ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2014 р.
Справа № 922/994/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гончар Т. В., суддя
Гребенюк Н. В. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю б/н від
01.04.2014 р.

відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю №7
від 03.04.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 м. Харків (вх. №1365 Х/3)
на рішення господарського суду
Харківської області від 12.05.14 р. у
справі № 922/994/14

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 м. Харків

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 м.
Харків

про стягнення 8 452,92 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 12.05.14 р. по
справі № 922/994/14 (суддя Смірнова О.В.)
позов задоволено частково. Стягнуто з
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на
користь Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 7000 грн. заборгованості, 14 грн.
інфляційних витрат, 29,34 грн. 3% річних,
704,30 грн. адвокатських витрат та 1816,02
грн. судового збору. В стягненні 0,58 грн.
3% річних, 26,66 грн. інфляційних витрат,
704,70 грн. адвокатських послуг
відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського
суду Харківської області не погодився,
звернувся до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду Харківської
області від 12.05.14 р. по справі № 922/994/14.
Прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 в повному
обсязі. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 судовий збір,
сплачений за подачу апеляційної
скарги.

В обґрунтування викладених вимог
відповідач зазначає про відсутність з
його боку порушення зобов'язання за
договором, посилаючись при цьому на те,
що грошові кошти в розмірі 4400,00 грн.
були сплачені ним на рахунок ОСОБА_4, що
підтверджується квитанцію №
6 від 04.12.2013 р. Крім того,
відповідач стверджує, що CMR, акт
виконаних робіт, рахунок на оплату
послуг за перевезення він не
отримував, а також заперечує отримання
від позивача претензії про сплату 7000,00
грн.

Позивач у відзив на апеляційну скаргу з
наведеними відповідачем доводами не
погоджується, вважає рішення законним
та обґрунтованим, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення,
оскаржуване рішення - без змін. Позивач
зокрема вважає, що квитанція про
сплату грошових коштів в розмірі 4400,00
грн. на рахунок ОСОБА_4 не може
вважатись належним доказом оплати за
договором - заявкою № 7 від 16.11.2013 р.,
оскільки з неї не вбачається ким саме
було проведено оплату та відсутнє
призначення платежу, крім того, між
сторонами не укладалось будь-яких змін
до банківських реквізитів. Також
позивач зазначив, що відповідач
отримав поштове відправлення з
документами 10.12.2013 р., а 24.01.2014 р. отримав
претензію. Крім того, позивач
стверджує, що відповідач отримав СМR
10.12.2013 р., що підтверджуються доказами
наданими позивачем, а отже строк
виконання зобов'язань за договором
настав саме 30.12.2013 р.

В судовому засіданні 16 червня 2014 року
оголошено перерву до 18 червня 2014 року.

17.06.2014 р. відповідач через канцелярію
суду надав уточнення до апеляційної
скарги, в яких підтвердив свою позицію
по справі, а також зазначив про те, що
він не сплатив позивачу грошові кошти в
розмірі 2600,00 грн., проте наполягає на
тому, що відповідальність відповідача,
яка передбачена договором-заявкою № 7
від 16.11.2013 р. не настала, тому вважає, що
позивач безпідставно пред'явив вимоги.
При цьому, відповідач, визнаючи
заборгованість перед позивачем в сумі
2600,00 грн, навів власний розрахунок 3%
річних, які за його розрахунком
складають 16,90 грн., також відповідач
погоджується з висновком суду першої
інстанції про стягнення 14,00 грн.
інфляційних втрат. Разом з цим,
відповідач вважає неправомірним
стягнення адвокатських витрат в
розмірі 704,30 грн., посилаючись на те, що
квитанція, що підтверджує сплату
адвокатських послуг ФОП ОСОБА_4,
виписана самим адвокатом, а грошові
кошти через банк не проходили.

Також, 17.06.2014 р. позивач через
канцелярію суду надав свої пояснення
по справі, в яких окрім вищенаведеного,
додатково повідомив про те, що інших
правовідносин між сторонами, крім за
договором-заявкою № 7 від 16.11.2013 р., не
існувало; з моменту перерахування на
рахунок позивача 4400,00 грн. ніхто з
контрагентів ФОП ОСОБА_4 не звертався з
проханням повернути помилково
перераховані кошти, або зарахувати їх в
рахунок оплати за надані послуги з
перевезення вантажу. Крім того, позивач
вважає, що квитанція про оплату
адвокатських послуг від 17.02.2014 р. є
належним документом, що підтверджує
проведення оплати позивачем за
договором про надання правових послуг.

В судовому засідання сторони
підтвердили свої позиції, викладені в
апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені у апеляційній скарзі доводи
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу в порядку
ст. 101 ГПК України, заслухавши пояснення
уповноважених представників сторін,
колегія суддів приходить до висновку
про часткове задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, 16
листопада 2013 року між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4 (позивач) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3
(відповідач) був укладений
договір-заявка № 7 вартістю
перевезення - 7000 грн.

18 листопада 2013 року між сторонами був
укладений договір № 2, за умовами якого
позивач надає автомобілі та здійснює
міжнародні перевезення, а також на
Україні вантажів у відповідності з
письмовими заявками, а відповідач, в
свою чергу, зобов'язався розрахуватись
за дані послуги.

Звертаючись до господарського суду,
позивач зазначив про те, що свої
зобов'язання за договором перевезення
він виконав належним чином та в повному
обсязі та 05.12.2013 р. направив на адресу
відповідача рахунок № 9 від 19.11.2013 р., СМR
№ 211281 та акт здачі-прийняття робіт №
09/13, що підтверджується поштовим
описом з відміткою про відправлення
05.12.2013 р. та листом - повідомленням про
отримання вказаної кореспонденції
відповідачем особисто 10.12.2013 р.

Однак, відповідач свої зобов'язання по
оплати наданих послуг перевезення не
виконав, в зв'язку з чим позивач
звернувся до відповідача з претензією
з вимогою погасити заборгованість у
розмірі 7000 грн. Направлення вказаної
претензії позивач підтверджує
поштовим чеком № 0162 від 21.01.2014 р. та
рекомендованим повідомленням з
відміткою про отримання 24.01.2014 р.
особисто ОСОБА_4

Проте відповідач за вказані послуги не
розрахувався, що стало підставою
звернення позивача до господарського
суду з позовом про стягнення з
відповідача заборгованості в розмірі
7000,00 грн., а також нарахованих на суму
боргу 3% річних в розмірі 29,92 грн. та
інфляційних втрат в розмірі 14,00 грн. за
січень - лютий 2014 року. Крім того,
позивач просив стягнути з відповідача
витрати на послуги адвоката в розмірі
1409,00 грн.

Вирішуючи даний господарський спір суд
першої інстанції на підставі наявних в
матеріалів справі доказів, а саме: СМR №
211280 та № 211281, визнав встановленим факт
виконання позивачем своїх зобов'язань
за договором, а також факт направлення
позивачем 05.12.2013 р. та отримання
відповідачем 10.12.2013 р. рахунку, СМR, акт
здачі - прийняття робіт, в зв'язку з чим
згідно умов договору встановив, що
строк виконання зобов'язань по оплаті
послуг за договором настав саме 30.12.2013
р.

Таким чином, на підставі викладеного,
суд першої інстанції дійшов висновку
про те, що внаслідок не виконання
прийнятих на себе зобов'язань щодо
оплати послуг, у відповідача виникла
заборгованість у сумі 7000,00 грн. При
цьому, місцевий господарський суд
вважав не належним доказом оплати за
договором - заявкою № 7 від 16.11.2013 р.
квитанцію № 6 від 04.12.2013 р.,
якою було сплачено відповідачем 4400,00
грн., посилаючись на те, що з неї не
вбачається ким саме було проведено
оплату та відсутнє призначення
платежу, а між сторонами не
укладалось будь-яких змін до
банківських реквізитів. Враховуючи
викладені обставини, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог про стягнення з відповідача 7000
грн. боргу.

Що стосується позовних вимог в частині
стягнення з відповідача 3% річних та
інфляційних, позовні вимоги в цій
частині задоволені частково в сумі
29,34 грн. 3% річних та 14 грн. інфляційних
витрат. В іншій частині позовних вимог
судом відмовлено, як зайво нарахованих.

Крім того, суд першої інстанції вважав
правомірними заявлені до стягнення
витрати на послуги адвоката, однак, з
урахуванням обставин справи, зокрема,
ціни позову, складності справи, обсягу
часу і роботи, що виконані виконавцем,
наданих позивачем доказів, суд дійшов
висновку про те, що розмір
відшкодування витрат на оплату послуг
адвоката є завищеним та не відповідає
принципу співрозмірності і підлягає
зменшенню до 704,30 грн.

Однак, колегія суддів не може
погодитись з висновками суду першої
інстанції у повному обсязі, оскільки
судом в порушення вимог Господарського
процесуального кодексу України не
повно досліджені обставини справи, не
надано належної юридичної оцінки
представленим відповідачем доказам та
доводам на підтвердження проведення
часткової оплати наданих позивачем
послуг з перевезення вантажу, а надано
перевагу позиції позивача, яку
прийнято судом як достовірний доказ на
підтвердження викладених в рішенні
обставин. Крім того, висновки суду щодо
наявності підстав для стягнення з
відповідача витрат на послуги адвоката
не відповідають нормам чинного
законодавства та не узгоджуються з
вимогами ст. 44 ГПК України.

Повторно переглядаючи справу,
здійснивши оцінку обставинам справи та
правомірності застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права до даних
правовідносин, колегія суддів
встановила наступне.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Як свідчать матеріали справи, 16
листопада 2013 року між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4 (позивач) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3
(відповідач) був укладений
договір-заявка на перевезення вантажів
№ 7, за умовами якого позивач
зобов'язався перевезти вантаж з с.
Попасна (Луганська область) до с. Десна,
вул. Яблунева, 9 (Московська область.
Російська федерація) з 17.11.2013 р. по 20.11.2013
р., а відповідач (експедитор)
зобов'язався провести оплату послуг в
розмірі 7000 грн.

Згідно умов договору форма оплати
визначена, як зручна.

Додаткові умови передбачають оплату
двома частинами: 40% по факту
завантаження та 60% по факту
вивантаження автомобіля.

Крім того, 18 листопада 2013 року між
сторонами був укладений договір № 2, у
відповідності до умов якого позивач, як
перевізник, надає автомобілі та
здійснює міжнародні перевезення, а
також на Україні вантажів у
відповідності з письмовими
заявками, а відповідач, як експедитор, в
свою чергу, зобов'язався розрахуватись
за дані послуги. Даним договором також
визначений порядок проведення оплати
за перевезення вантажу. Після
завершення перевезення перевізник
виставляє рахунок та прикладає
оригінальну СМR (ТТН) та акт виконаних
робіт закінченого рейсу та відправляє
його експедитору (відповідачу).

Отже, між сторонами склалися відносини
за договором транспортного
експедирування, які регулюються главою
65 Цивільного кодексу України (ст. ст. 929 -
935 ЦК України).

Відповідно до ст. 929 ЦК України за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Згідно ст. 931 ЦК України розмір плати
експедиторові встановлюється
договором транспортного
експедирування, якщо інше не
встановлено законом. Якщо розмір плати
не встановлений, клієнт повинен
виплатити експедитору розумну плату.

Згідно ст. 9 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" платою експедитору
вважаються кошти, сплачені клієнтом
експедитору за належне виконання
договору транспортного
експедирування. Підтвердженням витрат
експедитора є документи (рахунки,
накладні тощо), видані суб'єктами
господарювання, що залучалися до
виконання договору транспортного
експедирування, або органами влади.
Факт надання послуги експедитора при
перевезенні підтверджується єдиним
транспортним документом (міжнародними
товарно-транспортними накладними СМК)
або комплектом документів
(залізничних, автомобільних,
авіаційних накладних, коносаментів
тощо), які відображають шлях прямування
вантажу від пункту його відправлення
до пункту його призначення.

Так, на підтвердження здійснення
позивачем перевезення вантажу в
матеріалах справи знаходяться СМR №
211280 та № 211281, в графі 24 "вантаж
одержано" стоїть штамп та підпис
одержувача вантажу.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було направлено відповідачу
рахунок № 9 від 19.11.2013 р., СМR № 211281 та
акт здачі-прийняття робіт № 09/13, що
підтверджується поштовим описом з
відміткою про відправлення 05.12.2013 р. та
листом - повідомленням про отримання
вказаної кореспонденції відповідачем
особисто 10.12.2013 р. (а.с. 13), що спростовує
наведені відповідачем доводи про
неотримання ним вказаних документів.

Розділом 3 договору передбачено, що
ставки за перевезення вантажу
передбачаються в заявках, а також
визначено, що експедитор (відповідач)
здійснює оплату за перевезення в
строки, передбачені в заявці, але н
пізніше 20 днів з моменту отримання
рахунку перевізника з оригінальною СМR
(ТТН), акту виконаних робіт, податкової
накладної.

Таким чином, оскільки відповідач
отримав вищевказані документи 10.12.2013 р.,
то строк виконання зобов'язань по
оплаті послуг за договором настав саме
30.12.2013 р.

Слід зазначити, що відповідач під час
розгляду справи не заперечував факт
отримання ним від позивача послуг з
транспортної експедиції. При цьому
жодних претензій щодо фактично
спожитих за договором послуг, їх
обсягу, кількості, якості відповідач
не заявляв.

Також, при зверненні з апеляційною
скаргою відповідачем не було
спростовано, що документи, копії яких
позивач надав до матеріалів справи на
підтвердження позовних вимог, не
відповідають дійсним відносинам між
сторонами та суперечать висновкам
місцевого господарського суду
стосовно виконання позивачем своїх
зобов'язань за вказаним договором.

Договором-заявкою на перевезення
вантажів № 7 від 16.11.2013 р. сторони
домовились, що вартість послуг з
перевезення вантажу складає 7000,00 грн.

Як зазначає відповідач, 04.12.2013 р.
грошові кошти в розмірі 4400,00 грн. були
ним сплачені на рахунок ОСОБА_4, що
підтверджується квитанцією
Приватбанку № 6 від 04.12.2013 р.

Проте, позивач вважає, що вказана
квитанція не може вважатись належним
доказом на підтвердження оплати за
договором - заявкою № 7 від 16.11.2013 р.
квитанцію № 6 від 04.12.2013 р.,
посилаючись на те, що з неї не
вбачається ким саме було проведено
оплату та відсутнє призначення
платежу, а між сторонами не укладалось
будь-яких змін до банківських
реквізитів.

Колегія суддів звертає увагу, що
позивачем до матеріалів справи надана
банківська виписка, з якої також
вбачається поповнення рахунку ОСОБА_4
04.12.2013 р. на суму 4400,00 грн. (а.с. 57).

Позивач не заперечує той факт, що
грошові кошти в розмірі 4400,00 грн.
надійшли на рахунок ФОП ОСОБА_4, а в
наданих до суду апеляційної інстанції
поясненнях повідомив про те, що між
сторонами крім правовідносин за
договором-заявкою № 7 від 16.11.2013 р. інших
не існувало, та з моменту перерахування
на рахунок позивача 4400,00 грн. ніхто з
контрагентів ФОП ОСОБА_4 не звертався з
проханням повернути помилково
перераховані кошти, або зарахувати їх в
рахунок оплати за надані послуги з
перевезення вантажу.

Отже, позивачем будь-якими доказами не
доведено, що вказані грошові кошти в
розмірі 4400,00 грн. були перераховані
йому іншою особою, або за будь-яким
іншим призначенням. Також, позивачем не
доведено помилкового зарахування
грошових коштів, як і не спростовано
буд-якими доказами факту їх
зарахування відповідачем в рахунок
оплати за надані послуги з перевезення
вантажу.

При цьому колегія суддів зазначає, що
додаткові умови договору - заявки № 7
від 16.11.2013 р. хоча і передбачають оплату
двома частинами: 40% по факту
завантаження та 60% по факту
вивантаження автомобіля. В той же час,
сторони даним договором визначили
зручну форму оплати.

Отже, сплата відповідачем грошових
коштів в розмірі 4400,00 грн. на рахунок
ФОП ОСОБА_4 не суперечить умовам
договору.

Положеннями ст.ст. 32, 34, 36 ГПК України
унормовано, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Письмовими доказами є
документи i матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

За таких обставин, зважаючи на те, що
матеріалами справи підтверджено факт
перерахування відповідачем на рахунок
позивача грошових коштів в розмірі 4400,00
грн., останнім даний факт визнається, а
також зважаючи на відсутність між
сторонами будь-яких інших
правовідносин, колегія суддів вважає,
що квитанція № 6 від 04.12.2013 р.
про сплату грошових коштів в розмірі
4400,00 грн. є належним та допустимим
доказом на підтвердження часткової
оплати послуг з перевезення вантажу за
договором - заявкою № 7 від 16.11.2013 р.

Отже, заборгованість відповідача перед
позивачем за перевезення вантажу за
договором - заявкою № 7 від 16.11.2013 р.
складає 2600,00 грн., що визнається самим
відповідачем.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

За приписами ч.2 ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

На підставі даної статті позивач
нарахував відповідачу на суму боргу в
розмірі 7000,00 грн. 3% річних в розмірі 29,92
грн. та інфляційні в розмірі 14 грн. за
період з 30.12.2013 р. по 19.02.2014 р.

Однак, зважаючи на те, що
заборгованість відповідача складає
2600,00 грн., колегія суддів, здійснивши
перерахування 3% річних та інфляційних,
дійшла висновку, що позовні вимоги
позивача підлягають задоволенню
частково в сумі 10,89 грн. 3% річних та 14
грн. інфляційних витрат за період з
30.12.2013 р. по 19.02.2014 р.

Що стосується заявлених до стягнення з
відповідача витрат на адвокатські
послуги в розмірі 1409,00 грн., колегія
суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 44 ГПК України. судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 7 від
21.02.2013 року встановлено, що витрати
позивачів та відповідачів, третіх осіб,
пов'язані з оплатою ними послуг
адвокатів, адвокатських бюро, колегій,
фірм, контор та інших адвокатських
об'єднань з надання правової допомоги
щодо ведення справи в господарському
суді, розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.
Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг.

Отже, судові витрати за послуги
адвоката підлягають сплаті стороною,
котрій такі послуги надавались, та їх
сплата підтверджується відповідними
фінансовими документами.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, надана позивачем в якості
доказів сплати адвокатських послуг
квитанція від 17.02.2014 р. (а.с.78) виписана
адвокатом особисто, в в зв'язку з чим
вона не може вважатися документальним
підтвердженням сплати послуг адвоката
саме позивачем, оскільки судові
витрати за участю адвоката при
розгляді справи підлягають сплаті у
випадку, якщо вони сплачені адвокату
саме стороною, котрій такі послуги
надавались.

Крім того, формою отримання адвокатом
винагороди за надання правової
допомоги клієнту є гонорар, який
повинен бути законним за формою і
порядком внесення і розумно
обґрунтованим за розміром. Фактори, які
можуть бути враховані при визначенні
обґрунтованого розміру гонорару
визначені, зокрема, ст. 33 Правил
адвокатської етики.

Проте, матеріали справи не містить ані
калькуляції винагороди, ані акту
наданих послуг (виконаних робіт), що
підтверджують надання послуг адвоката
саме по цій справі.

За таких обставин, позивачем не надано
до суду належних та допустимих доказів
на підтвердження заявлених до
стягнення витрат на послуги адвоката,
тому вимоги позивача в зазначеній
частині задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, рішення
господарського суду частині стягнення
з відповідача 4400,00 грн. основного боргу,
3% річних в розмірі 18,45 грн., 704,30 грн.
адвокатських витрат та 1132,72 грн.
судового збору підлягає скасуванню з
прийняттям в цій частині нового
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог. В іншій частині рішення
підлягає залишенню без змін.

З огляду на зазначене та керуючись 32-34,
43, 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 м. Харків
задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Харківської області від 12.05.14 р. у
справі № 922/994/14 в частині стягнення з
відповідача 4400,00 грн. основного боргу, 3%
річних в розмірі 18,45 грн., 704,30 грн.
адвокатських витрат та 1132,72 грн.
судового збору скасувати та в цій
частині прийняти нове рішення, яким в
позові відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
(АДРЕСА_1, р/р НОМЕР_2 в АТ «ОТП Банку» м.
Києва, МФО 300528, МН 290998) на користь
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3
(АДРЕСА_2, код НОМЕР_1, р/р НОМЕР_3 в ХФ ВАТ
ВТБ Банк, МФО 350631) витрати по сплаті
судового збору за розгляд апеляційної
скарги в розмірі 572,76 грн.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 18 червня 2014 року.

Головуючий суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.

Суддя
Істоміна О.А.