м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/9621/14 18.06.14
За позовом Комунального
підприємства "Головний інформаційно-
обчислювальний центр"
До Управління освіти
Деснянської районної в місті Києві
Про стягнення 149 919, 87 грн.
Суддя Трофименко Т.Ю.
Від позивача Масько А.М. - по дов. №
02-257 від 04.03.2014
Від відповідача: не з'явились
Обставини справи :
Комунальне підприємство "Головний
інформаційно- обчислювальний центр"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом про стягнення з
Управління освіти Деснянської
районної в місті Києві державної
адміністрації 149 919, 87 грн., із яких: 135
794,18 основний борг, 9 207,91 грн. -
інфляційні, 4 917,78 грн. - 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконання відповідачем
своїх зобов'язань щодо оплати наданих
послуг згідно з договором №49-12 від
30.03.2012р. про закупівлю послуг за
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.05.2014 р. порушено провадження
у даній справі, призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 18.06.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, витребувані
ухвалою суду докази та відзив на
позовну заяву не подав, про поважні
причини неявки суд не повідомив, хоча
про час і місце судового засідання був
належним чином повідомлений, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення
відповідачем 26.05.2014 р.
Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" в разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.
Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, а матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
Оскільки про час та місце судового
засідання відповідач був належним
чином повідомлений, на підставі статті
75 Господарського процесуального
кодексу України справа може бути
розглянута за наявними в ній
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до cт. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України договір - є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

30.03.2012р. між Комунальним підприємством
"Головний інформаційно- обчислювальний
центр" (надалі позивач) та Управління
освіти Деснянської районної в місті
Києві державної адміністрації (надалі
відповідач) був укладений договір
№49-123 про закупівлю, відповідно до
якого позивач зобов'язався у 2012 році
надати відповідачу послуги, зазначені
у рахунку вартості послуг (додаток №1
до договору, що є його невід'ємною
частиною договору ), а замовник -
прийняти і оплатити такі послуги.

Відповідно до пп.1.2-1.3 договору,
найменування (номенклатура,
асортимент) послуг: код 63.11.1 послуги
щодо оброблення даних, розміщення
інформації на веб - вузлах, щодо
програмного застосування та інші
послуги щодо забезпечення
інформаційно - технологічною
інфраструктурою (послуги з обробки
інформації обчислювальними засобами).

Згідно п.3.1 договору, ціна цього
договору становить 455 091,04 грн., в тому
числі ПДВ 75 848,51 грн.

В п. 3.2. договору сторони передбачили,
що ціна договору може бути зменшена за
взаємною згодою сторін, в порядку
встановленим чинним законодавством
України.

Згідно п. 6 ч. 5 ст. 40 Закону України «Про
здійснення державних закупівель» від
01.06.2010 № 2289-УІ (в редакції, що діяла на
момент укладання додаткової угоди №1),
можлива узгоджена зміна ціни Договору
в бік зменшення (без зміни кількості
обсягу) та якості товарів, робіт і
послуг).

Враховуючи вищезазначене, між
сторонами 28.12.2012 р. була укладена
додаткова угода № 1 до договору №49-12
від 30.03.2012 р. про зменшення ціни
договору.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди №1
ціна основного договору після

зменшення становить 446 893,74 грн
(чотириста сорок шість тисяч вісімсот
дев'яносто три гривні 74 копійки), в т.ч.
ПДВ - 74 482,29 грн (сімдесят чотири тисячі
чотириста вісімдесят дві гривні 29
копійок).

Згідно п. 6 ст. 40 Закону України «Про
здійснення державних закупівель» від
01.06.2010 № 2289-УІ, (в редакції, що діяла на
момент укладання додаткової угоди №2),
дія договору про закупівлю може
продовжуватися на строк, достатній для
проведення процедури закупівлі не
початку наступного року, в обсязі, що не
перевищує 20 відсотків суми визначеної
у договорі, укладеному в попередньому
році, якщо видатки на цн мету
затверджено в установленому порядку.

Враховуючи вищезазначене, між
сторонами 12.02.12103р. була укладена
додаткова угода № 2 про продовження
строку д договору про закупівлю:
«послуги з оброблення даних
обчислювальним засобами» до Договору
№49-12 від 30.03.2012 р.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди №2
сторони домовилися про подальше
визначення суми, встановленої
договором, період його продовження, в
обсязі, що не перевищує 20 % від суіу
встановленої в Договорі та складає 88
931,85 грн., включаючи ПДВ.

Відповідно до п.п. 6.1.1. договору
відповідач зобов'язаний своєчасно та в
повному обсязі сплачувати за надані
послуги згідно з умова визначеними у
договорі, в свою чергу позивач
відповідно п.п. 6.4.1. Договору має право
своєчасно та в повному обсязі отримув;
плату за надані послуги.

Згідно п. 4.2. Договору відповідач
проводить оплату вартості наданих
послуг протягом 30 (тридцяти)
банківських днів з моменту підписання
акту прийому-передачі наданих послуг.

За актами приймання-передачі наданих
послуг, які підписані сторонами без
зауважень, позивачем були надані
відповідачу послуги по договору №49-12
від 30.03.2012р. на загальну суму 135 794,18 грн.

Спір по справі виник, на думку позивача,
внаслідок того, що відповідач
неналежним чином виконує зобов'язання
щодо оплати наданих послуг, зокрема
погашення заборгованості у розмірі 135
794,18 грн. Крім того, позивач просить
стягнути з відповідача 9 207,91 грн. -
інфляційні, 4 917,78 грн. - 3% річних.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Проаналізувавши зміст укладених між
сторонами договорів, суд дійшов
висновку, що за своєю правовою природою
вони є договорами про надання послуг.

Згідно з частиною першою статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати
послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Частина 1 статті 193 Господарського
кодексу України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного
кодексу України передбачено, що
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

Судом встановлено, що позивач виконав
свої зобов'язання за договором
належним чином, надав всі передбачені
договорами послуги, які прийняті
відповідачем без зауважень щодо
кількості та якості по актам
здачі-приймання наданих послуг.

Однак відповідач оплати наданих
позивачем послуг не провів, доказів
зворотного суду не надав.

Як встановлено ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідач свої зобов'язання щодо
оплати вартості отриманих послуг не
виконав, у зв'язка з чим у нього виникла
заборгованість перед позивачем у
розмірі 135 794,18 грн.

Таким чином, враховуючи строки оплати
встановлені п. 4.2. договору, обов'язок
відповідача оплатити надані позивачем
послуги в розмірі 135 794,18 грн. настав з
моменту підписання актів
здачі-приймання наданих послуг та
повинен бути виконаний в обумовлені
договором строки.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
відповідач не надав суду жодних
доказів належного виконання свого
зобов'язання щодо оплати наданих
послуг та не спростував заявлених
позовних вимог, суд дійшов висновку, що
відповідачем було порушено умови
договору №32-13 від 09.08.2013р. про
закупівлю послуг за державні кошти,
положення ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, ст. 193 Господарського
кодексу України, а тому підлягають
задоволенню вимоги позивача про
стягнення з відповідача 135 794,18 грн.
основної заборгованості.

Також, позивач в порядку ст. 625 ЦК
України просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 4 917,78 грн. -
3% річних та 9 207,91 грн. - інфляційні.

Згідно зі статтею 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" сплата трьох
процентів від простроченої суми (якщо
інший розмір не встановлений договором
або законом) не має характеру штрафних
санкцій і є способом захисту майнового
права та інтересу кредитора шляхом
отримання від боржника компенсації
(плати) за користування ним
утримуваними коштами, належними до
сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про
індексацію грошових доходів населення"
індекс споживчих цін (індекс інфляції)
обчислюється спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади в
галузі статистики і не пізніше 10 числа
місяця, що настає за звітним,
публікується в офіційних періодичних
виданнях. На даний час індекс інфляції
розраховується Державною службою
статистики України і щомісячно
публікується, зокрема, в газеті
"Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені
друкованими засобами масової
інформації з посиланням на зазначений
державний орган відповідні показники
згідно з статтями 17, 18 Закону України
"Про інформацію" є офіційними і можуть
використовуватися господарським судом
і учасниками судового процесу для
визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть
враховуватися рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладені в листі Верховного Суду
України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа
вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а
також в інформаційно-пошукових
системах "Законодавство" і "Ліга".

Відповідно до пункту 4.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" сплата
трьох процентів від простроченої суми
(якщо інший розмір не встановлений
договором або законом) не має характеру
штрафних санкцій і є способом захисту
майнового права та інтересу кредитора
шляхом отримання від боржника
компенсації (плати) за користування ним
утримуваними коштами, належними до
сплати кредиторові.

Дії відповідача є порушенням умов
договору, що є підставою для захисту
майнових прав та інтересів позивача,
відповідно до норм статті 625 Цивільного
кодексу України.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
Судом здійснено перерахунок 3% річних
та інфляційних й встановлено, що з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 4 917,78 грн. - 3% річних
та 9 207,91 грн. - інфляційні, що відповідає
обґрунтованому розрахунку позивача.

Згідно з частиною 2 статті 218
Господарського кодексу України
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Враховуючи викладене, відсутність
бюджетного фінансування не може бути
підставою для звільнення від
відповідальності за невиконання
обов'язку з оплати виконаних робіт.
Аналогічна позиція міститься у
постанові Верховного Суду України №
11/446 від 15.05.2012 та рішенні Європейського
суду з прав людини у справі „Терем ЛТД,
Чечеткін та Оліус проти України" від 18
жовтня 2005 року.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК
України витрати, пов'язані з розглядом
справи, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 32, 33, 44, 49, ст. ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Управління освіти
Деснянської районної в місті Києві
державної адміністрації (02217, м. Київ,
вул.. Закревського, 15-а, )
на користь Комунального підприємства
"Головний інформаційно-обчислювальний
центр" (02192, м. Київ, вул. Космічна, 12-А,
) 135 794 грн. 18 коп.
заборгованості, 9 207 грн. 91 коп.
-інфляційні, 4 917 грн. 78 коп. - 3% річних, 2 998
грн. 41 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 23.06.2014 р.

Суддя
Трофименко Т. Ю.