦК України зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Згідно з ч.6 ст.128 ЗК України, підставою
для укладення договору купівлі-продажу
земельної ділянки є рішення
відповідного органу місцевого
самоврядування.

За відсутності рішення органу
місцевого самоврядування про надання
земельної ділянки у власність,
юридична або фізична особа не має права
її використовувати (п. 2.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 6 від 17 травня 2011 року).

Розглядаючи справи у спорах про
визнання недійсними договорів,
об'єктами яких є земельні ділянки, суди
повинні з'ясовувати питання чинності
рішень, на підставі яких було укладено
такі договори.

Наслідком набуття права власності на
земельну ділянку без дотримання
підстав і порядку, передбачених
Земельним кодексом України, Цивільним
кодексом України є визнання такого
правочину недійсним.

Як зазначалось вище, рішення органу
місцевого самоврядування від 20 червня
2011 року №6/9/70 "Про продаж суб'єкту
підприємницької діяльності ОСОБА_2
земельної ділянки площею 0,0178 га.
несільськогосподарського призначення
для обслуговування продуктового
магазину з офісом за адресою АДРЕСА_2",
визнано протиправним та скасовано
постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23 січня 2013
року у справі №9104/136484/11.

В силу ст. 254 КАС України судове рішення
набрало законної сили і станом на 17
червня 2014 року є чинним.

Скасування акта суб'єкта владних
повноважень як способу захисту
порушеного права позивача
застосовується тоді, коли спірний акт
не породжує жодних правових наслідків
від моменту прийняття такого акта. (п.
10.2 постанови пленуму Вищого
адміністративного суду № 7 від 20 травня
2013 року "Про судове рішення в
адміністративній справі")

Згідно з ч.3 ст. 35 ГПК України, обставини,
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

У постанові "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" №18 від 26.12.2011року
пленум Вищого господарського суду
України роз'яснив, що преюдиціальне
значення процесуальним законом
надається саме фактам, встановленим
судовими рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах), але не
правовій оцінці таких фактів,
здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір.

Відповідно до статті 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

У рішенні від 25.07.2002р. у справі
"Совтрансавто-Холдинг" проти України"
Європейський суд з прав людини
зазначив, що одним з основних елементів
верховенства права є принцип правової
певності, який серед іншого передбачає,
що у будь-якому спорі рішення суду, яке
вступило в законну силу, не може бути
поставлено під сумнів.

З огляду на все вище перелічене, беручи
до уваги скасування акта органу
місцевого самоврядування, позов про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
12 липня 2011 року, укладеного між
Тернопільською міською радою та
підприємцем ОСОБА_2 на підставі цього
акта, підлягає задоволенню.

При цьому, суд критично оцінює
посилання відповідача №2 на рішення
Конституційного суду України у справі
№1-9/2009 від 16 квітня 2009 року, оскільки
зроблені Конституційним судом
висновки стосуються повноважень
органу місцевого самоврядування щодо
скасування чи внесення змін до своїх
рішень, і не впливають на можливість
з'ясування правомірності їх прийняття
в судовому порядку.

З врахуванням положень ст. 377 ЦК
України, ст. 120 ЗК України, згаданими
висновками, зробленими загальним та
адміністративним судами,
безпідставним є твердження
відповідача №2 про те, що оскаржуваний
договір не зачіпає та не порушує
земельних прав позивача.

Інші заперечення відповідача №2 не
торкаються предмета спору і не
впливають на дійсність чи не дійсність
оспорюваного правочину.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV
від 01.07.2004р. (далі - Закон №1952), державна
реєстрація прав - це офіційне визнання
і підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, а також права
власності на об'єкти незавершеного
будівництва шляхом внесення
відповідного запису до Реєстру прав
власності на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно - єдина державна
інформаційна система, що містить
відомості про права на нерухоме майно,
їх обтяження, а також про об'єкти та
суб'єктів цих прав.

За ст. 19 Закону №1952, підставою для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень є договори, укладені у
порядку, встановленому законом.

Отже, державна реєстрація права
власності на нерухоме майно, здійснена
на підставі договору, недійсність
якого встановлена судом, підлягає
скасуванню.

У разі скасування на підставі рішення
суду рішення про державну реєстрацію
прав до Державного реєстру прав
вноситься державним реєстратором
запис про скасування державної
реєстрації таких прав (ч.2 ст.26 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень").

Як зазначалось вище, право власності
відповідача №2 на земельну ділянку по
АДРЕСА_2, було зареєстроване саме на
підставі спірного договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
12 липня 2011 року.

При таких обставинах, відповідач №3,
(його структурний підрозділ -
Реєстраційна служба Тернопільського
міського управління юстиції
(реєстратор), на якого з 01.01.2013р.
покладено повноваження, щодо
здійснення таких дій), на підставі
рішення суду у даній справі,
зобов'язаний в силу закону (ст.26 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень") внести запис про скасування
державної реєстрації права власності
ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною
площею 0,0178 га (кадастровий номер
:06:002:0053), що знаходиться за адресою
АДРЕСА_2.

Позовна вимога про зобов'язання
підприємця ОСОБА_2 повернути
Тернопільській міській раді земельну
ділянку площею 0,0178 га по АДРЕСА_2
(кадастровий номер :06:002:0053),
задоволенню не підлягає, оскільки
ОСОБА_1 не є стороною спірного договору
купівлі-продажу, а спору між
безпосередніми учасниками договору з
приводу застосування наслідків
недійсності правочину немає (п.п. 2.13
постанови пленуму Вищого
господарського суду України, "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29 травня 2013 року). Повернення
земельної ділянки Тернопільській
міській раді (відповідачу №1 у даній
справі) може бути здійснене за вимогою
останньої, а не за позовом іншої
зацікавленої сторони.

Статтею 44 ГПК передбачено, що до складу
судових витрат входить оплата послуг
адвоката, які підлягають відшкодуванню
в тому випадку, якщо вони сплачені
адвокату стороною, котрій такі послуги
надавалися, а їх сплату підтверджено
відповідними фінансовими документами.

За змістом частини третьої статті 48 та
частини п'ятої статті 49 ГПК у їх
сукупності можливе покладення на
сторони у справі як судових витрат
тільки тих сум, які були сплачені
стороною за отримання послуг саме
адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1
та частини першої статті 6 Закону
України "Про адвокатуру та адвокатську
діяльність"), а не будь-якої особи, яка
надавала правову допомогу стороні у
справі (постанова пленуму Вищого
господарського суду України № 7 від 21
лютого 2013року "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України").

Вирішуючи питання про такий розподіл,
господарський суд має враховувати, що
розмір відшкодування судових витрат,
не пов'язаних зі сплатою судового
збору, не повинен бути неспіврозмірним,
тобто явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим суд з
урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, може обмежити
даний розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи.

Беручи до уваги приписи перелічених
норм, долучені до матеріалів справи
свідоцтво про право на заняття
адвокатською діяльністю серії ТР №000013
від 02 серпня 2013 року, договір про
надання правової допомоги №10 від 15
березня 2014 року, прибуткові касові
ордери №№2,5 від 20 березня 2014 року про
оплату юридичних послуг в сумі 3000 грн.,
інші документи, клопотання позивача
про відшкодування витрат на послуги
адвоката за рахунок відповідача,
підлягає задоволенню.

Разом з тим, беручи до уваги часткове
задоволення позову, зважаючи на ціну
позову, розмір сплаченого судового
збору, обставини даної справи,
співрозмірність, розумну необхідність
судових витрат та інші критерії, суд
вважає за можливе зменшити розмір
відшкодування витрат на послуги
адвоката до 2000 грн.

Відповідно до ст.ст. 44,49 ГПК України, з
врахуванням вини сторін у виникненні
спору, судовий збір по справі
відшкодовуються за рахунок
відповідача №2 пропорційно до
задоволених вимог.

В порядку п.1 ч.1 ст. 7 Закону України "Про
судовий збір", в разі зменшення розміру
позовних вимог, внесення судового
збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом, 609 грн. сплаченої
суми судового збору підлягають
поверненню.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.1, 2, 4-3, 12, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК
України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

1. Визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
укладений 12 липня 2011 року між
Тернопільською міською радою та
суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_2, посвідчений нотаріально та
зареєстрований в реєстрі за №997.

2. Скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1)
на земельну ділянку площею 0,0178 га по
АДРЕСА_2 (кадастровий номер
:06:002:0053), про що внести відповідний
запис до Державного реєстру речовий
прав на нерухоме майно.

3. Стягнути з підприємця ОСОБА_2
(АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) на користь
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, код НОМЕР_2)
2436 грн. сплаченого судового збору, 2000
грн. витрат на послуги адвоката.

Видати наказ.

4. В задоволенні вимог про зобов'язання
підприємця ОСОБА_2 повернути
Тернопільській міській раді земельну
ділянку площею 0,0178 га по АДРЕСА_2
(кадастровий номер :06:002:0053)
відмовити.

5. У відповідності до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону
України "Про судовий збір" № 3674-VI від 08
липня 2011 року, судовий збір в сумі 609
(шістсот дев'ять) грн., сплачений
квитанцією №5896.331.3 від 17 березня 2014
року, повернути з Державного бюджету.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони,
прокурор, треті особи та особи, які не
брали участь у справі, якщо
господарський суд вирішив питання про
їх права та обов'язки мають право
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення, через місцевий
господарський суд.

Дата підписання: 25 червня 2014 року

Суддя
І.П. Шумський