ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2014 р.Справа № 922/1515/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання
Дородіної І.А.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі", м. Харків
до 1. Публічного акціонерного
товариства "Харківміськгаз", м. Харків ,
2. Публічного акціонерного товариства
"Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", м. Київ про
визнання права на використання
придбаного газу за участю
представників сторін:

позивача - не з'явився;

1-го відповідача - не з'явився;

2-го відповідача - Єфременко О.О.,
довіреність № 14-88 від 18 квітня 2014 року;

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Харківські
теплові мережі" звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
"Харківміськгаз" та Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України", в якій просить визнати за
позивачем право на використання
придбаного за договором № 06/11-15 ТЕ від
29.09.2011 року природного газу для
виробництва теплової енергії
населенню, за період з 01 вересня по 31
грудня 2012 року в обсязі 249989,715 тис.м.куб.,
в т ому числі: за період з 01 по 30 вересня
2012 року в обсязі 19844,430 тис. м. куб., за
період з 01 по 31 жовтня 2012 року в обсязі
45682,847 тис. м. куб., за період з 01 по 30
листопада 2012 року в обсязі 75664,845 тис. м.
куб., за період з 01 по 31 грудня 2012 року в
обсязі 108797,593 тис. м. куб.; визнати за
позивачем право на використання
придбаного за договором № 1876-БО від
11.07.2012 року природного газу для
виробництва теплової енергії
бюджетним організаціям та установам та
іншим споживачам, з 01 вересня по 31
грудня 2012 року в обсязі 34706,095 тис.м.куб.,
в тому числі: за період з 01 по 30 вересня
2012 року в обсязі 384,632 тис. м. куб., за
період з 01 по 31 жовтня 2012 року в обсязі
3311,335 тис.м. куб., за період з 01 по 30
листопада 2012 року в обсязі 11672,028 тис. м.
куб., за період з 01 по 31 грудня 2012 року в
обсязі 19338,100 тис.м.куб. Свої позовні
вимоги позивач мотивує тим, що
відповідачі відмовляються визнати за
позивачем вказані права, що
підтверджені на думку позивача всіма
належними і достатніми документами.

В судове засідання 24 червня 2014 року
позивач свого представника не
направив, про причину неявки суд не
повідомив, про час та місце судового
засідання повідомлений належним чином.
В попередніх судових засіданнях
представники позивача підтримували
позовні вимоги в повному обсязі.

Перший відповідач у судове засідання
свого представника не направив, про
причину неявки суд не повідомив, про
час та місце судового засідання
повідомлений належним чином.

Представник другого відповідача у
судовому засіданні 24 червня 2014 року
заперечує проти позовних вимог та
просить відмовити в задоволенні
позову, посилаючись, що предметом
позову є визнання права власності
позивача на придбаний ним природний
газ. Але, станом на день подання позову
цей природний газ вже був спожитий
позивачем і тому зараз його не існує. Ця
обставина виключає можливість
задоволення позову. Також представник
другого відповідача посилається і на
інші обставини, викладені у відзиві на
позов, які на його думку виключають
можливість задовольнити позов.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Відповідно до ст. 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Враховуючи те, що норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення проти них, всебічно та
повно дослідивши матеріали справи та
надані учасниками судового процесу
докази, суд встановив наступне.

29 вересня 2014 року між Комунальним
підприємством "Харківські теплові
мережі" (позивачем) та Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" відповідачем 2) був укладений
Договір на купівлю-продаж природного
газу № 06/11-15 ТЕ, умовами якого, серед
іншого, стали наступні.

Відповідач 2 на підставі п. 1.1 договору
зобов'язався передати у власність
позивачу у IV кварталі 2011 року та у 2012
році імпортований природний газ (за
кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений
на митну територію України ПАТ
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України»), для виробництва
теплової енергії, яка споживається
населенням та релігійними
організаціями, а позивач зобов'язався
приймати та оплачувати цей газ на
умовах договору. Строк дії договору
згідно його п. 11.1 встановлений в
частині реалізації газу - з 01 жовтня 2011
року до 31 грудня 2012 року, а в частині
проведення розрахунків за газ та
послуги з його транспортування - до
повного погашення заборгованості.

Пунктом 1.2 договору було визначена
спеціальна мета використання газу, що є
предметом цього договору: він мав
використовуватися позивачем виключно
для виробництва теплової енергії, що
споживається населенням і релігійними
організаціями.

Порядок передачі права власності на
предмет договору врегульований у його
п. 3.1 згідно якому відповідач 2 передає
позивачу газ у пунктах
приймання-передачі газу на вхідній
запірній/відключаючий арматурі
позивача і право власності на газ
переходить від до позивача в пунктах
приймання-передачі.

Окремим обов'язком, передбаченим
пунктом 3.1.1 Договору є обов'язок
позивача укласти технічну угоду щодо
порядку обліку газу з
газотранспортними або газодобувними,
або газорозподільними підприємствами
(надалі - газотранспортне підприємство)
в пунктах приймання-передачі газу. Про
виконання даного обов'язкупозивач
зобов'язався повідомити відповідача 2
протягом 3 днів з дати його виконання.

Пунктом 3.3 Договору встановлено, що
приймання-передача газу, переданого
відповідачем 2 позивачу у відповідному
місті продажу оформлюється актом
приймання-передачі газу. А обсяг
споживання газу позивачем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу позивача.

Також, сторони в п.3.4 Договору
передбачили, що не пізніше 5-го числа
місяця, наступного за місяцем продажу
газу, позивач зобов'язується надати
відповідачу 2 підписані та скріплені
печатками позивача та
газорозподільного (газотранспортного)
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у якому
зазначаються фактичні обсяги
використаного газу, його фактична ціна
та вартість. Відповідач 2 прийняв на
себе зобов'язання не пізніше 8-го числа
повернути позивачу та
газорозподільчому (газотранспортному)
підприємству по одному примірнику
оригіналу акта, підписаних
уповноваженим представником та
скріплених печаткою, або надати в
письмовій формі мотивовану відмову від
підписання акта. При цьому, умовою п. 4.1
Договору встановлено, що кількість
газу, яка подається позивачу,
визначається за показами комерційних
вузлів обліку газу позивача і
відповідно до вимог наказу
Мінпаливенерго від 15.07.2010р. № 288 «Про
затвердження Методики визначення
обсягів природного газу, які
використовуються для виробництва
теплової енергії для населення в разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різним категоріям споживачів.

Факт укладення договору та його умови
сторони визнають, спір в цій частині
щодо фактичних обставин відсутній.
Завірена копія договору долучена до
матеріалів справи.

Також, позивач уклав з відповідачем 2
договір на купівлю-продаж природного
газу № 1876-БО від 11.07.2012 року. Умови
даного договору є переважно
ідентичними умовам № 06/11-15 ТЕ від 29.09.2011
року, за винятком наступних умов.

Умовами п. 1.2 договору № 1876-БО
встановлена спеціальна мета
використання позивачем придбаного за
цим договором природного газу. А саме:
газ, що продається за цим договором,
використовується позивачем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається бюджетними установами та
організаціями та іншими споживачами.

Строк дії договору № 1876-БО згідно його
п. 11.1 визначений в частині реалізації
газу - з 01 серпня 2012р. до 31 грудня 2012 р., а
в частині розрахунків - до їх повного
здійснення.

Відрізняються також ціна і кількість
природного газу, що мав постачатися за
договором № 06/11-15 ТЕ від 29.09.2011 року та
за договором № 1876-БО від 11.07.2012 року.

Факт укладення договору та його умови
сторони визнають, спір в цій частині
щодо фактичних обставин відсутній.
Завірена копія договору долучена до
матеріалів справи.

На виконання умов Договорів № 06/11-15 ТЕ
від 29.09.2011 року та № 1876-БО від 11.07.2012
року, позивач уклав з Публічним
акціонерним товариством (відповідачем
1) Технічну угоду про порядок
організації обліку природного газу при
його транспортуванні
газорозподільними мережами б/н від
01.09.2012 року. Умовами цієї угоди, серед
іншого, було передбачено наступне.

Предметом угоди згідно умов її п.1.1 став
обов'язок відповідача 1 здійснити
транспортування природного газу
газорозподільними мережами до місця
передачі позивачу на вході в газову
мережу позивача. Позивач при цьому
зобов'язався прийняти природний газ та
виконувати інші обов'язки, передбачені
угодою.

Підставою для транспортування газу
відповідачем 1, як це передбачено п.п.
2.2.2 п.2.2 угоди, серед іншого є укладений
позивачем договір на постачання газу, у
якому передбачено порядок обліку,
обмеження (припинення) транспортування
газу, а також порядок доступу
представника відповідача 1 до газового
обладнання і комерційних вузлів
обліку газу на території об'єктів
позивача. Суттєво важливим є те, що
даним підпунктом угоди передбачений
обов'язок надання відповідачу 1 копії
договору на постачання газу.

Факт укладення технічної угоди та її
умови сторони визнають, спір в цій
частині щодо фактичних обставин
відсутній. Завірена копія договору
долучена до матеріалів справи.

Як свідчать матеріали справи,
позивачем були надані наступні
первинні документи за період вересень,
жовтень, листопад, грудень 2012 року:
звіти про обсяги транспортування
теплової енергії магістральними та
місцевими (розподільчими) тепловими
мережами і нормативні технологічні
витрати теплової енергії; розрахунки
перерахування обсягу теплової енергії
в обсяг газу, використаного на її
виробництво для населення та
релігійним організаціям котельнями
теплогенеруючого підприємства КП
«Харківські теплові мережі»;
розрахунки перерахування обсягу
теплової енергії
«Теплоелектроцентраль-3» (підприємство
КП «Харківські теплові мережі») в обсяг
газу, використаного на її виробництво
для населення та релігійним
організаціям.

Перелічені вище документи
підтверджують, що з газу, отриманого
позивачем за договорами №06/11-15 ТЕ та
№1876-БО, протягом вересня 2012 року -
грудня 2012 року були вироблені такі
обсяги теплової енергії:

- у вересні 2012 року: для населення - 155191,2
Гкал.; для релігійних організацій - 0,0
Гкал.; для національних творчих спілок
та їх регіональних осередків - 0,0 Гкал.;
для бюджетних установ та організацій
та інших споживачів -3010,6 Гкал.;

- у жовтні 2012 р.: для населення - 348408,7
Гкал. ; для релігійних організацій - 16,0
Гкал.; для національних творчих спілок
та їх регіональних осередків -10,8Гкал.;
для бюджетних установ та організацій
та інших споживачів - 25288,4Гкал.;

- у листопаді 2012 р.: для населення
-583294,9Гкал.;для релігійних організацій
-133,8Гкал.; для національних творчих
спілок та їх регіональних осередків
-84,5Гкал.; для бюджетних установ та
організацій та інших споживачів
-90525,9Гкал.;

- у грудні 2012 р.:для населення
-822225,3Гкал.; для релігійних організацій
-28,9 Гкал.; для національних творчих
спілок та їх регіональних осередків -
187,5 Гкал.;для бюджетних установ та
організацій та інших споживачів -
147447,3Гкал.

Всі перелічені документи не
спростовані відповідачами.
Контррозрахунків або предметних
зауважень щодо конкретних цифр
відповідачами не надано.

Також позивач надав до суду звіти про
обсяги транспортування теплової
енергії магістральними та місцевими
(розподільчими) тепловими мережами і
нормативні технологічні витрати
теплової енергії за вересень, жовтень,
листопад, грудень 2012 року. Ці документи
свідчать про те, що протягом
вересня-грудня 2012 р. включно при
виробництві теплової енергії на
технологічні потреби котелень були
витрачені наступні її обсяги:

- у вересні 2012 року: для населення - 3028,8
Гкал.; для релігійних організацій - 0,0
Гкал.; для національних творчих спілок
та їх регіональних осередків - 0,0 Гкал.;
для бюджетних установ та організацій
та інших споживачів - 58,3 Гкал.;

- у жовтні 2012 року: для населення - 4146,9
Гкал.; для релігійних організацій -0,2
Гкал.; для національних творчих спілок
та їх регіональних осередків -0,1 Гкал.;
для бюджетних установ та організацій
та інших споживачів - 270,6 Гкал.;

- у листопаді 2012 року: для населення -
8950,8 Гкал.; для релігійних організацій -
2,3 Гкал.; для національних творчих
спілок та їх регіональних осередків - 0,3
Гкал.; для бюджетних установ та
організацій та інших споживачів - 1058,7
Гкал.;

- у грудні 2012 року: для населення - 6616,0
Гкал.; для релігійних організацій - 0,0
Гкал.; для національних творчих спілок
та їх регіональних осередків -1,0 Гкал.;
для бюджетних установ та організацій
та інших споживачів - 926,7 Гкал.

Всі перелічені документи не
спростовані відповідачами.
Контррозрахунків або предметних
зауважень щодо конкретних цифр
відповідачами не надано.

Також позивачем надано до суду звіти
про обсяги транспортування теплової
енергії магістральними та місцевими
(розподільчими) тепловими мережами і
нормативні технологічні витрати
теплової енергії за вересень - грудень
2012 року включно, а також
загальновиробничі норми питомих
витрат паливно-енергетичних ресурсів
на 2012 рік КП «Харківські теплові
мережі». Ці документи підтверджують, що
втрати теплової енергії в теплових
мережах склали:

- за вересень 2012 р.: для населення - 20679,3
Гкал.; для релігійних організацій - 0,0
Гкал.; для національних творчих спілок
та їх регіональних осередків - 0,0 Гкал.;
для бюджетних установ та організацій
та інших споживачів - 403,0 Гкал.;

- за жовтень 2012 р.: для населення -
80929,5Гкал.;для релігійних організацій -
3,5Гкал.; для національних творчих
спілок та їх регіональних осередків -2,4
Гкал.; для бюджетних установ та
організацій та інших споживачів -6024,6
Гкал.;

- за листопад 2012 р.: для населення -83356,0
Гкал.; для релігійних організацій - 18,3
Гкал.; для національних творчих спілок
та їх регіональних осередків - 14,6 Гкал.;
для бюджетних установ та організацій
та інших споживачів - 13795,3 Гкал.;

- за грудень 2012 р.:для населення -108422,7
Гкал.; для релігійних організацій - 4,5
Гкал.; для національних творчих спілок
та їх регіональних осередків - 26,3 Гкал.;
для бюджетних установ та організацій
та інших споживачів - 20246,4 Гкал.

Всі перелічені документи не
спростовані відповідачами.
Контррозрахунків або предметних
зауважень щодо конкретних цифр
відповідачами не надано.

Окрім того, позивачем були надані до
суду докази того, що ним були
відправлені на адресу відповідача 2 за
кожний з звітних місяців
вересень-грудень 2012 року включно
наступні пакети документів: Акт
приймання-передачі природного газу по
договору № 06/11-15 ТЕ від 29.09.2011року;
розрахунок перерахування обсягу
теплової енергії в обсягу газу,
використаного на її вироблення для
населення та релігійним організаціям
котельними теплогенеруючого
підприємства КП «Харківські теплові
мережі»; розрахунок перерахування
обсягу теплової енергії
«Теплоенергоцентраль-3» (підприємство
КП «Харківські теплові мережі») в обсяг
газу, використаного на її вироблення
для населення та релігійним
організаціям; Акт приймання-передачі
природного газу по договору № 1876-БО від
11.07.2012 року; Акт приймання-передачі
природного газу.

Ці пакети документів були направлені
позивачем на адресу відповідача 2
листами № 23-4142 від 05.10.2012 року, № 23-4700
від 13.11.2012 року, № 23-5046 від 06.12.2012 року, №
23-67 від 09.01.2013 року. Засвідчені копії
листів, а також додатків до них додані
до матеріалів справи. Факти
направлення цих листів із додатками
відповідачами не оспорені.

Також до матеріалів судової справи
наданий відповідачем 2 лист № 26-6712/1.2-12
від 03.12.2012 року, в якому зазначено: "Як
свідчить проведений аналіз,
теплопостачальними підприємствами при
оформленні фактично спожитих обсягів
природного газу, до використаного газу
для виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням включаються
обсяги газу, використані для
компенсації втрат теплової енергії та
вироблення теплової енергії для
власних потреб теплопостачальних
підприємств. Цим самим грубо
порушуються вимоги наказу
Міністерства палива та енергетики
України від 15.07.2010 року № 288 «Про
затвердження Методики визначення
обсягів природного газу, які
використовуються для виробництва
теплової енергії для населення у разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різним категоріям споживачів».
В зв'язку з цим надсилаємо акти
приймання-передачі природного газу,
спожитого у вересні та жовтні 2012 року,
складені відповідно до обсягів газу,
необхідних для виробництва теплової
енергії виключно для потреб населення."

Як вбачається з матеріалів справи, до
листа були додані наступні не
підписані відповідачем 2 документи: Акт
приймання-передачі природного газу по
договору № 06/11-15 ТЕ від 29.09.2011 року за
вересень 2012 року у 3-х примірниках; Акт
приймання-передачі природного газу по
договору № 06/11-15 ТЕ від 29.09.2011 року за
жовтень 2012 року у 3-х примірниках; Акт
приймання-передачі природного газу по
договору № 1876-БО від 11.07.2012 року за
вересень 2012 року у 3-х примірниках; Акт
приймання-передачі природного газу по
договору № 1876-БО від 11.07.2012 року за
жовтень 2012 року у 3-х примірниках.

Факт складення і направлення цього
листа відповідачем 2 позивачу сторони
не оспорюють.

В матеріалах справи знаходиться лист
відповідача 2 № 26-357/1.2-13 від 22.01.2013 року,
зміст якого аналогічний змісту листа №
26-6712/1.2-12 від 03.12.2012 року. До листа №
26-357/1.2-13 від 22.01.2013 року додані не
підписані відповідачем 2: Акт
приймання-передачі природного газу по
договору № 06/11-15 ТЕ від 29.09.2011року за
грудень 2012 року у 3-х прим.; Акт
приймання-передачі природного газу по
договору № 1876-БО від 11.07.2012 року за
грудень 2012 року у 3-х примірниках.

Встановивши перелічені вище фактичні
обставини судової справи, суд вважає
можливим застосувати до них наступні
норми чинного законодавства України.

Статтею 316 Цивільного кодексу України
встановлено, що правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України встановлено,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника
та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що право власності та право
розпорядження майном є двома різними
цивільними правами. При цьому, право
розпорядження майном може випливати як
з титульного права власності, так і з
інших титульних прав, наприклад, права
іпотеки, права застави та інше. Тому суд
вважає помилковою ствердження
відповідача 2 про те, що предметом
позову є визнання права власності на
майно. Позивач просить суд визнати його
право на використання певним чином
певного майна. Оскільки при обраному
позивачем способі використання майно
повністю споживається, позовні вимоги
за своєю правовою природною є вимогами
про визнання права розпорядження
майном. Це право може бути захищено як
до, так і післяйого фактичної
реалізації.

Суд при цьому зазначає, що згідно ст. 1
Закону України «Про теплопостачання»
№ 2633-ІV від 02.06.2005 року із змінами і
доповненнями, під виробництвом
теплової енергії розуміється
господарська діяльність, пов'язана з
перетворенням енергетичних ресурсів
будь-якого походження, у тому числі
альтернативних джерел енергії, на
теплову енергію за допомогою
технічних засобів з метою її продажу
на підставі договору. А під тарифом
(ціною) на теплову енергію розуміється
грошовий вираз витрат на виробництво,
транспортування, постачання одиниці
теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням
рентабельності виробництва,
інвестиційної та інших складових, що
визначаються згідно із методиками,
розробленими національною комісією, що
здійснює державне регулювання усфері
комунальних послуг.

Статтею 2 цього ж Закону встановлено, що
він регулює відносини, що виникають у
зв'язку з виробництвом,
транспортуванням, постачанням і
використанням теплової енергії,
державним наглядом (контролем) усфері
теплопостачання, експлуатацією
теплоенергетичного обладнання та
виконанням робіт на об'єктах у сфері
теплопостачання суб'єктами
господарської діяльності незалежно
від форми власності.

Суттєвою суд вважає норму ст.4
вказаного Закону України, згідно якої
проектування, будівництво,
реконструкція, ремонт, експлуатація
об'єктів теплопостачання, виробництво,
постачання теплової енергії
регламентуються нормативно-правовими
актами, які є обов'язковими для
виконання всіма суб'єктами відносин у
сфері теплопостачання.

В тому числі, відповідно до ст. 10 даного
Закону до повноважень Кабінету
Міністрів України, серед іншого,
належить розробка та реалізація
державної політики у сфері
теплопостачання.

Спеціальною нормою статті 10 Закону
України «Про державне регулювання у
сфері комунальних послуг» № 2479-VI від
09.07.2010 року передбачено, що тарифи на
комунальні послуги формуються
суб'єктами природних монополій та
суб'єктами господарювання на суміжних
ринках відповідно до порядків
(методик), встановлених національною
комісією, що здійснює державне
регулювання у сфері комунальних
послуг, відповідно до цього Закону.
Тарифи на комунальні послуги суб'єктів
природних монополій та суб'єктів
господарювання на суміжних ринках
повинні забезпечувати відшкодування
всіх економічно обґрунтованих
планованих витрат на їх виробництво з
урахуванням планованого прибутку.
Положення про встановлення тарифів з
відхиленням від економічно
обґрунтованого рівня затверджується
Кабінетом Міністрів України.
Встановлення тарифів на комунальні
послуги, нижчих за розмір економічно
обґрунтованих витрат на їх
виробництво, без відповідного
відшкодування не допускається і може
бути оскаржено в суді.

На виконання перелічених норм КМ
України Постановою від 01.06.2011року №869
«Про забезпечення єдиного підходу до
формування тарифів на
житлово-комунальні послуги».
затвердивПорядок формування тарифів
на теплову енергію, її виробництво,
транспортування та постачання, послуги
з централізованого опалення і
постачання гарячої води.

Серед важливих для розгляду цієї
справи норм слід зазначити наступні.
Нормою п.10 Порядку встановлено:
одиницею калькулювання собівартості
виробництва, транспортування,
постачання теплової енергії є 1 Гкал
теплової енергії. При цьому групування
витрат здійснюється відповідно до
стандартів бухгалтерського обліку,
затверджених Мінфіном, з визначенням
структури тарифів Згідно п.12 Порядку,
формування тарифів на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії здійснюється
ліцензіатами в тому числі відповідно
до економічно обґрунтованих
планованих витрат, визначених на
підставі державних та галузевих
нормативів витрат ресурсів,
техніко-економічних розрахунків,
кошторисів. Також, положеннями п.14
Порядку передбачено, що нормування
втрат теплової енергії в мережах
теплопостачання та питомих витрат
палива і електроенергії, які
використовуються для виробництва та
транспортування теплової енергії,
здійснюється в установленому
законодавством порядку відповідно до
міжгалузевих, галузевих та
регіональних методик, інших
нормативних документів з нормування
витрат та втрат ресурсів, у яких
враховуються основні особливості
технологічних процесів конкретного
виробництва.

В тому числі, як це встановлено п.18
Порядку, до складу планованої
виробничої собівартості включаються
прямі матеріальні витрати, в тому числі
витрати на придбання палива (газу,
мазуту, вугілля, торфу,що визначаються
виходячи з планованого обсягу
виробництва теплової енергії згідно з
пунктом 13 цього Порядку, норм питомих
витрат паливно-енергетичних ресурсів,
установлених відповідно до
міжгалузевих, галузевих та
регіональних методик, інших
нормативних документів з нормування
витрат та втрат ресурсів, у яких
враховуються основні особливості
технологічних процесів конкретного
виробництва, діючих цін (тарифів) на
паливно-енергетичні ресурси.

Підсумовуючи викладені норми і надаючи
їм сукупну оцінку суд приходить до
висновку про те, що витрати на
придбання газу для вироблення теплової
енергії включаються до прямих витрат
на її виробництво, планової
собівартості теплової енергії і
входять до затверджених тарифів на неї.
За таких умов слід погодитися із
твердженнями позивача про те, що втрати
теплової енергії мають враховуватися
при визначенні загального обсягу її
виробництва для відповідних
споживачів. В свою чергу це означає, що
природній газ, як складова частина
прямих витрат на виробництво теплової
енергії, має використовуватися в
обсягах, достатніх для виробництва
всього обсягу теплової енергії
відповідним колам споживачів, з
урахуванням її планованих втрат.

Суд відхиляє висунуті відповідачем 2
заперечення в частині посилання на
Наказ Міністерства палива та
енергетики України від 15 липня 2010 року
№ 288, зареєстрований в Міністерстві
юстиції України 11 серпня 2010 р. за №671/17966
«Про затвердження Методики визначення
обсягів природного газу, які
використовуються для виробництва
теплової енергії для населення в разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різним категоріям споживачів»,
з наступних причин.

Відповідач 2 стверджує, що розрахунок
обсягів газу на підставі Наказу було
умовою укладених між ним та позивачем
договорів. Але, згідно ст. 6 ч. 3 абз. 2
Цивільного кодексу України, сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Суд зазначає, що розрахунок обсягів
природного газу, витраченого на
виробництво теплової енергії,
регулюється спеціальними відомчими
нормативними актами, норми яких мають
імперативний характер. Крім того,
визначення обсягів природного газу для
виробництва теплової енергії є
невід'ємною частиною формування тарифу
на теплову енергію, що також
здійснюється у порядку і спосіб,
встановлених нормативними актами
України і не припускає відхилення
шляхом договірного врегулювання. Тому,
сторони при укладенні договорів не
мали права відійти від норм чинного
законодавства, а всі умови, що
порушують це обмеження не можуть бути
прийнятими до уваги при прийнятті
рішення.

Суд також враховує, що вказаний Наказ
набрав чинності з 27.08.2010 року, коли він
був опублікований в Офіційному віснику
України за 2010 рік №63. Вже після набуття
чинності даним Наказом, Відповідач 2
звертався до господарського суду
Харківської області з позовами до
позивача про стягнення заборгованості
за спожитий природний газза договором
купівлі-продажу природного газу
№06/11-15ТЕ від 29.09.2011 року. При цьому, в
даних позовах відповідач 2 визначав
обсяги газу і його фактичну ціну
відповідно до норм законодавства, на
застосуванні яких наполягає позивач.
Позовні вимоги відповідача 2 були
задоволені рішенням господарського
суду Харківської області від 18.12.2012
року і Постановою Харківського
апеляційного господарського суду від
14.02.2013 року по справі № 5023/4764/12. Таким
чином, судовим рішенням по спору між
тими ж сторонами, яке набрало чинності,
була фактично встановлена
правомірність способу визначення
обсягів природного газу, використаного
для виробництва теплової енергії, без
застосування норм Наказу № 288. Згідно
до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Також суд вважає необхідним врахувати,
що дію наказу Міністерства палива та
енергетики України від 15.07.2010 року № 288
було зупинено з 30.12.2012 року на підставі
рішення № 6 від 29.10.2012 року. Державної
служби України з питань регуляторної
політики та розвитку підприємництва, у
зв'язку із невідповідністю основним
принципам державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності, задекларованим статтею 4
Закону України "Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності". Рішення № 6
було оскаржене в судовому порядку. Але,
Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
19.04.2013 року по справі № 826/739/13-а в
задоволенні позову було відмовлено.
Постанова була залишена без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 08.08.2013 року
по цій же справі.

Міністерство енергетики та вугільної
промисловості України 11.10.2013 року
видано Наказ № 730, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 29.11.2013
року за № 2042/24574 «Про визнання таким, що
втратив чинність, наказу Міністерства
палива та енергетики України від 15
липня 2010 року № 288». В преамбулі цього
Наказу зазначено, що він прийнятий з
метою приведення нормативно-правових
актів Міністерства енергетики та
вугільної промисловості України у
відповідність до вимог законодавства.
Таким чином, орган державного
управління, що прийняв Наказ № 288,
визнав, що цей Наказ суперечить чинному
законодавству України і саме тому
підлягає скасуванню. За таких обставин,
посилання на норми вказаного Наказу
відповідачем 2 суд відхиляє.

Приймаючи до уваги викладене, суд
вважає можливим позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Приймаючи до уваги, що позивач не
наполягає на стягненні з відповідачів
судових витрат, суд вважає, що витрати
по сплаті судового збору слід покласти
на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 6, 8, 19, 41, 124, 129 Конституції
України, ст. ст. 22, 316, 317, 319 ЦК України, ст.
ст. 1, 2, 4, 12, 15, 22, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за Комунальним підприємством
«Харківські теплові мережі» право на
використання придбаного за договором
№ 06/11-15 ТЕ від 29.09.11 р. природного газу
для виробництва теплової енергії
населенню, в наступних обсягах: за
період з 01 по 30 вересня 2012 р. - в обсязі 19
844,430 тис. м. куб.; за період з 01 по 31
жовтня 2012 р. - в обсязі 45 682,847 тис. м. куб.;
за період з 01 по 30 листопада 2012 р. - в
обсязі 75 664,845 тис. м. куб.;за період з 01
по 31 грудня 2012 р. - в обсязі 108 797,593 тис. м.
куб.

Визнати за Комунальним підприємством
«Харківські теплові мережі» право на
використання придбаного за договором
№ 1876-БО від 11.07.12 р. природного газу для
виробництва теплової енергії
бюджетним організаціям та установам та
іншим споживачам, в наступних обсягах:
за період з 01 по 30 вересня 2012р. - в обсязі
384,632 тис. м. куб.; за період з 01 по 31
жовтня 2012 р. - в обсязі 3 311,335 тис. м. куб.;
за період з 01 по 30 листопада 2012 р. - в
обсязі 11 672,028 тис. м. куб.; за період з 01
по 31 грудня 2012 р. - в обсязі 19 388,100 тис. м.
куб.

Повне рішення складено 01.07.2014 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/1515/14