ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року Справа № 910/12298/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Божок В.С. -
головуючого,

Костенко Т. Ф.,

Сибіги О.М.

розглянувши матеріали касаційної
скарги Державної пенітенціарної
служби Українина постановуКиївського
апеляційного господарського суду від
26.02.2014у справіГосподарського суду
міста Києваза позовом ТОВ"Вір К"до за
участю Державної пенітенціарної
служби України Генеральної
прокуратури Українипростягнення 1 053
730,47 грн.в судовому засіданні взяли
участь представники:

позивача: Нестеришин Т.С. (дов. від 08.01.14),

відповідача: Верба О.С. (дов. від 08.02.14 №
1/4-812-с/к/2-14),

Прокуратури: Гудименко Ю.В. (посв. від
21.01.13 № 014715),

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 25.11.2013 р.
господарського суду м. Києва позов
задоволено частково, з Державної
пенітенціарної служби України на
користь ТОВ "Вір К" стягнуто 1035476, 52грн.
забезпечення виконання договору, 2242, 19
грн. річних, 8308,85 грн. річних, 2354,54 грн.
інфляційних та судовий збір.

Постановою від 26.02.2014 р.
Київського апеляційного
господарського суду вказане вище
рішення залишено без змін.

Не погоджуючись з судовими рішеннями,
ДПС України звернулася до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою і просить їх
скасувати як прийняті з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, прийняти нове рішення, яким в
позові відмовити.

Заступник Генерального прокурора
України подав до Вищого господарського
суду України повідомлення про вступ у
справу.

Колегія суддів, приймаючи до
уваги межі перегляду справи в
касаційній інстанції, проаналізувавши
на підставі фактичних обставин справи
застосування норм матеріального та
процесуального права при винесенні
оспорюваних судових актів, знаходить
необхідним касаційну скаргу
задовольнити частково.

Як було встановлено судами
попередніх інстанцій, які приймали
рішення у даній справі, за результатами
процедури закупівлі пропозицію
конкурсних торгів ТОВ "Вір К" в розмірі
3072 грн. за одну тонну борошна
пшеничного першого ґатунку, а всього
27033600 грн. (включаючи ПДВ, тару та
транспортні витрати), було визнано
найбільш економічно вигідною,
акцептовано, а ТОВ "Вір К" визнано
переможцем процедури закупівлі 27.09.2012
р.

В рамках проведення процедури
закупівлі 04.09.2012 р. платіжним
дорученням № 168 позивачем сплачено на
рахунок відповідача 1364000 грн. в якості
забезпечення пропозиції конкурсних
торгів.

26.10.2012 р. між сторонами укладено договір
№ К-34, за умовами якого позивач взяв на
себе зобов'язання продати та
відвантажити борошно пшеничне першого
ґатунку в обсязі, асортименті і терміни
згідно з рознарядками відповідача
відповідно до його потреби, а
відповідач - забезпечити приймання та
оплату. Загальна кількість товару
складає 8800 тонн, ціна за одиницю товару
- 3 072грн., загальна вартість товару -
27033600 грн., строк постачання - до
15.12.2012року.

Строк дії договору - до 31.12.2012 року.

На виконання умов пункту 11.2 договору
позивачем 15.10.2012р. було сплачено на
користь відповідача усю суму
забезпечення виконання договору в
розмірі 1351680 грн., що підтверджується
платіжним дорученням № 284 від 25.10.2012р.

Станом на 30.11.2012р. позивачем було
поставлено тільки 27% від загального
договірного обсягу борошна, у зв'язку з
чим відповідач звернувся з пропозицією
(лист № 7/2/1-2164 від 30.11.2012р.) зменшити
обсяг закупівлі, мотивовану наявністю
сумнів щодо вчасного виконання
позивачем договірних зобов'язань та
бюджетного періоду.

Листом від 06.12.2012 р. № 2/12 позивач
звернувся до відповідача з проханням
продовжити термін дії рознарядки № 35
від 07.11.2012 р. до 15.12.2012р., яка була
погоджена відповідачем, про що
свідчить лист останнього від 12.12.2012 р. №
7/2/1-2280.

Листом від 07.12.2012 р. № 3/12 позивач, на
пропозицію відповідача щодо зменшення
обсягу закупівлі, листом запропонував
зменшити закупівлю на 3287,57 тонн, а 11.12.2012
р. відповідачем надіслано позивачу для
підписання додаткову угоду від 10.12.2012р.,
відповідно до якої відповідач прийняв
пропозицію позивача щодо зменшення
обсягу закупівлі на 3 287,57 тонн,
визначивши його у обсязі 5 512,43 тонни.
Недопоставку товару запропоновано
трактувати як відмову позивача
поставити товар, у зв'язку з чим
останній повинен сплатити штраф у
розмірі 10% вартості непоставленого
товару, а саме: 1 099 941,51 грн., який
підлягає утриманню відповідно п. 11.3
договору.

Не погодившись із запропонованими
відповідачем умовами додаткової угоди
в частині застосування штрафних
санкцій, позивач 28.12.2012 р. підписав
додаткову угоду з протоколом
розбіжностей, яку відповідач отримав
15.01.2013 р., тобто після закінчення строку
дії договору, отже, судами встановлено,
що зміни до договору внесені не були.

Звертаючись з позовом у даній справі,
ТОВ"Вір К" послалось на ст. 24 Закону
України "Про здійснення державних
закупівель" та те, що забезпечення
пропозиції конкурсних торгів було
повернуто йому з простроченням у 20
днів, а сплачене позивачем
забезпечення виконання зобов'язань за
договором повернуте частково,
заборгованість складає 1035476, 52 грн.

Приймаючи оскаржувані рішення, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що право відповідача на утримання
забезпечення є прямо залежним від
порушення позивачем обов'язку щодо
поставки товару; в рамках договору
позивачем поставлено 5 451,69 тонн борошна
на загальну суму 16 747 591,68 грн., що
сторонами не оспорюється, таким чином,
позивач не поставив 3 348,31 тонн на суму 10
286 008,32 грн. В свою чергу, відповідачем
повернуто позивачу 316 203,48 грн.
забезпечення виконання договору, решта
суми в розмірі 1 035 476,52 грн. утримано як
пеня та штраф за не поставку борошна.

При цьому суди, встановивши, що
фактично по рознарядках № 35 від 01.11.2012
та № 37 від 15.11.2012 поставка борошна
проводилась на користь установ, які
безпосередньо отримували товар, а саме
виправні колонії та слідчі ізолятори, а
не Управління Державної
пенітенціарної служби України у
областях, які зазначені у рознарядках,
дійшли висновку, що з врахуванням умов
договору, не укладання графіку
поставки, відсутність рознарядок на
безпосередніх отримувачів товару
позбавила позивача можливості
визначити необхідний обсяг продукції
та строки його поставки, а відповідно
до п. 5.3 договору при відсутності
рознарядки поставка не здійснюється.

З огляду на вказане, суди визначили, що
не поставка позивачем 3348,31 тонн на суму
10286008, 32 грн. пов'язана з простроченням
відповідача як кредитора, який не
вчинив передбачених договором дій, у
зв'язку з чим позивач не міг виконати
свого обов'язку, а відтак, відсутні
підстави вважати його таким, що
прострочив та стягувати з нього пеню та
штраф, отже, доводи відповідача про
правомірне утримання 1035476,52 грн. є
безпідставними.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає висновки судів
недостатньо вмотивованими та такими,
що зроблені без врахування усіх
фактичних обставин справи.

Так, судами не враховано специфіку
правовідносин у даній справі та
відповідно не застосовано п.п. 2.5.2 - 2.5.4
Положення про організацію
продовольчого забезпечення у
Державній кримінально-виконавчій
службі України на мирний час,
затвердженого наказом Мінюсту України
від 08.06.2012 р. № 850/5, згідно яких при
централізованому постачанні
продовольства, техніки, майна та тари
продовольчої служби їх приймання
установами (базою) здійснюється на
підставі: повідомлення ДПтС, яке
надсилається на поштову адресу
територіального органу управління
ДПтС (бази); повідомлення
територіального органу управління
ДПтС про поставку продовольства,
техніки, майна та тари продовольчої
служби установам, у якому зазначаються:
найменування постачальника, його
місцезнаходження, телефони,
найменування продовольства, його
кількість і строки поставки; накладних
постачальника; документів, що
підтверджують якість та безпеку
харчових продуктів. Повідомлення
територіального органу управління
ДПтС про поставку продовольства
надається установам протягом однієї
доби після надходження повідомлення із
ДПтС про централізовано виділене
продовольство. Територіальний орган
управління ДПтС одночасно з
повідомленням надає (протягом однієї
доби) постачальнику рознарядку про
поставку продовольства установам із
зазначенням місцезнаходження,
телефонів, найменування продовольства
і його кількості.

В той же час, судами не враховано, що
зазначення ДПтС у рознарядках
територіальних управлінь не
суперечить наведеним вище приписам,
адже, саме на них покладено обов'язок
доводити до установ інформацію про
централізовано виділене
продовольство.

При цьому передбачений спірним
договором поставки термін
"територіальний уповноважений
представник покупця" не є законодавчо
визначеним і не може тлумачитись
виключно як виправні установи та
слідчі ізолятори тощо, оскільки згідно
п. 7 Положення про Державну
пенітенціарну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 р. № 394/2011, ДПтС
України здійснює свої повноваження
безпосередньо та через свої
територіальні органи управління в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі або
міжрегіональні (повноваження яких
поширюються на декілька областей)
територіальні органи управління, а
також через підпорядковані
територіальним органам управління
кримінально-виконавчу інспекцію,
установи виконання покарань, слідчі
ізолятори, воєнізовані формування,
навчальні заклади, заклади охорони
здоров'я, підприємства установ
виконання покарань, інші підприємства,
установи і організації, створені для
забезпечення виконання завдань
Державної кримінально-виконавчої
служби України.

Окрім того, судами не досліджено строки
надіслання відповідачем рознарядок
позивачу з урахуванням передбаченого
п. 5.3 договору терміну поставки товару
останнім протягом 30 календарних днів з
дати видачі рознарядки покупцем.

Також, судами не враховано п. 11.2, яким
передбачено внесення покупцю
забезпечення його виконання шляхом
перерахування коштів на рахунок
покупця у Державній казначейській
службі.

Відповідно до п. 1 вказаного вище
Положення Про Державну пенітенціарну
службу України остання є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якої спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра юстиції України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері виконання
кримінальних покарань.

Тобто, відповідач у справі не є
господарюючим суб'єктом, а спір у даній
справі є спором про стягнення коштів,
які перераховано до Державного бюджету
України.

В той же час, згідно до ст. 43 Бюджетного
кодексу України, Положення про
Державну казначейську службу України,
Державна казначейська служба України
(Казначейство України) є центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, забезпечує
казначейське обслуговування бюджетних
коштів на основі ведення єдиного
казначейського рахунку, відкритого у
Національному банку України, яке
передбачає: розрахунково-касове
обслуговування розпорядників і
одержувачів бюджетних коштів, а також
інших клієнтів відповідно до
законодавства; контроль за здійсненням
бюджетних повноважень при зарахуванні
надходжень бюджету, взятті бюджетних
зобов'язань розпорядниками бюджетних
коштів та здійсненні платежів за цими
зобов'язаннями; ведення
бухгалтерського обліку і складання
звітності про виконання бюджетів з
дотриманням національних положень
(стандартів) бухгалтерського обліку;
здійснення інших операцій з бюджетними
коштами. В органах, що здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів, бюджетним установам
відкриваються рахунки у встановленому
законодавством порядку.

В той же час, як вбачається з
оскаржуваних рішень, Державну
казначейську службу України до участі
у справі залучено не було.

Наведені вище обставини призвели до
прийняття необґрунтованих рішень у
справі.

Враховуючи викладене та з огляду на ч.
ІІ ст. 1117, згідно якої касаційна
інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
збирати нові докази або додатково
перевіряти їх, судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи місцевому
господарському суду необхідно
врахувати викладене, всебічно і повно
з'ясувати та перевірити всі фактичні
обставини справи, надати об'єктивну
оцінку доказам, які мають юридичне
значення для її розгляду, правильно
застосувати норми матеріального права,
які регулюють спірні відносини та
залучити до участі у справі Державну
казначейську службу України.

З матеріалів справи вбачається, що
скаржнику було відстрочено сплату
судового збору. Проте, станом на момент
розгляду касаційної скарги по суті
доказів сплати судового збору суду
надано не було. Замість того,
скаржником було подано клопотання про
звільнення від сплати судового збору.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, дослідивши мотиви
заявленого клопотання не знайшла
підстав для його задоволення з огляду
на ст. 129 Конституції України, якою як
одну із засад судочинства визначено
рівність усіх учасників судового
процесу перед законом і судом, в тому
числі й органів державної влади, і самі
лише обставини, пов'язані з
фінансуванням установи чи організації
з Державного бюджету України та
відсутністю у ньому коштів,
призначених для сплати судового збору,
не можуть вважатися підставою для
звільнення від такої сплати.

З огляду на те, що рішення по суті спору
касаційною інстанцією прийнято не
було, судовий збір підлягає стягненню
із скаржника.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
1115, 1117, 1119, 11110, 11111 ГПК України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення від 25.11.2013 р. господарського
суду м. Києва та постанову від 26.02.2014 р.
Київського апеляційного
господарського суду у справі № 910/12298/13
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
господарського суду и. Києва.

Стягнути з Державної пенітенціарної
служби України в доход державного
бюджету України 10483, 82 грн. (десять тисяч
чотириста вісімдесят три грн. 82 коп.)
судового збору за подання касаційної
скарги.

Доручити господарському суду м. Києва
видати наказ.

Головуючий
Божок В.С.

Судді
Костенко Т.Ф.

Сибіга О.М.