ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2014 р.
Справа № 914/1264/14

За позовом: Виробничо-торгівельної
фірми «Опір», м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційної фірми «Ряст», м.
Львів

про визнання договору недійсним.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Довгополов А.О.

Представники:

Від позивача: Телішевський І.Д. -
представник за довіреністю № 19-03-14 від
19.03.2014р.;

Від відповідача: Приндота У.Г -
представник за довіреністю від 17.03.2014р.

На розгляд господарського суду
Львівської області
Виробничо-торгівельною фірмою « Опір»
подано позов до Товариства з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційної фірми «Ряст» про
визнання договору недійсним.

Ухвалою від 10.04.2014 р. провадження у
справі порушено, позовну заяву
прийнято до розгляду, розгляд справи
призначено на 05.05.2014р.

В судовому засіданні 05.05.2014р.
представники позивача позовні вимоги
підтримали повністю з підстав
викладених в позовній заяві, просили
суд їх задоволити. В судовому засіданні
позивач подав клопотання про
приєднання до матеріалів справи копії
заяви про поновлення строку на
апеляційне оскарження рішення суду в
справі № 5015/7256/11 та копію апеляційної
скарги на рішення суду у справі №
5015/7256/11. Також в судовому засіданні
подав клопотання про витребування у
відповідача копії його статуту. Суд
ухвалив дане клопотання задоволити та
витребувати статут відповідача. Крім
цього, від позивача 29.04.2014р. через
канцелярію суду надійшло клопотання
(вх. 2187/14) про витребування у
відповідача ТзОВ «Ряст» всіх первинних
документів, які підтверджують
господарські операції з ВТФ «Опір» за
період з 01.01.2005р. по даний час. Суд
ухвалив відмовити у задоволенні даного
клопотання оскільки дані документи не
можуть служити підтвердженням
обставин на які посилається позивач. У
даному клопотанні позивач просить суд
призначити у справі
судово-бухгалтерську експертизу,
доручивши її виконання Львівському НДІ
судових експертиз. В судовому
засіданні позивач зазначає, що
проведення експертизи більше не є
актуальним і просить суд не призначати
її. З врахуванням позиції позивача суд
відмовляє у задоволенні клопотання про
призначення експертизи.

В судовому засіданні 05.05.2014р.
представник відповідача подав відзив
на позовну заяву, в якому просить суд
відмовити у задоволенні позову у
зв'язку з його безпідставністю. Також
надав довідку про відсутність обставин
передбачених п. 2 ч.1 ст. 62 ГПК України.
Крім того, від відповідача 30.04.2014р.
через канцелярію суду надійшла заява
(вх. № 19195/14) про застосування строків
позовної давності.

З метою витребування додаткових
доказів ухвалою суду від 05.05.2014р.
розгляд справи відкладено на 02.06.2014р.

02.06.2014р. судом винесено ухвалу про
продовження строку вирішення спору та
відкладено розгляд справи на 11.06.2014р.

02.06.2014р. після судового засідання
позивачем через канцелярію суду
подано клопотання (вх. № 2780/14) про
долучення до матеріалів справи статуту
ВТФ «Опір», витягів з ЄДРЮО та ФОП щодо
позивача станом на 16.06.2010р. та станом на
05.12.2011р. Крім того у даному клопотанні
позивач просить суд витребувати у
відповідача фінансовий звіт за 2010р.

02.06.2014р. відповідач після
судового засідання подав клопотання
(вх. № 23838/14) про доручення документів до
матеріалів справи, а саме: два статути в
редакції від 25.06.2006р. та від 01.07.2013р.,
витяги ТзОВ ВКФ «Ряст» з ЄДРЮО та ФОП
станом на 03.12.2010р. та виписку є ЄДРЮО та
ФО-П станом на 23.12.2013р., копію договору
про врегулювання відносин, щодо
взаємних розрахунків від 15.06.2010р.,
договір №07/01 від 20.07.2005р. та акт звірки
взаєморозрахунків, виписки з банку та
акти приймання виконаних підрядних
робіт до даного договору, висновок
судової інженерно-технічної
експертизи № 3095 від 14.02.2014р., щодо
виконаних робіт згідно даного
договору, договір поставки товару №01/06
від 27.07.2006р. та акти зірки
взаєморозрахунку, виписки з банку до
даного договору, договір позики від
17.06.2009р., акти зірки взаєморозрахунків,
виписки з банку до даного договору,
договір №04/06 від 03.05.2006р. акти зірки
взаєморозрахунків, виписки з банку до
даного договору, фінансовий звіт ТзОВ
ВКФ «Ряст» за 2013рік, розшифровку
дебіторської заборгованості по даному
звіту та довідку № 09-1в від 30.05.2014р.

Крім цього, 02.06.2014р.
позивачем подано клопотання (вх.№2781/14)
про витребування у відповідача ряду
документів.

05.06.2014р. позивачем подано
заперечення (вх. № 24619/14) на заяву про
застосування позовної давності та
клопотання (вх.№24618/14) про приєднання до
матеріалів справи копії документів, а
саме: рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 20.05.2014р., постанова
про повернення виконавчого документа
від 22.01.2014р., ухвалу Личаківського
районного суду м. Львова від 14.03.2014р.,
заява в Личаківський ВДВС № 314/А-53 від
09.04.2014р. та виконавчий лист.

06.06.2014р. відповідачем подано
клопотання (вх. №24660/14) про доручення до
матеріалів справи акти виконаних робіт
по договору № 04/06 від 03.05.2006р.

В судовому засіданні 11.06.2014р.
судом відмовлено позивачу у
задоволенні його клопотань про
витребування доказів та оголошено
перерву до 23.06.2014р.

13.06.2014р. від позивача надійшли
пояснення (вх. № 25764/14) по справі та
клопотання (вх. №25763/14) про витребування
в ДПІ в Шевченківському районі м.
Львова копію фінансового звіту
відповідача за 2010р.

В судовому засіданні 23.06.2014р. суд
відмовляє в задоволенні клопотання про
витребування документів на підставі
ст. 38 ГПК України, у зв'язку
безпідставністю заявленого
клопотання.

Крім цього, суд зазначає що
предметом позову у справі № 914/1264/14 є
визнання договору недійсним, а не
стягнення коштів за договорами, які
були предметом позову у справі №
5015/7256/11 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
виробничо-комерційної фірми «Ряст» до
Виробничо-торгівельної фірми «Опір»
про стягнення 1 250 085,65грн. Витребуваний
фінансовий звіт за 2010р. не має значення
у даній справі, крім цього в матеріалах
справи міститься фінансовий звіт за
2013р.

В судовому засіданні 23.06.2014р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд позовні вимоги
задоволити та визнати недійсним
договір про врегулювання відносин
щодо взаємних розрахунків від 15.06.2010р. ,
що укладений між ТзОВ ВКФ «Ряст» та ВТФ
«Опір».

В судовому засіданні 23.06.2014р.
представник відповідача позовні
вимоги заперечив, просить суд
відмовити в задоволенні позовних
вимог з підстав викладених у відзиві.
Крім цього, просить застосувати заяву
про застосування позовної давності
поданої ним 30.04.2014р.

У судовому засіданні 23.06.2014р.
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, повно, всебічно і об'єктивно
з'ясувавши обставини в їх сукупності,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази судом встановлено таке.

15 червня 2010р між ТзОВ ВК «Ряст»
(Сторона 1, відповідач у справ) та ВТФ
«Опір» (Сторона 2, позивач у справі)
укладено договір про врегулювання
відносин щодо взаємних розрахунків
(далі за текстом - Договір).

Згідно п.1. Договору сторони
визначили, що станом на 15.06.2010р. існує
борг сторони 2 перед стороною 1 на
загальну суму 949 985,00 грн. Наявність
зазначеного боргу та його розмір
підтверджується наступними
документами: Договір №07/01 від 20.07.2005р.;
Договір № 01/06 від 27.07.2006р.; Договір № 04/06
від 03.05.2006р; Договір безвідсоткової
позики від 17.06.2009р.; виписка банку;
накладні на відвантаження товару; Акти
звірки до даних договорів.

Сторона 2 визнає суму боргу перед
Стороною 1 визначену в пункті 1 цього
Договору та підписом на цьому договорі,
підтверджує відсутність будь-яких
заперечень щодо підстав виникнення
боргу та його розміру (п.2 Договору).

Позивач просить визнати договір не
дійсним, з посиланням на те, що ОСОБА_4
будучи заступником директора ТзОВ ВТФ
«Ряст» не вправі був підписувати
оспорюваний договір через відсутність
достатніх на це повноважень.

Позивачем долучено до матеріалів
справи лист ВТФ «Опір» №02 від 15.02.2011р.
скерований відповідачу у відповідь на
його вимогу з проханням
відтермінування про плату по спірному
договорі від 15 червня 2010р. про
врегулювання взаємовідносин щодо
взаєморозрахунків в зв'язку з важким
економічним становищем.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Відповідно до статті 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 15
ЦК України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Згідно з вимогами статті 20 ГК
України, частини 2 статті 16 ЦК України
одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів є визнання правочину
недійсним.

Відповідно до статті 179 ГК України
майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і негосподарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Таким чином, поняття «правочин» є
ширшим і включає в себе поняття
«договір». Тому для недійсності
договору застосовуються загальні
положення недійсності правочину.

Відповідно до статті 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Судом встановлено, що 15 червня 2010
року між позивачем та відповідачем
укладено договір про врегулювання
відносин, щодо взаємних розрахунків.

У п.1 Договору зазначено, що
сторони визначили, що станом на 15
червня 2010року існує борг Сторони 1
перед Стороною 2 на загальну суму 949
985ривень. Вказана заборгованість
виникла внаслідок не виконання ВТФ
«Опір» зобов'язань ТзОВ ВКФ «Ряст» за
договорами №07/01 від 20.07.2005року, 01/06 від
27.07.2006р., 04/06 від 03.05.2006р. та договором
безвідсоткової позики від 17.06.2009року,
що є діючими та існування яких
визнається позивачем.

Підставою для визнання вказаного
договору недійсним позивач зазначає
ст. 203 ЦК України. В обґрунтування
позову посилається на те , що ОСОБА_4
будучи заступником директора ТзОВ ВТФ
«Ряст» не вправі був підписувати
оспорюваний договір через відсутність
достатніх на це повноважень. Проте такі
твердження позивача спростовуються
наступним.

Згідно п.3.3 Постанови ВГСУ №11:
«Якщо договір містить умову (пункт) про
підписання його особою яка діє на
підставі статуту підприємства чи
іншого документа , що встановлює його
повноваження зазначеної особи , то
наведене свідчить про обізнаність
іншої сторони даного договору з таким
статутом (іншим документом) у частині ,
яка стосується відповідних
повноважень».

Таким чином при підписанні
спірного Договору позивач був належним
чином ознайомлений з повноваженнями
представника відповідача на
підписання даного правочину , який діяв
в межах свої повноважень .

Відповідно до п. 15.36 статуту ТзОВ
ВКФ «Ряст» в редакції від 25.06.2006р.
(діючій на момент укладення договору)
зазначено, що в разі тимчасової
відсутності директора його
повноваження здійснює заступник
директора, який без довіреності і на
час виконання обов'язків директора має
повноваження директора передбачені
статутом.

Окрім того наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Позивачем долучено до
матеріалів справи лист ВТФ «Опір» №02
від 15.02.2011р. скерований відповідачу у
відповідь на його вимогу з проханням
відтермінування про плату по спірному
договорі від 15 червня 2010р. про
врегулювання взаємовідносин щодо
взаєморозрахунків в зв'язку з важким
економічним становищем. Таким чином
обома сторонами факт існування
договору визнавався .

Не доведено позивачем , що при
укладені спірного договору директор
ВТФ «Опір» ОСОБА_5 діяв недобросовісно,
всупереч інтересам підприємства,
зловживав правом як директор.

Не заслуговують на увагу також і
доводи позивача, що ОСОБА_5 не вправі
був укладати спірний договір, оскільки
станом на момент його укладення він був
директором як позивача так і
відповідача, а тому такі його дії
суперечать вимогам ч.3 ст.238 ЦК України.
Так, відповідно до зазначеної статті
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, представником якої він
одночасно є.

Згідно правової позиції
Верховного суду України викладеної у
постанові від 16.05.2011р. №3-31гс11, вказана
норма встановлює заборону на укладення
правочину, в якому один представник
одночасно виступає від імені декількох
контрагентів.

Водночас судом встановлено, що
ОСОБА_5, укладаючи договір від 15.06.2010р.
виступав від імені лише ВТФ «Опір», від
імені ТзОВ ВКФ «Ряст» виступала інша
особа - ОСОБА_4

При цьому суд зазначає, що зміст
спірного Договору складає посилання
на наявність боргу згідно Договору
№07/01 від 20.07.2005р.; Договору № 01/06 від
27.07.2006р.; Договору № 04/06 від 03.05.2006р та
Договору безвідсоткової позики від
17.06.2009р. (п.2 Договору).

Крім цього, у судовому засіданні
встановлено, що зазначені договори у
судовому порядку не визнавалися
недійсними, належних та допустимих
доказів сторонами (позивачем) суду не
надано.

Більше того, у справі № 5015/7256/11
постаново Львівського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014р. за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційної фірми «Ряст» до
Виробничо-торгівельної фірми «Опір»
про стягнення заборгованості за
Договором, який є предметом даної
справи, встановлено обов'язок сплати
заборгованості ВТФ «Опір» на користь
ТзОВ ВКФ «Ряст» (яка набрала законної
сили).

Статтею 232 ЦК України передбачено,
що правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним. Довіритель
має право вимагати від свого
представника та другої сторони
солідарного відшкодування збитків та
моральної шкоди, що завдані йому у
зв'язку із вчиненням правочину
внаслідок зловмисної домовленості між
ними.

Слід зазначити, що правочин може
бути визнаний недійсним на підставі
положень ст. 232 ЦК України, якщо
існувала зловмисна домовленість
представника однієї сторони з другою
стороною, а не домовленість між самими
сторонами.

Словосполучення "зловмисна
домовленість", що використовується в
ст. 232 ЦК України підкреслює, що тут
маються на увазі саме навмисні дії
представника, тобто він усвідомлює, що
вчиняє правочин всупереч інтересам
довірителя, передбачає настання
невигідних для довірителя наслідків та
бажає (або свідомо допускає) їх
настання.

Як вказано у ч. 4 п. 3.10. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
зловмисна домовленість - не умисна
змова представника однієї сторони
правочину з другою стороною, внаслідок
чого настають несприятливі наслідки
для особи, від імені якої вчинено
правочин. У визнанні правочину
недійсним з відповідної підстави
доведенню підлягає не наявність волі
довірителя на вчинення правочину, а
існування умислу представника, який
усвідомлює факт вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя,
передбачає настання невигідних для
останнього наслідків та бажає чи
свідомо допускає їх настання. При цьому
представником не може вважатися орган
юридичної особи, в тому числі її
керівник, навіть якщо він діяв всупереч
інтересам цієї особи: представництво в
даному разі визначається за правилами
глави 17 названого Кодексу.

Однією з підстав для визнання
спірного договору недійсним позивач
вважає порушення вимог ст. 238 ЦК
України.

Згідно ч.3 ст.238 ЦК України
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, представником якої він
одночасно є, за винятком комерційного
представництва, а також щодо інших
осіб, встановлених законом.

Відповідно до ст. 238 ЦК України, на
яку посилається позивач, представник
не може вчиняти правочин від імені
особи, яку він представляє, у своїх
інтересах або в інтересах іншої особи,
представником якої він одночасно є.
Отже, вказана норма встановлює
заборону на укладення правочину, в
якому один представник одночасно
виступає від імені декількох
контрагентів. Водночас спірний договір
було укладено між ВТФ «Опір» в особі
ОСОБА_5 та ТзОВ ВКФ «Ряст» в особі
ОСОБА_4

Позивачем не наведено та не
доведено у встановлений законом спосіб
і наявності обставин, передбачених
ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, які могли б
бути, в силу ч.1 ст.215 ЦК України,
підставами для визнання недійсними
Договору від 15.06.2010р.

Не знайшло свого підтвердження в
судовому засіданні , що позивач не знав
про існування спірного договору,
оскілки у матеріалах справи міститься
лист ВТФ «Опір» №02 від 15.02.2011р.
скерований ТзОВ ВКФ «Ряст» про
відтермінування проплати за договором
від 15 червня 2010р. про врегулювання
взаємовідносин щодо взаєморозрахунків
в зв'язку з важким економічним
становищем.

У заяві та відзиві на позовну
заяву відповідач просить суд
застосувати позовну давність до
спірних відносин.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність, з врахуванням положення ст. 257
цього Кодексу, встановлюється
тривалістю в три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Цивільне законодавство не
вимагає від особи, право якої порушено,
вжиття спеціальних активних дій,
спрямованих на встановлення факту
порушення її права.

За приписами ч.4 ст.267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Пропуск позовної давності є
достатніми самостійними вимогами для
відмови в задоволенні позовних вимог
(постанова Вищого господарського суду
України від 17 липня 2012 року у справі
№11/70пд/2011 та Верховного суду України
викладену у постанові Верховного Суду
України від 10.12.2002 року у справі №10/257 ).

Пунктом 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсним» передбачено, що
відповідно до статей 215 та 216 Цивільного
кодексу України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним
та про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.207, ч.2
ст.208 ГК України, господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Аналогічно визнання договору
недійсним та наслідки визнання такого
договору недійсним врегульовано і ч.1
ст. 203, ч.1 ст. 215 та ч.5 ст. 216 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно частини третьої цієї ж
статті, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої
статті 203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства,
а також інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини другої цієї ж
статті особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Відповідно до
частини третьої цієї ж статті
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Відповідно до частини
п'ятої цієї ж статті правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним і
шостої - правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до п.7 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009р. №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсним» правочин
може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом,
та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Відповідно до статей 33, 38 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
Сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Зазначені вище норми
процесуального закону спрямовані на
реалізацію статті 43 ГПК України. Згідно
з положеннями цієї статті судочинство
у господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Сторонами не наведені доводи та
не подані докази наявності порушеного
права чи охоронюваних законом
інтересів Позивача, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав до задоволення позову з причин
недоведеності позовних вимог.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст.5 Закону
України «Про судовий збір» від сплати
судового збору звільняються
громадські організації інвалідів
(спілки та інші об'єднання громадських
організацій інвалідів), їх
підприємства, установи та організації,
громадські організації ветеринарів, їх
підприємства, установи та організації -
за подання позовів, з якими звертаються
до суду.

Позивач, як підприємство
Львівської обласної асоціації
інвалідів Всеукраїнської організації
інвалідів «Союзу організації
інвалідів України» звільнене від
сплати судового збору.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 1, 20, 179, 207, 208
Господарського кодексу України,
ст.ст.11, 15, 16, 202, 203, 204, 215, 216, 232, 238, 256, 261, 267,
626 Цивільного кодексу України та ст.ст.
1, 33, 38, 43, 82, 83, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені статтями
91-93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення складено
27.06.2014 року.

Суддя
Коссак С.М.