КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2014 р. Справа№ 910/460/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Фесенко
А.В.

за участю представників:

позивача: Кондибка В.В.;

відповідача: Дьяченко О.В.,
Виноградова Н.В.;

розглядаючи у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лек-Оіл"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 05.03.2014р.

у справі №910/460/14 (суддя
Любченко М.О.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ромпетрол

Україна"

до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лек-Оіл"

про стягнення 10 347 998,03
грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ромпетрол Україна"
(далі - позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лек-Оіл" (далі -
відповідач) про стягнення з
відповідача заборгованості за
договором поставки №21/ПП від 01.11.2012р. у
загальній сумі 10 347 998,03 грн. (з них: 8 914
743,75 грн. - основний борг, 1 161 737,24 грн. -
пеня, 273 517,03 грн. - 3% річних),
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
відповідач неналежним чином виконував
свої договірні зобов'язання в частині
дотримання порядку та строків
здійснення оплати вартості
поставленого позивачем товару,
внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідач проти позову заперечував,
наголошуючи на безпідставності та
необґрунтованості позовних вимог.
Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- позивачем не надано доказів поставки
відповідачу продукції на загальну суму
8 914 743,75 грн. Однак поставка товару на
суму 38 826 081,21 грн. відповідачем
визнається;

- оскільки товар було поставлено
позивачем без отримання попередньої
оплати, то строк його оплати необхідно
визначати за правилами ч.2 ст. 530
Цивільного кодексу України, тобто
після отримання письмової вимоги
постачальника про оплату поставленого
товару;

- враховуючи відсутність вимоги
позивача, строк оплати за товар, факт
постачання якого не оспорюється
відповідачем, ще не настав.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 05.03.2014р. у справі №910/460/14 позов
було задоволено частково, присуджено
до стягнення з відповідача на користь
позивача основний борг в розмірі 6 896
243,75 грн., пеню в розмірі 963 241,60 грн. та 3%
річних в сумі 232 608,41 грн., а також
судовий збір в розмірі 57 137,23 грн.

Не погодившись з прийнятим судовим
рішенням, відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 05.03.2014р. у справі №910/460/14 в
частині стягнення з відповідача 3%
річних у сумі 232 608,41 грн., а також
зменшити суму пені, яка підлягає
стягненню за рішенням суду, на суму 500
531,99 грн.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, відповідач зазначав
наступне:

- поза увагою суду залишилась ст. 694
Цивільного кодексу України, яка
передбачає продаж товару у кредит;

- окрім договорів купівлі-продажу з
умовою попередньої оплати (ст. 693
Цивільного кодексу України) та оплатою
по факту отримання товару (ст. 692
Цивільного кодексу України),
законодавством не заборонено
укладення договорів, за якими оплата
здійснюється пізніше, ніж у момент
отримання товару (ст. 694 Цивільного
кодексу України);

- в даному випадку має місце
прострочення позивача, а не
відповідача;

- судом не було застосовано положення
ст. 530 Цивільного кодексу України,
внаслідок чого невірно визначено
період прострочення відповідача. Строк
виконання зобов'язання відповідачем по
сплаті товару настав 04.06.2013р., а
відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення зобов'язання
припиняється через 6 місяців, тобто
04.12.2013р., період нарахування становить
183 дні і за розрахунком відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
пеня у сумі 462 709,61 грн., а не 963 241,60 грн.,
як визначено судом;

- оскільки в договорі сторонами
погоджено розмір пені за порушення
зобов'язань, тобто розмір процентів від
простроченої суми, то додаткове
стягнення з відповідача 3% річних є
необґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 09.04.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 19.05.2014р.

15.04.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшли:

- клопотання відповідача №5 від 08.04.2014р.
про залучення доказів, а саме: копії
договору про надання банківської
гарантії №ОГ2013-0045 від 28.02.2013р. між ТОВ
„Лек-Оіл" та ПАТ „Банк Восток", копії
банківської гарантії (гарантія платежу
№ОГ2013-0045) від 28.02.2013р., виданої банком
ПАТ „Банк Восток" на користь ТОВ
„Ромпетрол Україна" у сумі 16 000 000,00 грн.;

- клопотання №6 від 08.04.2014р. про
витребування доказів, а саме:
зобов'язання ПАТ „Банк Восток" надати
суду довідку (лист) за підписом
керівника, головного бухгалтера,
скріпленого печаткою банку, щодо
оформлення останнім банківської
гарантії (гарантія платежу №ОГ2013-0045)
від 28.02.2013р. у сумі 16 000 000,00 грн. на
користь ТОВ „Ромпетрол Україна" в
забезпечення зобов'язань за договором
поставки №21/ПП від 01.10.2012р., укладеного
між позивачем та відповідачем;
зобов'язання ПАТ „Банк Восток" надати
суду довідку (лист) за підписом
керівника, головного бухгалтера,
скріпленого печаткою банку, щодо
перерахування останнім грошових
коштів ТОВ „Ромпетрол Україна" за
банківською гарантією, виданої банком
ПАТ „Банк Восток" ТОВ „Ромпетрол
Україна", на виконання зобов'язань ТОВ
„Лек-Оіл" по договору поставки №21/ПП
від 01.10.2012р., із зазначенням сум і дат
перерахованих грошових коштів (за
наявністю розрахунків); зобов'язання
позивача отримати від ПАТ „Банк
Восток" вищевказані довідки (листи).

19.05.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшли заперечення на апеляційну
скаргу, в яких він наголошував на
безпідставності доводів скарги
відповідача та просив суд залишити
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду без змін.

В судовому засіданні 19.05.2014р.
представник відповідача підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
05.03.2014р. у справі №910/460/14 в частині
стягнення з відповідача 3% річних у сумі
232 608,41 грн. та зменшити суму пені, яка
підлягає стягненню за рішенням суду, на
суму 500 531,99 грн.

В судовому засіданні 19.05.2014р.
представник позивача надав колегії
суддів пояснення, в яких зазначив про
те, що він заперечує проти доводів
апеляційної скарги відповідача,
просить суд залишити скаргу без
задоволення, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду - без
змін як таке, що було прийнято з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 19.05.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено перерву до 29.05.2014р.

27.05.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшли:

- пояснення щодо розрахунку пені,
здійсненого позивачем;

- додаткове обґрунтування клопотання
№6 від 08.04.2014р. про витребування
доказів;

- клопотання про продовження строку
розгляду справи на підставі ст. 69
Господарського процесуального кодексу
України.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.05.2014р., на
підставі ст. ст. 69, 102 Господарського
процесуального кодексу України,
клопотання відповідача було
задоволено та продовжено строк
розгляду справи на 15 днів.

В судове засідання 29.05.2014р. з'явилися
представники сторін.

Представник відповідача в судовому
засіданні 29.05.2014р. підтримав апеляційну
скаргу з урахуванням додаткових
пояснень по справі, а також просив суд
задовольнити клопотання №5 від 08.04.2014р.
про залучення доказів та клопотання №6
від 08.04.2014р. про витребування доказів.

Представник позивача в судовому
засіданні 29.05.2014р. заперечував проти
апеляційної скарги відповідача з
підстав, наведених у письмових
запереченнях на скаргу, а також просив
суд відмовити в задоволенні
вищезгаданих клопотань відповідача як
необґрунтованих та спрямованих на
затягування судового розгляду.

В судовому засіданні 29.05.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено перерву до 12.06.2014р.

12.06.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшло клопотання від 12.06.2014р. про
витребування у ПАТ «Банк Восток» копії
письмової згоди позивача на скорочення
строку дії банківської гарантії
(гарантія платежу №ОГ2013-0045) від 28.02.2013р.,
виданої ПАТ «Банк Восток» позивачу в
забезпечення виконання зобов'язань
відповідача по договору поставки №21/ПП
від 01.10.2012р., укладеного між позивачем
та відповідачем.

В судовому засіданні 12.06.2014р.
представник відповідача підтримав
вищевказане клопотання, а також раніше
подані ним клопотання №5 від 08.04.2014р.
про залучення доказів та клопотання №6
від 08.04.2014р. про витребування доказів.

В судовому засіданні 12.06.2014р.
представник позивача заперечував
проти клопотань, поданих відповідачем.

Колегія суддів вирішила задовольнити
клопотання відповідача №5 від 08.04.2014р.
про залучення до матеріалів справи
додаткових доказів (копії договору про
надання банківської гарантії №ОГ2013-0045
від 28.02.2013р. між ТОВ „Лек-Оіл" та ПАТ
„Банк Восток", копії банківської
гарантії (гарантія платежу №ОГ2013-0045)
від 28.02.2013р., виданої банком ПАТ „Банк
Восток" на користь ТОВ „Ромпетрол
Україна" у сумі 16 000 000,00 грн.), оскільки
відповідач не мав можливості подати ці
докази суду першої інстанції з причин,
що не залежали від нього.

Клопотання №6 від 08.04.2014р. про
витребування доказів, а саме:
зобов'язання ПАТ „Банк Восток" надати
суду довідку (лист) за підписом
керівника, головного бухгалтера,
скріпленого печаткою банку, щодо
оформлення останнім банківської
гарантії (гарантія платежу №ОГ2013-0045)
від 28.02.2013р. у сумі 16 000 000,00 грн. на
користь ТОВ „Ромпетрол Україна" в
забезпечення зобов'язань за договором
поставки №21/ПП від 01.10.2012р., укладеного
між позивачем та відповідачем;
зобов'язання ПАТ „Банк Восток" надати
суду довідку (лист) за підписом
керівника, головного бухгалтера,
скріпленого печаткою банку, щодо
перерахування останнім грошових
коштів ТОВ „Ромпетрол Україна" за
банківською гарантією, виданою банком
ПАТ „Банк Восток" ТОВ „Ромпетрол
Україна", на виконання зобов'язань ТОВ
„Лек-Оіл" по договору поставки №21/ПП
від 01.10.2012р., із зазначенням сум і дат
перерахованих грошових коштів (за
наявністю розрахунків); зобов'язання
позивача отримати від ПАТ „Банк
Восток" вищевказані довідки (листи),
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 38 Господарського
процесуального кодексу України
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів. У клопотанні повинно бути
зазначено: який доказ витребовується;
обставини, що перешкоджають його
наданню; підстави, з яких випливає, що
цей доказ має підприємство чи
організація; обставини, які може
підтвердити цей доказ.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

З наведеного випливає, що у разі
неможливості самостійно подати
необхідні для розгляду справи докази
сторона, прокурор, третя особа вправі
звернутися до господарського суду, в
тому числі й апеляційної інстанції, з
клопотанням про витребування доказів.
При цьому обґрунтування такої
неможливості покладається на особу, що
заявляє відповідне клопотання.
Звертаючись з клопотанням про
витребування доказів до суду
апеляційної інстанції, заявник, з
огляду на вимоги ч.1 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, повинен також обґрунтувати
неможливість подання цих доказів до
місцевого господарського суду
(аналогічна правова позиція наведена в
п.2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Вищезгадане клопотання відповідача №6
від 08.04.2014р. про витребування доказів не
подавалося та не заявлялося
відповідачем під час вирішення справи
місцевим господарським судом. В
клопотанні відсутнє обґрунтування
щодо неможливості відповідачем
самостійно отримати докази, які він
просить суд витребувати. Окрім того, в
клопотанні взагалі відсутні відомості
щодо того, чи звертався відповідач до
ПАТ „Банк Восток" з приводу надання
документів, про які йдеться в
клопотанні №6 від 08.04.2014р.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів не вбачає правових підстав для
задоволення клопотання відповідача №6
від 08.04.2014р. про витребування доказів.

З аналогічних підстав не підлягає
задоволенню клопотання відповідача
від 12.06.2014р. про витребування у ПАТ
«Банк Восток» копії письмової згоди
позивача на скорочення строку дії
банківської гарантії (гарантія платежу
№ОГ2013-0045) від 28.02.2013р., виданої ПАТ «Банк
Восток» позивачу в забезпечення
виконання зобов'язань відповідача по
договору поставки №21/ПП від 01.10.2012р.,
укладеного між позивачем та
відповідачем.

В судовому засіданні 12.06.2014р.
представник відповідача підтримав
пояснення, надані у попередніх судових
засіданнях, просив суд апеляційну
скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 12.06.2014р.
представник позивача також підтримав
раніше надані пояснення, просив в
задоволенні апеляційної скарги
відмовити.

В судовому засіданні 12.06.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

01.11.2012р. між позивачем, як
постачальником, та відповідачем, як
покупцем, було укладено договір
поставки №21/ПП (далі - Договір), за
умовами якого (п.п.1.1-1.3) постачальник
зобов'язується продати покупцю
продукти нафтохімії на умовах даного
договору, а покупець - прийняти та
оплатити вказаний товар на умовах
даного договору. Товар за цим Договором
постачається окремими партіями.
Одиниця виміру товару: тонна.
Специфікації до даного Договору
визначають партію товару - його вид,
асортимент та кількість, яку покупець
зобов'язується купити, а постачальник -
продати. Специфікації також визначають
якість продукції, що поставляється,
базис поставки партії товару
відповідно до Інкотермс 2000, ціни товару
за відповідним базисом поставки
товару, умови оплати товару та інші
умови.

Загальні умови поставки товару
погоджені сторонами в розділі 3
Договору, згідно з п.п.3.1, 3.4, 3.6 якого
поставка товару в межах даного
Договору виконується в порядку та
строки, передбачені в Договорі та
Специфікаціях до нього, на базисі
поставки FCA - пункт відправлення,
вказаний у відповідній специфікації до
даного Договору. Сторонами можуть бути
погоджені інші базиси поставки товару
у відповідній додатковій угоді та/або
Специфікації до даного Договору.
Поставка товару здійснюється за умови
виконання покупцем наступних умов:
отримання постачальником письмової
заявки покупця; підписання покупцем
відповідної специфікації до Договору;
надходження грошових коштів на рахунок
постачальника як передоплати
відповідно до п.5.2 даного Договору.
Зобов'язання постачальника з поставки
товару вважаються виконаними, право
власності на товар та ризики щодо його
втрати (псуванню) переходять від
постачальника до покупця з моменту
завантаження товару у транспортний
засіб і здійснення відповідної
відмітки на товарно-транспортній
накладній в пункті відправлення про
прийняття товару автотранспортом.

Відповідно до п.4.3 Договору за
результатами поставки товару, що
поставлено на підставі відповідної
специфікації, сторонами підписується
акт приймання-передачі товару та/або
видаткова накладна, на підставі даних
про кількість товару, які містяться у
товарно-транспортних накладних та про
якість товару - в сертифікатах якості
виробника. Обов'язок щодо складання
Акту приймання-передачі товару та
видаткової накладної покладено на
постачальника.

Загальна вартість даного Договору
складається з суми всіх видаткових
накладних (Актом приймання-передачі
товару), оформлених (виданих) покупцеві
за цим Договором, які свідчать про факт
передачі товару покупцю, його
кількість та якість. Ціна (вартість)
кожної окремої партії товару
погоджується сторонами та вказується у
відповідних специфікаціях та
видаткових накладних (актах
приймання-передачі) на поставлений
товар (п.5.1 Договору).

У випадку порушення однією із сторін
строків здійснення взаєморозрахунків,
передбачених Договором та
відповідними специфікаціями до нього,
сторона-порушник зобов'язана оплатити
іншій стороні пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожен день
прострочення оплати (п.6.2 Договору).

Згідно з п.9.1 Договору останній набирає
сили з моменту його підписання
сторонами та діє до 31.12.2012р., а в частині
взаєморозрахунків - до їх повного
виконання. У разі, якщо за один
календарний місяць до завершення
строку дії даного Договору жодна зі
сторін не попередить іншу про його
розірвання, Договір вважається
пролонгованим на кожен наступний
календарний рік на тих самих умовах.

25.12.2012р. між сторонами було укладено
додаткову угоду №1 (том справи - 2, аркуш
справи - 19), в якій сторони дійшли згоди
внести зміни в п.п.3.4, 5.2 Договору.

Згідно зі специфікаціями до Договору,
які були підписані сторонами у період з
листопада 2012 року по квітень 2013 року,
предметом поставки є поліпропілен.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
підставі заявок відповідача за
період з листопада 2012 року по травень
2013 року включно позивач здійснив йому
поставку товару на загальну суму 40 844
581,25 грн. Однак відповідач лише частково
розрахувався з позивачем,
перерахувавши йому 31 929 837,50
грн.

Позивач звернувся до відповідача з
претензією вих.№701 від 08.07.2013р. (том
справи - 2, аркуші справи - 8-14), в якій
вимагав погасити заборгованість, але
звернення позивача було залишене
відповідачем без належного реагування.

Зважаючи на відмову відповідача в
добровільному порядку виконати свої
грошові зобов'язання перед позивачем,
останній звернувся за захистом своїх
прав до суду.

Окрім вимог про стягнення з
відповідача основного боргу у сумі 8 914
743,75 грн., позивач просив суд стягнути з
відповідача 1 161 737,24 грн. пені та 273 517,04
грн. 3% річних.

Місцевий господарський суд позовні
вимоги задовольнив частково, визнавши
їх нормативно обґрунтованими та
документально підтвердженими лише в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача 6 896 243,75 грн. основного
боргу, 963 241,60 грн. пені та 232 608,41 грн. 3%
річних.

Апеляційний суд погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ст.712 Цивільного
кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України).

В процесі судового розгляду було
встановлено, що у період з 20.11.2012р. по
30.04.2013р. на виконання умов Договору
позивач поставив, а відповідач прийняв
товар на загальну суму 38 826 081,21 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи специфікаціями та актами
приймання-передачі, підписаними
сторонами (том справи - 1, аркуші справи -
19-189). Поставка та отримання товару на
суму 38 826 081,21 грн. не заперечується
відповідачем.

Жодних зауважень (претензій) щодо
якості, кількості переданого позивачем
товару та/або строків поставки від
відповідача не надходило. Доказів, які
б свідчили про протилежне ані
місцевому господарському суду, ані
суду апеляційної інстанції не надано, у
зв'язку з чим колегією суддів не
приймаються до уваги твердження
відповідача про те, що в даному випадку
має місце прострочення позивача.

На виконання умов Договору відповідач
перерахував позивачу 31 929 837,50 грн., що
підтверджується банківськими випискою
по рахунку позивача та довідкою
про рух коштів (том справи - 1, аркуші
справи - 194-201).

В позові зазначено про те, що позивач
здійснив відповідачу поставку товару
на загальну суму 40 844 581,25 грн., з яких
товар на загальну суму 2 018 500,00 грн. було
поставлено у період з 17.05.2013р. по 24.05.2013р.
На підтвердження чого позивачем надано
заявки на постачання продукції,
товарно-транспортні та видаткові
накладні.

Натомість, як вірно зазначив місцевий
господарський суд у своєму рішенні,
наявні в матеріалах справи акти
приймання-передачі свідчать про те, що
позивач здійснив поставку товару
відповідачу на загальну суму 38 826 081,25
грн.

Заявки, товарно-транспортні та
видаткові накладні не можуть свідчити
про передання відповідачу товару на
умовах спірного Договору, оскільки за
результатами поставки сторони
підписують саме акти
приймання-передачі товару. При цьому,
Акти на товар у загальній сумі 2 018 500
грн., поставлений у період з 17.05.2013р. по
24.05.2013р., позивач не надав.

Згідно зі ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

З матеріалів справи вбачається, що
надані позивачем товарно-транспортні
та видаткові накладні містять підписи
та печатки не позивача та відповідача,
а інших осіб, та містять посилання на
інший договір, покупцем в якому
визначено іншого суб'єкта
господарювання (том справи - 3, аркуші
справи - 24-30, 47-52, 61-62, 66-67).

Окрім того, відповідно до пояснень
позивача специфікації та акти
приймання-передачі товару за травень
2013 року між сторонами не підписувались.

Будь-яких інших документів, які б
свідчили про передачу позивачем, як
продавцем, та приймання відповідачем,
як покупцем, товару на суму 2 018 500,00 грн.
ані місцевому господарському суду, ані
суду апеляційної інстанції не надано.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів погоджується з місцевим
господарським судом в тому, що зібрані
у справі матеріали свідчать про
здійснення позивачем поставки
відповідачу товару на загальну суму 38
826 081,25 грн., а також оплату цього товару
відповідачем на суму 31 929 837,50 грн.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем становить
6 896 243,75 грн.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження здійснення повного
розрахунку з позивачем, а також доказів
відсутності заборгованості у спірному
періоді суду надано не було.

Посилання відповідача на те, що строк
виконання грошових зобов'язань перед
позивачем у нього не настав, оскільки
за умовами Договору позивач повинен
був здійснювати поставку товару лише
після 100% передоплати і до спірних
правовідносин підлягає застосуванню
ст. 530 Цивільного кодексу України, не
можуть бути прийняті судом до уваги, з
наступних підстав.

Дійсно, відповідно до п.5.2 Договору
покупець зобов'язується оплатити повну
вартість товару до моменту його
поставки на умовах 100% попередньої
оплати.

Аналогічний порядок оплати товару
вказаний в усіх наявних в матеріалах
справи специфікаціях до Договору,
підписаних сторонами.

Натомість згідно з наданими сторонами
поясненнями фактично відповідачем, як
покупцем, попередня оплата за
Договором не здійснювалась. Доказів,
які б свідчили про протилежне суду не
надано.

Як уже зазначалось вище, предметом
розгляду у даній справі є вимоги про
стягнення заборгованості за договором
поставки №21/ПП від 01.11.2012р.

Відповідно до ч.2 ст. 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

В ст. 692 Цивільного кодексу України
передбачено, що покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу.

З наведеного випливає, що у разі, якщо
інше не встановлено сторонами в
договорі або актом цивільного
законодавства, перебіг строку
виконання грошового зобов'язання, яке
виникло на підставі договору
купівлі-продажу, починається з моменту
прийняття товару або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього
і ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України, в
якій ідеться про строк (термін)
виконання боржником обов'язку, не
встановленого або визначеного
моментом пред'явлення вимоги, до
відповідних правовідносин не
застосовується.

Оскільки судом було встановлено, що
позивач поставив, а відповідач прийняв
товар без здійснення попередньої
оплати, то обов'язок з оплати цього
товару виник в момент його прийняття,
тобто після підписання актів
приймання-передачі, що прямо
передбачено в ст. 692 Цивільного кодексу
України, яка є спеціальною у порівнянні
зі ст. 530 названого Кодексу (аналогічна
правова позиція наведена в
Інформаційному листі Вищого
господарського суду України №01-06/928/2012
від 17.07.2012р. "Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права").

Таким чином, строк оплати поставленого
позивачем товару на загальну суму 38 826
081,21 грн. настав.

Колегією суддів враховано посилання
відповідача на договір про надання
гарантії №ОГ2013-0045 від 28.02.2013р.,
укладений між Публічним акціонерним
товариством «Банк Восток» та
відповідачем, як принципалом, за
умовами якого (п.п.1.1-1.4, 2.2) банк
зобов'язується за проханням принципала
надати безвідкличну непокриту
гарантію в сумі 16 000 000,00 грн. терміном
дії по 31.05.2013р. (далі - гарантія) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ромпетрол Україна»
(позивачу у даній справі), як
бенефіціара. Гарантія надається у
забезпечення зобов'язань принципала за
договором постачання №21/ПП від 01.11.2012р.
з бенефіціаром (далі - основний
договір). Зобов'язання принципала перед
банком за цим договором забезпечуються
майбутньою заставою майнових грошових
прав принципала за договорами
постачання нафтопродуктів. Банк
здійснює виплати по гарантії за
рахунок коштів принципала або за
рахунок власних коштів з наступним їх
відшкодуванням принципалом на вимогу
банку у відповідній сумі в термін,
вказаний в п.2.2 Договору. Після
отримання вимоги бенефіціара за
гарантією (та інших документів, якщо це
передбачено гарантією), банк
повідомляє про це принципала і
надсилає принципалові копії вимоги
та/або отриманих документів. У випадку
відповідності вимоги та/або документів
умовам гарантії банк здійснює оплату
за гарантією. Принципал на письмову
вимогу банку перераховує на користь
банку кошти відповідно до строків та
реквізитів, зазначених у вимозі, на
відшкодування сум оплати за гарантією.

01.04.2013р. між відповідачем та Публічним
акціонерним товариством «Банк Восток»
було укладено додаткову угоду до
договору про надання гарантії №ОГ2013-0045
від 28.02.2013р., в якій сторони дійшли згоди
внести зміни в п.1.1 договору, зокрема,
скоригувавши термін дії гарантії з
31.05.2013р. на 30.04.2013р. включно. При цьому, в
додатковій угоді зазначено, що
скорочення строку гарантії набуває
чинності після письмової згоди
бенефіціара на таку зміну.

Доказів надання позивачем, як
бенефіціаром, відповідної згоди не
надано.

Згідно з п.5.2 Договору поставки,
укладеного між позивачем та
відповідачем, в редакції додаткової
угоди №1 від 25.12.2012р. (том справи - 2,
аркуш справи - 19) у випадку надання
покупцем забезпечення виконання
зобов'язань з оплати товару за вказаним
Договором перед постачальником шляхом
надання банківської гарантії на суму
не менше 16 000 000,00 грн., відкритої в ПАТ
«Банк Восток», оплата товару в період
дії банківської гарантії здійснюється
покупцем протягом 30 днів з моменту
поставки товару постачальником, на
підставі даних Акту
приймання-передачі. Дата поставки
вважається першим днем.

Суду не надано доказів, які б свідчили
про повідомлення позивача відносно
забезпечення виконання відповідачем
своїх грошових зобов'язань за
Договором поставки шляхом надання
банківської гарантії та/або доказів на
підтвердження надіслання позивачем
відповідної вимоги Публічному
акціонерному товариству «Банк Восток»
про здійснення ним оплати вартості
поставленого товару.

Враховуючи, що відповідач не здійснив
розрахунок з позивачем з оплати
вартості поставленого товару у розмірі
6 896 243,75 грн., вказана сума підлягає
стягненню на користь позивача і
позовні вимоги в цій частині
підлягають задоволенню.

Вимога про стягнення з відповідача 2 018
500,00 грн. основного боргу є
документально непідтвердженою, а тому
не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Відповідно до ч.3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

В п.6.2 Договору передбачено, що у
випадку порушення однією із сторін
строків здійснення взаєморозрахунків,
передбачених Договором та
відповідними специфікаціями до нього,
сторона-порушник зобов'язана оплатити
іншій стороні пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожен день
прострочення оплати.

Окрім того, відповідно до ст. 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду
було встановлено факт прострочення
виконання відповідачем грошових
зобов'язань перед позивачем,
нарахування пені та 3% річних є
правомірним.

Перевіривши розрахунок пені та 3%
річних, здійснений місцевим
господарським судом, колегія суддів
погоджується з його обґрунтованістю, у
зв'язку з чим з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню 963 241,60 грн.
пені та 232 608,41 грн. 3% річних.

Зауваження відповідача щодо невірного
визначення періоду нарахування пені не
приймається судом до уваги, оскільки
розрахунок здійснювався з урахуванням
поставок товару.

Твердження відповідача про
відсутність підстав для нарахування 3%
річних у зв'язку з тим, що в Договорі
передбачено нарахування пені, є
необґрунтованим, оскільки сплата 3%
річних від простроченої суми (якщо
інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові (аналогічна правова
позиція наведена в п.4.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»).

В ст. 4-2 Господарського процесуального
кодексу України визначено, що
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Дана норма
кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності. Сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний
з процесуальною рівністю сторін і
забезпечує повноту фактичного й
доказового матеріалу, наявність якого
є важливою умовою з'ясування обставин
справи. Відповідно до вказаного
принципу, особи, зацікавлені в
результаті справи, вправі відстоювати
свою правоту у спорі шляхом подання
доказів; участі в дослідженні доказів,
наданих іншими особами шляхом
висловлення своєї думки з усіх питань,
що підлягають розгляду у судовому
засіданні. Змагальність є різновидом
активності зацікавленої особи
(сторони). Особи, які беруть участь у
справі, вправі вільно розпоряджатися
своїми матеріальними і процесуальними
правами й активно впливати на процес з
метою захисту прав і охоронюваних
законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідачем не надано належних та
допустимих доказів на спростування
обставин, викладених у позові.

За результатами перегляду справи
колегія суддів дійшла висновку про те,
що доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським
судом було надано належну оцінку
поданим доказам, у повному обсязі
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також вірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права, у зв'язку з чим підстави для
зміни чи скасування рішення відсутні і
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати за подання
скарги покладаються на відповідача
(апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 102-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лек-Оіл"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
05.03.2014р. у справі №910/460/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/460/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

М.М. Новіков