ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2014 року Справа №
904/1122/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Кузнецова В.О.

суддів: Павловського П.П., Науменка І.М.,

секретар судового засідання:
Петровська А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_1
від 07.08.1997 р., ОСОБА_2, довіреність № 5062
від 06.12.2013 р.,

від відповідача: ОСОБА_3, паспорт НОМЕР_2
від 21.08.1999 р., ОСОБА_4, довіреність б/н
від 17.03.2014 р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 16.04.2014 р. у справі

за позовом фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, м.Дніпропетровськ

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5,
м.Дніпропетровськ

про стягнення 41 359,80 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 16.04.2014 р.
у даній справі (суддя Петренко Н.Е.) в
задоволенні позову відмовлено.

Згадане рішення мотивовано посиланням
на те, що позивач передчасно звернувся
з позовом до відповідача про стягнення
вартості залишку нереалізованого
товару, не довівши порушення своїх
прав, оскільки як на момент
пред'явлення позову, так і на момент
прийняття судом рішення у відповідача
не настав такий обов'язок, а у позивача
право на стягнення сум відповідно.

Не погодившись з даним рішенням,
позивач звернувся до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та прийняти
нове рішення про задоволення позовних
вимог.

Скаржник вважає, що судом першої
інстанції неправомірно не було
застосовано положення статей 692,695,697 ЦК
України, а також не прийнято до уваги
акт звірки взаємних розрахунків станом
на 17.03.2014 р., в якому відповідач визнав
суму заборгованості у розмірі 40160,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач вважає, що рішення
господарського суду прийняте у
відповідності до вимог чинного
законодавства України, у зв'язку з чим
просить залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення господарського
суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, розглянувши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
відповідність оскарженого рішення
нормам матеріального та
процесуального права, суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів
справи, 21.08.2012р. між фізичною особою
підприємцем ОСОБА_3 (реалізатор) та
фізичною особою підприємцем ОСОБА_1
(постачальник) укладено договір
реалізації № 1, за умовами якого
постачальник передає, а реалізатор
приймає для реалізації товар в
асортименті (згідно з специфікацією) та
по цінам згідно прайс- листа. Ціна за
товар вказана у специфікаціях (п.1.1.
договору).

Пунктами 2.1., 2.2. договору сторони
погодили, що відповідач щомісячно
виплачує позивачу мінімально 3 000,00 грн.,
а в залежності від реалізації товару
сума може бути збільшена. Відповідач
оплачує гроші за реалізований товар
позивачу, в період з 25 по 30 число
кожного місяця, шляхом видачі грошових
коштів.

За п.5.1. договору, цей договір вступає в
силу з моменту його підписання
сторонами та діє до повної виплати
відповідачем суми вказаної в
специфікації або товаром з
двосторонньою згодою сторін

Пунктом 6.1. договору передбачено, що всі
спори та розбіжності, виникаючі при
виконанні договору або пов'язані з ним
мають бути розглянуті в господарському
суді згідно з діючим законодавством
України.

Згідно специфікації № 1 від 21.08.2012 р.
позивач передав, а відповідач прийняв
товар на загальну суму 52 000,00 грн.

Позивач вважає, що в порушення умов
договору, відповідач частково
розрахувався за поставлений товар, у
зв'язку з чим виникла заборгованість в
сумі 40 160,00 грн., а тому він був змушений
звернутись до суду з цим позовом.

З урахуванням приписів ч.2 ст.625 ЦК
України, позивач нарахував відповідачу
3% річних у розмірі 1 199,80 грн.

Розглядаючи питання про законність та
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів враховує
наступне.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням
є правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 629 ЦК кодексу України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України,
ст.193 ГК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутністю таких
умов та вимог -відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 692 ЦК
України товар повинен бути оплаченим
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

За ст.251 ЦК України строком є
певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення. Терміном є певний момент у
часі, з настанням якого пов'язана дія чи
подія, яка має юридичне значення. Строк
та термін можуть бути визначені актами
цивільного законодавства, правочином
або рішенням суду.

Початок перебігу строку на
оплату, сторони в договорі пов'язали з
моментом реалізації товару

Позивачем не надано доказів, що у
відповідача виникли підстава та строк
оплати отриманого для реалізації
товару.

Крім того, умовами спірного
договору не передбачений обов'язок
відповідача, у разі не реалізації
товару, сплатити позивачу його повну
вартість.

Судом першої інстанції
правомірно не прийнято до уваги
посилання позивача на п.2.1. договору,
оскільки предметом спору у даній
справі є стягнення суми вартості
нереалізованого товару.

Згідно акту звірки від 17.03.2014 р.,
підписаному відповідачем, у нього
знаходиться товар в кількості 44 шт. на
загальну суму 40 160 грн., що спростовує
посилання позивача на визнання
відповідачем боргу в сумі 40 160 грн.

З урахуванням п.5.1. договору, 04.04.2014
р. та 24.04.2014 р. відповідач звернувся до
позивача з листами про припинення
правовідносин за спірним договором та
вимогою вивезти товар, який не був
реалізований, з орендованого
відповідачем складу.

Проте, позивач свої зобов'язання
по вивезенню нереалізованого товару не
виконав.

Отже, відповідач здійснив всі дії,
направлені на повернення залишку не
реалізованого товару.

Під час розгляду справи судом
апеляційної інстанції, сторонами
наданий акт звірки, з якого вбачається,
що у відповідача знаходиться товар у
кількості 44 шт.

З огляду на наведене, колегія
суддів вважає, що не надавши докази
реалізації відповідачем товару,
позивач безпідставно вимагає його
оплати.

Враховуючи викладене, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, а тому
не можуть бути підставою для
скасування оскаржуваного рішення,
прийнятого з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103,105 ГПК України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 16.04.2014 р.
у справі № 904/1122/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого господарського суду України
протягом 20 днів.

Постанова складена в повному
обсязі 04.07.2014 р.

Головуючий суддя
В.О.Кузнецов

Судді
П.П.Павловський

І.М.Науменко