ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2014 р.
Справа № 914/2740/13

За позовом: Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України», м. Київ, в особі територіально
відокремленого безбалансового
відділення №10013/0242 філії - Львівського
обласного управління Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України», м. Дрогобич

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Краб» ЛТД, м.
Дрогобич

про стягнення 211 122 грн. 09 коп. шляхом
звернення стягнення на предмет застави

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: Наливайко В.М.,
представник (довіреність від 16.06.2014р.);

від відповідача: не з'явився

Представникам сторін роз'яснено їх
права та обов'язки, передбачені ст.22 ГПК
України, заяв про відвід суду не
поступало.

Публічне акціонерне товариство
«Державний ощадний банк України»,
м.Київ, в особі територіально
відокремленого безбалансового
відділення №10013/0242 філії - Львівського
обласного управління Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України», м. Дрогобич
звернулося до господарського суду
Львівської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Краб» ЛТД, м.
Дрогобич про стягнення 211122грн. 09 коп.
шляхом звернення стягнення на предмет
застави.

Розглянувши матеріали справи, суд
визнав представлені матеріали
достатніми для прийняття позовної
заяви до розгляду і ухвалою від 16.07.2013р.
призначив розгляд справи на 25.07.2013 р.
Розгляд справи відкладався з підстав,
викладених в ухвалах суду, в судових
засіданнях оголошувалась перерва. За
клопотанням представників сторін
строк вирішення спору було продовжено
на 15 днів.

Ухвалою суду від 26.09.2013р. провадження у
справі №914/2740/13 було зупинено до
набрання законної сили рішенням суду
по справі №2-2197/11 2/442/59/2013 за позовом
Дрогобицького міжрайонного прокурора
в інтересах ПАТ «Державний ощадний
банк України» до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Краб» ЛТД,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості, яка знаходилася на
розгляді в Апеляційному суді
Львівської області.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 25.03.2014 р. у справі №1306/2-2197/11
частково задоволено апеляційну скаргу
відповідача та залишено без розгляду
спір щодо звернення стягнення на
металопрокат вагою 44 655 кг на загальну
суму 226 893 грн., закривши в цій частині
провадження по справі.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 10.06.2014 р.
провадження у справі №914/2740/13 було
поновлено, розгляд справи призначено
на 19.06.2014 р.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, просив
задоволити. З приводу заявленого
позову пояснив, що між позивачем та
відповідачем було укладено договір
відновлювальної кредитної лінії, на
виконання умов якого відповідачу
надано кошти в сумі 366 000 грн. 00 коп.
Відповідач зобов'язувався протягом дії
договору сплачувати проценти за
користування коштами та повернути суму
кредиту у визначений в договорі строк.
Однак, відповідач зобов'язання по
кредитному договору не виконав - суму
кредиту у визначений в договорі строк
сплатив частково, станом на дату
подання позову до суду заборгованість
становила 136 633 грн. 54 коп. У зв'язку із
неналежним виконанням зобов'язань по
договору відповідачу нараховано пеню в
розмірі 74 488 грн. 55 коп. Також зазначив,
що між позивачем та відповідачем було
укладено договір застави, згідно умов
якого відповідач передає в заставу
позивачу для забезпечення вимог
позивача по кредитному договору
металопрокат. Відповідно до умов
договору застави, в разі невиконання
або неналежного виконання
відповідачем умов кредитного договору,
позивач має право задовольнити
забезпечені договором застави вимоги
шляхом звернення стягнення на предмет
застави. У зв'язку з цим просив стягнути
заборгованість, звернувши стягнення на
заставлене майно на суму 211122грн. 09 коп.
шляхом продажу на прилюдних торгах та
вжити заходів до забезпечення позову
шляхом накладення арешту на майно
відповідача.

Відповідач в судове засідання явку
представника не забезпечив, проти
позову не заперечив, доказів погашення
заборгованості не надав, вимог ухвали
суду від 16.07.2013 р. не виконав,
повідомлення про дату, час та місце
розгляду справи надсилалися на адресу,
вказану позовній заяві та в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, що згідно
ст. 64 ГПК України є врученням належним
чином.

У відповідності до п. 3.9.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» за
змістом зазначеної статті 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до вимог ст. 75 ГПК України,
якщо відзив на позовну заяву і
витребувані господарським судом
документи не подано, справу може бути
розглянуто за наявними в ній
матеріалами. Проаналізувавши зібрані
по справі докази, суд дійшов висновку
про достатність матеріалів справи для
її розгляду по суті за відсутності
представника відповідача та його
відзиву на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, суд встановив наступне.

18 квітня 2007 р. між Відкритим
акціонерним товариством «Державний
ощадний банк України»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Державний
ощадний банк України» (банком) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Краб» ЛТД
(позичальником) було укладено договір
відновлювальної кредитної лінії №2062-68.

За цим договором банк (позивач)
зобов'язувався надавати на умовах
цього договору, а позичальник
(відповідач) зобов'язувався отримувати,
належним чином використати та
повернути в передбачені цим договором
строки кредит в розмірі 250 000 грн. 00 коп.
та сплатити відсотки за користування
кредитом в порядку та на умовах,
визначених цим договором.

Кредит надається у вигляді
відновлювальної кредитної лінії
окремими частинами (траншами) з
остаточним повернення не пізніше 18
квітня 2010 р. (п.1.2. кредитного договору).

На виконання умов вищевказаного
договору, позивач надав відповідачу
грошові кошти в сумі 366 000 грн. 00 коп., що
підтверджується платіжними
дорученнями.

17 грудня 2008 р. сторони уклали договір
про внесення змін до договору
відновлювальної кредитної лінії, яким
погодили суму ліміту кредитування у
розмірі 400 000 грн. 00 коп.

16 квітня 2010 р. сторони уклали
додатковий договір про
реструктуризацію до договору
відновлювальної кредитної лінії, яким
узгодили графік зменшення суми ліміту
кредитування з остаточним терміном
повернення кредиту - не пізніше 18.04.2011 р.

Як вбачається з матеріалів справи,
пояснень представника позивача,
відповідач свої зобов'язання перед
позивачем щодо повернення суми кредиту
по кредитному договору виконав
частково, заборгованість відповідача
перед позивачем станом на дату
розгляду справи становить 136 633 грн. 54
коп.

Судом також встановлено, що 17 грудня 2008
р. між Відкритим акціонерним
товариством «Державний ощадний банк
України», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«Державний ощадний банк України»
(банком) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Краб» ЛТД
(заставодавцем) було укладено договір
застави товарів в обороті №2062-68.

За цим договором заставодавець
(відповідач) з метою забезпечення
належного виконання зобов'язання
(повернення кредиту у розмірі 400 000 грн.
00 коп., сплати процентів, комісій та
неустойки), що випливає з кредитного
договору (договір відновлювальної
кредитної лінії №2062-68 від 18.04.2007 р.),
передає в заставу, а заставодержатель
(позивач) цим приймає в заставу в
порядку і на умовах, визначених у цьому
договорі, предмет застави, що належить
заставодавцю на праві власності.

Відповідно до п. 1.1.1. договору застави
предметом застави за цим договором є
майно, а саме: товари в обороті -
металопрокат вагою 56,865 тон, що належить
заставодавцю згідно накладних №РН2-001410
від 10.09.2008 р., №1312 від 03.11.2008 р., №7839 від
06.10.2008 р. Предмет застави на період дії
цього договору знаходиться за адресою:
Львівська обл.., м. Дрогобич, вул.
Трускавецька, 71.

Згідно п. 1.1. договору застави,
заставодержатель (позивач) набуває
право звернення стягнення на предмет
застави у випадку, якщо у момент
настання строку платежу зобов'язання
(або відповідна його частина) не буде
виконано, а також у будь-який час
незалежно від настання строку платежу
у випадку невиконання заставодавцем
будь-якого з своїх обов'язків,
передбачених цим договором та/або
кредитним договором, а рівно у
випадках, якщо будь-яка з гарантій або
завірень, наданих заставодавцем у
відповідності з цим договором,
виявиться (стане) недійсною.

07.06.2011 р. позивач надіслав відповідачу
претензію за вих. №717 від 07.06.2011 р., в
якій зазначив, що у випадку непогашення
боргу на протязі 30 календарних днів з
дня отримання цих вимог, банком буде
вжито заходів щодо стягнення боргу за
рахунок заставного майна. Відповідачем
вказана вимога залишена без розгляду
та задоволення.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
встановлено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що
розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. Аналогічні вимоги
встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про прострочення виконання
зобов'язання боржником, оскільки,
відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України,
одностороння відмова від виконання
договору не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України,
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено,
що у разі, якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

Відповідно до п. 6.1.1. договору
відновлювальної кредитної лінії, за
порушення взятих на себе зобов'язань по
поверненню суми кредиту, своєчасній
сплаті відсотків за користування
кредитом позичальник зобов'язується
сплатити на користь банку пеню в
розмірі 0,05% від суми простроченого
платежу за кожний день прострочення.

Позивачем при поданні позову було
долучено розрахунок позовних вимог,
відповідно до якого розмір пені
становив 74 488 грн. 55 коп.

Як вбачається з розрахунку суми
позовних вимог, поданого позивачем
через канцелярію суду 09.09.2013 р.,
позивачем за період з 18.05.2010 р. по 18.11.2010
р. нараховано пеню на суму
заборгованості із розрахунку 0,05% від
суми заборгованості за кожний день в
розмірі 44 653 грн. 32 коп., однак, не
враховано обмеження - не більше
подвійної облікової ставки НБУ. Слід
також зазначити, що за вказаними
розрахунками розмір пені мав становити
7 137 грн. 10 коп., проте, позивачем
помилково зазначена сума пені у
розмірі 44 653 грн. 32 коп.

Частиною 1 ст. 231 ГК України встановлено,
що законом щодо окремих видів
зобов'язань може бути визначений
розмір штрафних санкцій, зміна якого за
погодженням сторін не допускається.

Законом України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» передбачено, що платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислена
на підставі подвійної облікової ставки
НБУ.

Аналогічної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України, що відображено у постанові
пленуму від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань».
Зокрема, у п. 2.9. зазначено, що за
приписом статті 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та
частини другої статті 343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.

Судом здійснено перерахунок суми пені
у відповідності до вимог Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», у зв'язку з чим розмір
пені після проведеного перерахунку
повинен становити 6 174 грн. 70 коп.

Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право у
разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України, у
разі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. Частиною 2 цієї статті
встановлено, що за рахунок предмета
застави заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 19 Закону України «Про заставу»
встановлено, що за рахунок
заставленого майна заставодержатель
має право задовольнити свої вимоги в
повному обсязі, що визначається на
момент фактичного задоволення,
включаючи проценти, відшкодування
збитків, завданих прострочкою
виконання (а у випадках, передбачених
законом чи договором, - неустойку),
необхідні витрати на утримання
заставленого майна, а також витрати на
здійснення забезпеченої заставою
вимоги, якщо інше не передбачено
договором застави.

Згідно абз. 1 ст. 20 Закону України «Про
заставу», заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, якщо в момент настання
терміну виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, воно не буде
виконано, якщо інше не передбачено
законом чи договором.

Звернення стягнення на заставлене
майно здійснюється за рішенням суду
або третейського суду, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
інше не передбачене законом або
договором застави (абз. 6 ст. 20 Закону
України «Про заставу»).

Пунктом 4 абз. 2 ст. 25 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» передбачено, що у
разі задоволення судом позову про
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження в рішенні
суду зазначається спосіб реалізації
предмета забезпечувального обтяження
шляхом проведення публічних торгів або
із застосуванням однієї з процедур,
передбачених статтею 26 цього Закону.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
обґрунтовані поданими доказами, а
загальна сума заборгованості, яка
підтверджена матеріалами справи та
підлягає до задоволення частково,
складає 136 633 грн. 54 коп. заборгованості
по кредиту, 6 174 грн. 70 коп. пені за
несвоєчасне повернення кредиту. В
задоволенні решти позовних вимог слід
відмовити.

Суд відмовляє в задоволенні заяви
позивача про забезпечення позову,
оскільки ним не подано належних та
допустимих доказів того, що невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду в майбутньому.
Позивачем не наведено обставин, які б
обґрунтовували припущення, що майно,
яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Оскільки спір виник з вини відповідача,
судові витрати відповідно до вимог ст.
49 ГПК України суд покладає на
відповідача пропорційно до
задоволених вимог.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
11, 509, 526, 530, 572, 575, 589, 599, 610, 612, 625, 626, 1048, 1054
ЦК України, ст. 193, 230, 231, 232 ГК України,
ст.ст. 19, 20 Закону України «Про заставу»
та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85, 115, 116
ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Краб» ЛТД,
м. Дрогобич, вул. Гайдамацька, 22,
Львівська область (ідентифікаційний
код 09325703) на користь Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України», м. Київ, вул.
Госпітальна, 12-Г (ідентифікаційний код
00032129) в особі територіально
відокремленого безбалансового
відділення №10013/0242 філії - Львівського
обласного управління Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України», м. Дрогобич, вул.
Замкова Гора, 3, Львівська область
(ідентифікаційний код 09325703) 136633грн. 54
коп. заборгованості по кредиту, 6 174 грн.
70 коп. пені за несвоєчасне повернення
кредиту, 2 856 грн. 06 коп. судового збору,
звернувши стягнення на заставлене
майно, яке належить Товариству з
обмеженою відповідальністю «Краб» ЛТД,
а саме: - металопрокат вагою 56,865 тон,
який знаходиться за адресою: Львівська
область, м. Дрогобич, вул. Трускавецька,
71, згідно договору застави товарів в
обороті №2062-68 від 17.12.2008 р., шляхом
продажу цього майна на прилюдних
торгах у межах процедури виконавчого
провадження за початковою ціною 230 236
грн. 56 коп.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК
України.

В судовому засіданні 19.06.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення. Повне рішення складено 24.06.2014
р.

Суддя
Мазовіта А.Б.