м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/7023/14 12.06.14

За позовом публічного
акціонерного товариства «Київське
агентство повітряних сполучень «Кий
Авіа»

до 1) приватного акціонерного
товариства «Авіакомпанія «Аеросвіт»

2) Міжнародної Асоціації
Повітряного Транспорту (International Air Transport
Association) в особі представництва
«Інтренешнл Ейр Транспорту Асосіейшн»
- ІАТА Україна

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Удалова О.Г.

Представники учасників процесу:

від позивача не з'явились

від відповідача 1 не з'явились

від відповідача 2 Кучинський О.В.
(за довіреністю)

Петров О.Г. (за
довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва
надійшла позовна заява публічного
акціонерного товариства «Київське
агентство повітряних сполучень «Кий
Авіа» (далі - позивач) до приватного
акціонерного товариства «Авіакомпанія
«Аеросвіт» (далі - відповідач 1) та
Міжнародної Асоціації Повітряного
Транспорту (International Air Transport Association) в
особі представництва «Інтренешнл Ейр
Транспорту Асосіейшн» - ІАТА Україна
(далі - відповідач 2) про зобов'язання
вчинити дії.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначив, що 27.06.2007 р. між ним та
відповідачем 1 був укладений
агентський договір № 01-342/В (далі -
Агентський договір), згідно з умовами
якого відповідач 1 доручив позивачу
здійснювати продаж його послуг, а також
просування послуг відповідача 1 на
території України, а агент прийняв таке
доручення.

На виконання умов Агентського договору
позивач 09.01.2013 р. перерахував на користь
відповідача 2 грошові кошти у розмірі 2
124 203,98 грн., які позивач отримав від
продажу послуг відповідача 1 за період
24.12.2012 р. по 31.12.2012 р. Однак 30.01.2013 р.
відповідач 1 листом № 802/2654-Дк повідомив
позивача про те, що грошові кошти у
розмірі 2 124 203,98 грн., перераховані
позивачем відповідачу 2, на
розрахунковий рахунок відповідача 1 не
надійшли.

З метою встановлення об'єктивної
істини у справі, ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
12.12.2013 р. у справі № 910/9031/13 за позовом
публічного акціонерного товариства
«Київське агентство повітряних
сполучень «Кий Авіа» до Міжнародної
Асоціації Повітряного Транспорту в
особі представництва «Інтренешнл Ейр
Транспорту Асосіейшн» та приватного
акціонерного товариства «Авіакомпанія
«Аеросвіт» про стягнення 640 828,00 грн.
було зобов'язано Міжнародну Асоціацію
Повітряного Транспорту в особі
представництва «Інтренешнл Ейр
Транспорту Асосіейшн» та приватне
акціонерне товариство «Авіакомпанія
«Аеросвіт» провести звірку
взаєморозрахунків між кожним з них та
публічним акціонерним товариством
«Київське агентство повітряних
сполучень «Кий Авіа» за період з 24.12.2012
р. по 10.01.2013 р.

Міжнародною Асоціацією Повітряного
Транспорту в особі представництва
«Інтренешнл Ейр Транспорту Асосіейшн»
та приватним акціонерним товариством
«Авіакомпанія «Аеросвіт» вимоги
ухвали Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 р. у
справі № 910/9031/13 виконані не були,
звірка взаємних розрахунків сторонами
не поведена.

Вважаючи, що така бездіяльність
порушує право позивача на встановлення
об'єктивної істини у справі, позивач
звернувся до суду, просив зобов'язати
відповідача 1 та відповідача 2 провести
звірку взаєморозрахунків з позивачем
за період з 24.12.2012 р. по 10.01.2013 р.
відповідно до агентського договору №
01-342/В від 27.06.2007 р.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.04.2014 р. порушено провадження
у справі № 910/7023/14 та призначено її
розгляд на 27.05.2014 р.

13.05.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду від представника
відповідача 2 надійшли інформація про
наявність вирішеного господарським
судом спору між тими ж сторонами, про
той же предмет і з тих же підстав, а
також клопотання про долучення
документів до матеріалів справи та
клопотання про фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, які були задоволені судом. Крім
того, представник відповідача 2 заявив
клопотання про припинення провадження
у справі в частині позовних вимог до
відповідача 2 з тих підстав, що
господарським судом вже вирішено спір
між тими ж сторонами, про той же
предмет, з тих же підстав і вказане
рішення набрало законної сили.

27.05.2014 р. у судовому засідання
представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача 2 проти
позову заперечували, клопотання про
припинення провадження у справі
підтримали.

Представник відповідача 1 у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, про причини неявки суд
не повідомив, вимог ухвали суду не
виконав.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.05.2014 р. розгляд справи, на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
відкладено на 12.06.2014 р.

30.05.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду від представника
відповідача 2 надійшов відзив на
позовну заяву, в якому відповідач 2
просив суд у задоволенні позову
відмовити з огляду на те, що відповідач
2 не є стороною агентського договору №
01/342/В від 27.06.2007 р. і, відповідно, не має
будь-яких зобов'язань перед позивачем,
що випливають з вказаного агентського
договору. Відповідач 2 вважав, що не
зобов'язаний проводити взаємну звірку
розрахунків з позивачем, оскільки не є
ні зобов'язаною, ні управненою стороною
за агентським договором № 01-342/В від
27.06.2007 р. Крім того, відповідач 2
вказував на те, що вимога про
зобов'язання відповідачів провести
взаємну звірку розрахунків є способом
збирання доказів, а не способом захисту
порушеного права.

02.06.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду від представника
позивача надійшло клопотання про
забезпечення позову шляхом заборони
вчиняти дії.

06.06.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду від представника
позивача надійшли заперечення поти
клопотання про припинення провадження
у справі.

12.06.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду від представника
позивача надійшли клопотання про
долучення документів до матеріалів
справи, які були задоволені судом. Крім
того, представник позивача заявив
клопотання про відкладення розгляду
справи.

У судовому засіданні представники
відповідача 2 проти задоволення позову
заперечували.

Представники позивача та відповідача 1
у судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином,
представник відповідача 1 про причини
неявки суд не повідомив, вимог ухвали
суду не виконав.

У судовому засіданні було розглянуто
клопотання позивача про відкладення
розгляду справи, в задоволенні якого
судом було відмовлено з огляду на
наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 69
Господарського процесуального кодексу
України, спір має бути вирішено
господарським судом у строк не більше
двох місяців від дня одержання
позовної заяви. У виняткових випадках
за клопотанням сторони, з урахуванням
особливостей розгляду спору,
господарський суд ухвалою може
продовжити строк розгляду спору, але не
більш як на п'ятнадцять днів.

Згідно з ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу
України, перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Частиною 3 ст. 254 Цивільного кодексу
України встановлено, що строк, що
визначений місяцями, спливає у
відповідне число останнього місяця
строку.

Якщо останній день строку припадає на
вихідний, святковий або інший
неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254
Цивільного кодексу України).

Оскільки позовна заява надійшла до
господарського суду 15.04.2014 р., строк
вирішення даної справи спливає 16.06.2014 р.

З огляду на те, що представниками
сторін клопотання про продовження
строку розгляду спору не заявлено, суд
не має можливості відкласти розгляд
справи на термін, достатній для
повідомлення засобами поштового
зв'язку відсутніх у судовому засіданні
сторін про час та дату наступного
судового засідання. У зв'язку з цим,
клопотання позивача про відкладення
розгляду справи судом відхилено.

Також у судовому засіданні було
розглянуто заяву про забезпечення
позову шляхом заборони вчиняти дії,
подану представником позивача 02.06.2014 р.
У вказаній заяві позивач просив суд
заборонити відповідачу 2 проводити
відключення позивача від системи BSPlink.

Вказана заява була мотивована тим, що
15.06.2011 р. між позивачем та відповідачем 2
був укладений Договір з надання послуг
BSPlink, згідно з умовами якого відповідач
2 зобов'язується надавати позивачу
послуги по доступу та можливості
користування системою BSPlink Покращений,
а відповідач 2 зобов'язується вказані
послуги приймати та оплачувати їх
вартість на умовах, передбачених
договором.

Незважаючи на відсутність проведеної
звірки розрахунків між сторонами 19.05.2014
р. відповідач 2 звернувся до позивача з
вимогою про негайну оплату
заборгованості у розмірі 1 088 591,30 грн.,
просив оплатити вказану
заборгованість до 04.06.2014 р. та
попереджав про те, що невиконання
вказаних умов призведе до реєстрації
випадку порушення фінансової
дисципліни, яке буде зафіксоване як
подвійний випадок порушення. Крім того,
відповідач 2 нагадував позивачу про те,
що накопичення 4-х випадків порушення
впродовж 20-ти послідовних місяців
призведе до об'явлення дефолту
позивачу, що зрештою може призвести до
скасування ІАТА Акредитації позивача
та вилучення його назви і коду зі
списку Агентств ІАТА.

Звертаючись до суду з заявою про
забезпечення позову позивач вказував,
що має реальні побоювання щодо
застосування зі сторони відповідача 2
процедури дефолту та скасування ІАТА
Акредитації позивача, що унеможливить
здійснення господарської діяльності
останнім.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Забезпечення позову визначається як
засіб запобігання можливим порушенням
майнових прав чи охоронюваних законом
інтересів юридичної або фізичної
особи.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування заходів
забезпечення позову» № 16 від 26.12.2011 р.
(далі - Постанова), особа, яка подала
заяву про забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову. У
вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів.

Обґрунтування необхідності
забезпечення позову полягає в
доказуванні обставин, з якими пов'язано
вирішення питання про забезпечення
позову.

Відповідно до п. 3 Постанови, достатньо
обґрунтованим для забезпечення позову
є підтверджена доказами наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного виду
забезпечення позову. Про такі
обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення прав
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

Представник позивача не надав
обґрунтування того, яким саме чином
застосування до нього процедури
дефолту та скасування ІАТА Акредитації
зробить неможливим або утруднить
виконання рішення господарського суду
у даній справі враховуючи, що позовні
вимоги позивача полягають у
зобов'язання відповідачів провести
звірку взаєморозрахунків з позивачем
за період з 24.12.2012 р. по 10.01.2013 р.
відповідно до агентського договору №
01-342/В від 27.06.2007 р.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов
висновку про те, що заява позивача про
забезпечення позову задоволенню не
підлягає.

Крім того, в судовому засіданні було
розглянуто клопотання про припинення
провадження у справи, подане 13.05.2014 р.
представником відповідача 2.

Вказане клопотання було обґрунтоване
тим, що рішенням Господарського суду
міста Києва від 09.12.2013 р. у справі №
910/17754/13, яке було залишено без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 11.02.2014 р., вже
було вирішено господарський спір між
тими ж сторонами, про той же предмет і з
тих же підстав. Також відповідач 2
вказував, що під час розгляду справи №
910/9031/13 ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 р. було
зобов'язано Міжнародну Асоціацію
Повітряного Транспорту в особі
представництва «Інтренешнл Ейр
Транспорту Асосіейшн» провести звірку
взаєморозрахунків між ІАТА та
публічним акціонерним товариством
«Київське агентство повітряних
сполучень «Кий Авіа» за період з 24.12.2012
р. по 10.01.2013 р.

Разом з тим, відповідач 2 не надав
документів, які свідчать про виконання
вимог ухвали Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 р. у
справі № 910/9031/13 та проведення звірки
взаємних розрахунків з позивачем. До
того ж ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 р.
господарський спір між сторонами
вирішений не був, а предметом розгляду
в справі № 910/9031/13 була вимога про
стягнення заборгованості, тобто
предмети розгляду в справах № 910/9031/13 та
№ 910/7023/14 різні.

Як вбачаться з рішення Господарського
суду міста Києва від 09.12.2013 р. у справі №
910/17754/13, публічне акціонерне товариство
«Київське агентство повітряних
сполучень «Кий Авіа» просило
зобов'язати Міжнародну Асоціацію
Повітряного Транспорту (International Air Transport
Association) в особі представництва
«Інтренешнл Ейр Транспорту Асосіейшн»
провести звірку взаємних розрахунків
між ними за період з 08.01.2013 р. по 15.01.2013 р.,
тобто за інший (менший) період, ніж
вказаний у позовних вимогах, які є
предметом розгляду в даній справі.
Також приватне акціонерне товариство
«Авіакомпанія «Аеросвіт» у справі №
910/17754/13 мало інший процесуальний статус
та виступало не відповідачем у справі,
а третьою особою на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору.
Вказане свідчить пре те, що справи №
910/17754/13 та № 910/7023/14 мають різний
суб'єктний склад та предмет позову.

У зв'язку з викладеним, підстави для
припинення провадження у справі на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України
відсутні, а клопотання про припинення
провадження у справі судом
відхиляється.

Враховуючи, що відповідач 1 у судові
засідання не з'явився, відзиву на
позовну заяву не надав, суд вважає за
можливе, на підставі ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України, розглянути справу за
відсутності представника відповідача 1
за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 12.06.2014 р. було
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши надані документи та
матеріали, з'ясувавши обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши в сукупності
докази, які мають значення для розгляду
справи та вирішення спору по суті, суд
встановив:

27.06.2007 р. між закритим акціонерним
товариством «Авіакомпанія «Аеросвіт»
та закритим акціонерним товариством
«Київське агентство повітряних
сполучень «Кий Авіа» був укладений
агентський договір № 01-342/В (далі -
Агентський договір).

У рішенні Господарського суду міста
Києва від 16.09.2013 р. по справі № 910/9031/13,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 21.01.2014 р., судом
було встановлено, що закрите
акціонерне товариство «Авіакомпанія
«Аеросвіт», змінило
організаційно-правову форму на
публічне акціонерне товариство
«Авіакомпанія «Аеросвіт» (далі -
відповідач 1 або авіакомпанія), а
закрите акціонерне товариство
«Київське агентство повітряних
сполучень «Кий Авіа», змінило
організаційно-правову форму на
публічне акціонерне товариство
«Київське агентство повітряних
сполучень «Кий Авіа» (далі - позивач або
агент).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Пунктом 1 Агентського договору
передбачено, що територія - територія
України, на якій авіакомпанія надає
агенту повноваження на продаж і
просування послуг авіакомпанії на
період дії договору, і з урахуванням
обмежень, зазначених у ст. 2 договору.
ІАТА Україна - означає представництво
«Інтренешнл Ейр Транспорту Асосіейшн»
або Міжнародної Асоціації Повітряного
Транспорту (англійською: International Air
Transport Association), яке здійснює свою
діяльність на території України.

Відповідно до п. 2.1 Агентського
договору, цим агентським договором
авіакомпанія доручає агенту
здійснювати продаж послуг
авіакомпанії, а також просування
послуги авіакомпанії на території та
відповідно до умов, визначених у
договорі, а агент приймає таке
доручення.

Згідно з п. 2.3 Агентського договору, при
його виконанні, авіакомпанія діє
самостійно або через свого
представника, яким є ІАТА Україна, що
діє в інтересах та від імені
авіакомпанії або в інтересах
авіакомпанії і від свого імені на
основі договору № 026-BSP/VV/02-379 від 01
травня 2007 року. Авіакомпанія надає
(делегує) ІАТА Україна окремі свої
повноваження, які випливають з
Договору та інших документів, що
регулюють відносини сторін Договором,
та які зазначені в ст. 5.

Агент повинен перераховувати кошти,
отримані від третіх осіб за продаж
послуг від імені авіакомпанії за
вирахуванням своєї винагороди, що
визначається відповідно до ст. 9
договору чи інших коштів, які він не
перераховує авіакомпанії відповідно
до умов договору, в термін та у спосіб,
як передбачено ст. 7 договору та
посібником (п. 3.7 Агентського договору).

Пунктом 5.1 Агентського договору
передбачено, що авіакомпанія доручає
ІАТА в особі ІАТА Україна здійснювати,
зокрема, наступні дії:

- отримувати від агента кошти від
продажу послуг від імені авіакомпанії
та будь-які інші кошти, які агент
повинен сплатити відповідно до умов
договору (включаючи штрафні санкції та
компенсаційні платежі) та переказувати
їх авіакомпанії якщо інше не
встановлено авіакомпанією (п. 5.1.3);

- забезпечувати позивача звітами
BSP по розрахунках, а також іншою
інформацією щодо стану виконання ним
обов'язків за договором, а також щодо
наявності порушення агентом своїх
обов'язків та щодо санкцій, які
застосовуються зв'язку з таким
порушенням. Отримувати інформацію від
агента (п. 5.1.4).

Згідно з твердженнями позивача, на
виконання умов Агентського договору
він 09.01.2013 р. перерахував на користь
відповідача 2 грошові кошти у розмірі 2
124 203,98 грн., які позивач за отримав від
продажу послуг відповідача 1 за період
24.12.2012 р. по 31.12.2012 р. Однак 30.01.2013 р.
відповідач 1 листом № 802/2654-Дк повідомив
позивача про те, що грошові кошти у
розмірі 2 124 203,98 грн., перераховані
позивачем відповідачу 2, на
розрахунковий рахунок відповідача 1 не
надійшли.

З метою встановлення об'єктивної
істини у справі, ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
12.12.2013 р. у справі № 910/9031/13 за позовом
публічного акціонерного товариства
«Київське агентство повітряних
сполучень «Кий Авіа» до Міжнародної
Асоціації Повітряного Транспорту в
особі представництва «Інтренешнл Ейр
Транспорту Асосіейшн» та приватного
акціонерного товариства «Авіакомпанія
«Аеросвіт» про стягнення 640 828,00 грн.,
було зобов'язано Міжнародну Асоціацію
Повітряного Транспорту в особі
представництва «Інтренешнл Ейр
Транспорту Асосіейшн» та приватне
акціонерне товариство «Авіакомпанія
«Аеросвіт» провести звірку
взаєморозрахунків між кожним з них та
публічним акціонерним товариством
«Київське агентство повітряних
сполучень «Кий Авіа» за період з 24.12.2012
р. по 10.01.2013 р.

Міжнародною Асоціацією Повітряного
Транспорту в особі представництва
«Інтренешнл Ейр Транспорту Асосіейшн»
та приватним акціонерним товариством
«Авіакомпанія «Аеросвіт» вимоги
ухвали Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2013 р. у
справі № 910/9031/13 виконані не були,
звірка взаємних розрахунків сторонами
не поведена.

Вважаючи, що така бездіяльність
порушує право позивача на встановлення
об'єктивної істини у справі, позивач
звернувся до суду, просив зобов'язати
відповідача 1 та відповідача 2 провести
звірку взаєморозрахунків з позивачем
за період з 24.12.2012 р. по 10.01.2013 р.
відповідно до агентського договору №
01-342/В від 27.06.2007 р.

Як було зазначено вище, 30.05.2014 р. через
загальний відділ діловодства суду від
представника відповідача 2 надійшов
відзив на позовну заяву, в якому
відповідач 2 просив суд у задоволенні
позову відмовити з огляду на те, що
відповідач 2 не є стороною агентського
договору № 01/342/В від 27.06.2007 р. і,
відповідно, не має будь-яких
зобов'язань перед позивачем, що
випливають з вказаного агентського
договору. Відповідач 2 вважав, що не
зобов'язаний проводити взаємну звірку
розрахунків з позивачем, оскільки не є
ні зобов'язаною, ні управненою стороною
за агентським договором № 01-342/В від
27.06.2007 р. Крім того, відповідач 2
вказував на те, що вимога про
зобов'язання відповідачів провести
взаємну звірку розрахунків є способом
збирання доказів, а не способом захисту
порушеного права.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору

Таким чином, оскільки Агентський
договір укладений між позивачем та
відповідачем 1, лише вказані сторони
спору є учасниками Агентського
договору та мають взаємні права та
обов'язки, що випливають з нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 Цивільного
кодексу України, за договором
доручення одна сторона (повірений)
зобов'язується вчинити від імені та за
рахунок другої сторони (довірителя)
певні юридичні дії. Правочин, вчинений
повіреним, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки довірителя.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку про те, що відповідач 2
взаємодіє з позивачем в рамках
Агентського договору виключно як
повірений відповідача 1.

У зв'язку з цим, у відповідача 2 відсутні
особисті зобов'язання перед позивачем,
що виникають з Агентського договору,
зокрема й щодо проведення звірки
взаєморозрахунків з позивачем за
період з 24.12.2012 р. по 10.01.2013 р. відповідно
до агентського договору № 01-342/В від
27.06.2007 р.

Так, вимога позивача щодо зобов'язання
відповідача 2 провести звірку
взаєморозрахунків з позивачем за
період з 24.12.2012 р. по 10.01.2013 р. відповідно
до агентського договору № 01-342/В від
27.06.2007 р. є необґрунтованою та
задоволенню судом не підлягає.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 15
Цивільного кодексу України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України, способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу
України встановлено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом:

- визнання наявності або
відсутності прав;

- визнання повністю або частково
недійсними актів органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;

- визнання недійсними
господарських угод з підстав,
передбачених законом;

- відновлення становища, яке
існувало до порушення прав та законних
інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують
право або створюють загрозу його
порушення;

- присудження до виконання
обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування
оперативно-господарських санкцій;

- застосування
адміністративно-господарських
санкцій;

- установлення, зміни і припинення
господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими
законом.

Пунктом 3.12 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» № 18
від 26.12.2011 р. (далі - постанова)
роз'яснено, що під предметом позову
розуміється певна матеріально-правова
вимога позивача до відповідача,
стосовно якої позивач просить прийняти
судове рішення.

Водночас, предметом позову не можуть
бути обставини, які виступають
доказами у справі, зокрема, вимога про
підписання бухгалтерського документу,
яким є акт звірки взаємних розрахунків,
оскільки такі документи підтверджують
наявність або відсутність юридичних
фактів, які входять до підстав позову.
Захист майнового або немайнового права
чи законного інтересу відбувається
шляхом прийняття судом рішення про
примусове виконання відповідачем
певних дій або зобов'язання утриматись
від їх вчинення, тоді як заявлені
позивачем вимоги не здатні призвести
до поновлення прав позивача у випадку
їх порушення (аналогічна правова
позиція міститься у постановах Вищого
господарського суду України від 23.03.2010
р. по справі № 07/294-09, 09.10.2013 р. по справі
№ 922/1358/13).

Таким чином, фактично заявлені позовні
вимоги полягають в отриманні доказів,
що не передбачено статтею 16 Цивільного
кодексу України або статтею 20
Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 4.3 Постанови,
господарський суд, дійшовши висновку
про те, що предмет позову не відповідає
встановленим законом або договором
способам захисту прав, повинен
відмовити в позові, а не припиняти
провадження на підставі пункту 1
частини першої статті 80 ГПК.

Також, суд вважає за необхідне
зазначити, що згідно зі ст. 6
Конституції України, органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених цією Конституцією межах і
відповідно до законів України.

Одним з загальних принципів
господарювання в Україні є заборона
незаконного втручання органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових осіб у
господарські відносини (ст. 6
Господарського кодексу України).

Разом з тим, зобов'язання відповідачів
провести взаємну звірку розрахунків з
позивачем не тільки суперечить
встановленим чинним законодавством
способам захисту цивільних прав, а
також є втручанням у господарську
діяльність суб'єкта господарювання, що,
як наслідок, призводить до порушення
його вільного волевиявлення.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені позивачем
вимоги щодо зобов'язання відповідача 1
та відповідача 2 провести звірку
взаєморозрахунків з позивачем за
період з 24.12.2012 р. по 10.01.2013 р. відповідно
до агентського договору № 01-342/В від
27.06.2007 р. не відповідають способам
захисту порушених прав, передбаченим
чинним законодавством України.

У зв'язку з цим, суд відмовляє в
задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається у спорах, що
виникають при виконанні договорів та з
інших підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову
відмовлено в повному обсязі, судовий
збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 25.03.2014 р.

Суддя
О.Г. Удалова