КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2014 р. Справа№ 910/23979/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Шевченка Е.О.

при секретарі: Волуйко Т.В.

Представники сторін:

позивача:Манжола Д.В., за довіреністю;

відповідача:Силкіна В.С., за
довіреністю;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АДРІЯ ХІТ ГРУП»

на рішення господарського суду
міста Києва від 11.02.2014

у справі № 910/23979/13 (суддя:
Головатюк Л.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «АДРІЯ ХІТ ГРУП»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Авіаційна компанія
«РОЗА ВІТРІВ»

про визнання частини правочину
недійсною

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 11.02.2014 у справі № 910/23979/13 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «АДРІЯ ХІТ ГРУП»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, у відповідності до якої
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
11.02.2014 у справі № 910/23979/13 повністю і
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Скарга мотивована тим, що
господарським судом міста Києва не в
повному обсязі були з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, а також були порушені,
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права.

Розпорядженням заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 31.03.2014 №
910/23979/13 у справі № 910/23979/13 сформовано
для розгляду апеляційної скарги
колегію суддів у складі: головуючий
суддя: Зеленін В.О., судді: Синиця О.Ф.,
Шевченко Е.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 31.03.2014 прийнято
до розгляду апеляційну скаргу у справі
№ 910/23979/13. Розгляд апеляційної скарги
призначений на 14.04.2014 об 11:30.

14.04.2014 в судовому засіданні оголошено
перерву до 12.05.2014 до 11:45.

12.05.2014 в судовому засіданні оголошено
перерву до 26.05.2014 до 11:15.

26.05.2014 представником відповідача через
відділ документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду відповідно до ст. 69
ГПК України було подано клопотання про
продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.05.2014
продовжено строк вирішення спору по
справі № 910/23979/13.

26.05.2014 в судовому засіданні оголошено
перерву до 11.06.2014 до 10:25.

10.06.2014 представником відповідача через
відділ документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду були подані
письмові доповнення до відзиву на
апеляційну скаргу за вх. № 09-11/8735 та
09-11/8736.

11.06.2014 представником позивача через
відділ документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду були подані
письмові пояснення по справі.

11.06.2014 представник позивача в судовому
засіданні підтримав апеляційну скаргу
і просив суд її задовольнити.

11.06.2014 представник відповідача в
судовому засіданні заперечував проти
задоволення апеляційної скарги і
просив суд рішення господарського суду
міста Києва від 11.02.2014 у справі № 910/23979/13
залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, колегія суддів встановила
наступне.

22.03.2010 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Авіаційна компанія
"РОЗА ВІТРІВ" (відповідач/перевізник за
договором) та ДП "АДРІЯ ХІТ ГРУП" (назву
змінено на Товариство з обмеженою
відповідальністю "АДРІЯ ХІТ ГРУП")
(позивач/замовник за договором), було
укладено Договір №10/03-33 на виконання
чартерних повітряних перевезень
(надалі - договір).

За умовами договору замовник доручає, а
перевізник приймає на себе
зобов'язання виконати, на підставі
заявки Замовника, чартерні повітряні
перевезення, за маршрутом, розкладом та
на умовах, що в казані в Додатках до
договору.

07.02.2013 ТОВ "Авіаційна компанія "РОЗА
ВІТРІВ" та ТОВ "АДРІЯ ХІТ ГРУП" уклали
Додаткову угоду №2 до Договору та
Додатки №7-8, 10-14 до Договору.

Згідно із п.4.11. договору "Замовник має
право відмовитись від замовлених місць
або виконання будь-якого Перевезення,
надіславши письмове повідомлення
Перевізнику у строк, вказаний в
Додатках до даного договору. Замовник в
разі відмови від виконання Перевезення
повинен сплатити Перевізнику штраф у
розмірі, визначеному у додатках до
даного Договору".

В п.9 Додатків №7-8, 10-14 від 07.02.2013 до
договору сторони визначили, що "у разі
виникнення потреби у Замовника
скасувати блок місць на будь-якому
рейсі із програми рейсів. Замовник
повідомляє перевізника про таку
потребу письмово і особисто узгоджує з
Перевізником та іншими замовниками на
рейсі можливість такого скасування:

- Замовник у разі відмови від виконання
будь-якого рейсу не менш, ніж за ЗО
календарних днів до дати рейсу згідно
п.1 цього Додатку, сплачує Перевізнику
штраф у розмірі 10% вартості блоку місць
за кожний скасований рейс за умови
згоди інших замовників на рейсі (у разі
наявності);

- Замовник у разі відмови від виконання
будь-якого рейсу не менш, ніж за 5
календарних днів до дати рейсу згідно
п.1 цього Додатку, сплачує Перевізнику
штраф у розмірі 25% вартості блоку місць
за кожний скасований рейс за умови
згоди інших замовників на рейсі (у разі
наявності):

- Замовник у разі відмови від виконання
будь-якого рейсу менше, ніж за 5
календарних днів до дати рейсу згідно
п.1 цього Додатку, сплачує Перевізник
штраф у розмірі 50% вартості блоку місць
за кожний скасований рейс за умови
згоди інших замовників на рейсі (у разі
наявності);

- Замовник у разі відмови від виконання
будь-якого рейсу без узгодження з
іншими замовниками на рейсі, згідно п.1.
цього Додатку, сплачує Перевізнику
штраф у розмірі 100% вартості блоку місць
за кожний скасований рейс".

Як вбачається з матеріалів справи
позивач стверджує про дійсність
другого речення п.4.11. договору та п.9
Додатків №7-8, 10-14 від 07.02.2013 до договору
з підстав невідповідності їх положень
приписам чинного законодавства
України, оскільки, якщо розглядати
відмову від виконання перевезення
(друге речення п.4.11. Договору) та
скасування блоку місць (п.9 Додатків
№7-8, 10-14 від 07.02.2013 до Договору) як
порушення зобов'язання, з наступним
застосуванням до відповідача штрафу,
то виконання вимог ст. 552 ЦКУ та ст. 234
ГКУ щодо обов'язковості виконання
зобов'язання в натурі після сплати
штрафів є практично й теоретично
неможливим, оскільки суперечить самому
факту відмови та скасування.

Також, позивач зазначає щодо його
можливості відмовитись від прийняття
виконання зобов'язання, як це
передбачено ст. 193 ГКУ, то, по-перше,
позивач не відмовлявся від такого
прийняття, по-друге, позивач не міг
відмовитись в силу відсутності
зобов'язання відповідача як такого, тим
більше, в першому випадку - відмова від
виконання Перевезення (друге речення
п.4.11. Договору) - це відмова, від
обов'язку, який покладений на
відповідача (перевізника); у другому
випадку - скасування блоку місць (п.9
Додатків №7-8, 10-14 від 07.02.2013 до Договору)
такого виконання, яке можна було б
прийняти або від якого можна було б
відмовитись навіть теоретично не могло
бути, стверджує позивач.

До того ж, позивач зазанчає, що абзац
перший пункту 6 Додатків №7-8, 10-14 від
07.02.2013 Договору передбачає, що
"Замовник, гарантуючи виконання своїх
зобов'язань, вносить гарантійний
платіж у розмірі вартості одного
авіаперевезення, включаючи вартість
пасажирських аеропортових зборів і
борт харчування з розрахунку повного
блоку місць останнього рейсу програми
у гривнях по курсу НБУ чи коефіцієнту
перерахунку на день оплати з
урахуванням п.3.2. Договору №10/03-33 від
22.03.2010, на дату підписання даного
Додатку, але не пізніше 28.02.2013".

Далі, абзац другий пункту 6 Додатків
№7-8, 10-14 від 07.02.2013 Договору передбачає,
що "Гарантійний платіж не повертається
Замовнику у випадку відміни або
зменшення Замовником програми рейсів,
узгодженої в даному Додатку". Тобто, і в
п.9 і в п.6 Додатків №7-8, 10-14 від 07.02.2013
встановлюється "відповідальність"
правові наслідки зменшення
відповідачем кількості місць на
рейсах, в яких останній мав прав
замовити певну кількість місць, як те
визначено в відповідних Додатках до
Договору.

Отже, скаржник стверджує, що спірні
пункти договору встановлюють подвійну
відповідальність за порушення одного й
того самого зобов'язання (якщо
припустити, що скасування блоку місць/
відміна рейсів є порушенням
зобов'язання), що суперечить приписам
ст. 61 Конституції України.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів прийшла до висновку, що доводи
апеляційної скарги є такими, що
спростовуються матеріалами справи, а
тому не дають підстав для скасування
прийнятого у справі судового рішення з
огляду на наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України передбачає, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін (ч.
4 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Отже, двостороннім правочинами
притаманна наявність
взаємоузгодженого волевиявлення двох
осіб, спрямованого на виникнення
єдиного правового результату,
покликаного забезпечити реалізацію
обопільної чи самостійної мети кожної
з цих осіб.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу
України істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Стаття 215 Цивільного кодексу України
визначає, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Суд зазначає, що Договір підписаний в
двосторонньому порядку повноваженими
представниками сторін без будь - яких
зауважень і застережень та скріплений
печатками.

Статтею 626 Цивільного кодексу України
встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має
одночасно і права, і обов'язки, вона
вважається боржником у тому, що вона
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони, і одночасно кредитором у тому,
що вона має право вимагати від неї (ч. 3
ст. 510 ЦК України).

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як передбачено ст. 6 Цивільного кодексу
України, сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Дослідивши спірні пункти договору та
додатків до нього, колегія суддів
прийшла до висновку, що скаржник
ототожнює поняття гарантійного
платежу та штрафу як різновиду виду
відповідальності, а тому стверджує, що
дві міри цивільної відповідальності,
за одне й те саме порушення
зобов'язання застосовуватися не
можуть. При цьому посилається на ст. 61
Конституції України.

Разом із тим варто позначити на
необґрунтованість та безпідставність
такої позиції.

По - перше, хоча законодавче
регулювання способів забезпечення
виконання договорів здійснюється
Господарським кодексом України,
Цивільним кодексом України, проте в
наведених нормативно-правових актах
визначено тільки загальні положення
щодо способів забезпечення виконання
договорів, серед яких гарантійний
платіж не виділяється. Однак
правозастосовна практика свідчить про
кваліфікацію гарантійного платежу як
самостійного способу забезпечення
виконання договору, який має на меті
підвищення захисту майнових інтересів
сторін і стимулювання боржника до
належного виконання власних
обов'язків, що обумовлює наявність
чіткої правової регламентації всіх
аспектів таких забезпечувальних
відносин.

Таким чином, гарантійний платіж
законодавчо можна визначити як
самостійний спосіб забезпечення
виконання договорів, яким є грошова
сума, що передається однією стороною
(боржником) другій стороні (кредитору)
для забезпечення компенсації
матеріальних вимог кредитора у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником своїх зобов'язань за
договором та при належному виконанні
договору, по закінченні строку дії
договору повертається боржнику.

По-друге, Конституція України у ст. 61
передбачає, що ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення. Ст. 61 міститься
у розділі II «Права, свободи та обов'язки
людини і громадянина», а тому положення
ст. 61 Конституції України торкаються
лише фізичних осіб.

Конституційний Суд України у справі
про відповідальність юридичних осіб
дійшов висновку що загальновизнаним є
поділ юридичної відповідальності за
галузевою структурою права на такі
основні види: цивільно-правову,
кримінальну, адміністративну та
дисциплінарну. Виходячи зі смислу
цього тлумачення не можуть бути
ототожнені поняття санкцій та вид
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності можуть
застосовуватися різний набір санкцій.

Інакше, наприклад не могли би бути
одночасно застосовані штраф та
стягнення збитків при притягненні до
цивільної відповідальності, а також
позбавлення волі та конфіскація майна
при притягненні до кримінальної
відповідальності тощо, адже вони також
тлумачилися б «як відповідальність
одного виду за одне й те саме
правопорушення».

Таким чином, згідно з ст. 61 Конституції
не обмежується розмір санкцій чи їх
набір при притягненні до одного виду
юридичної відповідальності.

По-друге, тлумачення неможливості
одночасного застосування штрафу та
гарантійного платежу прямо суперечить
встановленням законодавця, який у
законах України прямо передбачає
можливість сторін відповідно до ч. 3 ст.
6 ЦК України в договорі відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд, крім
випадків, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами. Заборона на
застосування гарантійного платежу та
штрафу прямо не випливає з закону чи із
суті відносин сторін, що дозволяє
здійснити відповідне врегулювання у
договорі.

По-третє, штраф та гарантійний платіж
мають різне призначення та функції у
господарських охоронних
правовідносинах. Штраф - разове
покарання, а гарантійний платіж -
самостійний спосіб забезпечення
виконання договорів, що має на меті
підвищення захисту майнових інтересів
сторін і стимулювання боржника до
належного виконання власних
обов'язків, що обумовлює наявність
чіткої правової регламентації всіх
аспектів таких забезпечувальних
відносин. При запереченні можливості
застосування штрафу і гарантійного
платежу виникатиме невизначеність у
судовому процесі. Адже суд
вторгатиметься у сферу волевиявлення
сторін, якщо присуджуватиме за власним
вибором штраф або стягнення
гарантійного платежу, передбачені
договором. Відмова ж у позовних вимогах
загалом - щодо гарантійного платежу та
штрафу - не ґрунтуватиметься на законі,
адже будь-яка з цих вимог окремо
визнаватиметься судом обґрунтованою
та заявленою до стягнення правомірно.

Оскільки, позивач помилково ототожнює
підстави недійсності правочину та
підстави звільнення від
відповідальності за порушення
зобов'язань, що виникли з такого
правочину, то відсутні підстави для
визнання спірних пунктів договору та
додатків до нього недійсним.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Тобто, підставами для захисту
цивільного права є його порушення,
невизнання або оспорювання.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, а тому рішення
господарського суду міста Києва від
11.02.2014 у справі № 910/23979/13 відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи і
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «АДРІЯ ХІТ
ГРУП» залишити без задоволення, а
рішення господарського суду міста
Києва від 11.02.2014 у справі № 910/23979/13 - без
змін.

2. Матеріали справи № 910/23979/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.О. Зеленін

Судді
О.Ф. Синиця

Е.О. Шевченко