КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2014 р. Справа№ 910/18800/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Авдеєва П.В.

Гончарова С.А.

за участю представників:

від позивача: представник - Гриненко
Т.В. - за довіреністю,

від відповідача: представник -
Олександров О.П. - за довіреністю,

від третьої особи: представник -
Єфіменко Л.І. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтерсервіс+"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 11.02.2014 р.

у справі № 910/18800/13 (головуючий суддя
Ващенко Т.М., судді Гумега О.В., Головіна
К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтерсервіс+", м.
Харків

до Національної академії аграрних наук
України, м. Київ

третя особа. яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача: Державне підприємство
"Дослідне господарство "Правдинське"
Національної академії аграрних наук
України, с. Іванівка
Великописаревського р-н Сумської обл.,

про визнання недійсним рішення та
визнання договору укладеним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інтерсервіс+"
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Національної
академії аграрних наук України та, з
врахуванням заяви про зміну предмету
позову в частині, що була прийнята до
розгляду судом першої інстанції,
просило визнати недійсним рішення
Президії Національної академії
аграрних наук України від 18.09.13. № 16;
визнати укладеним договір оренди
цілісного майнового комплексу
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Правдинське"
Національної академії аграрних наук
України, в редакції, запропонованій
позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.09.2013 р. залучено до участі в
розгляді справи в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Державне підприємство "Дослідне
господарство "Правдинське"
Національної академії аграрних наук
України.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 11.02.2014 р. у справі №910/18800/13 в
позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інтерсервіс+"
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
висновки, викладені в рішенні суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, місцевим
господарським судом порушено норми
матеріального та процесуального права.

Відповідач та третя особа правом на
подання відзиву на апеляційну скаргу
не скористались.

Представник позивача в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримав у повному обсязі, просив
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засідання проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив залишити її
без задоволення, а оскаржуване рішення
без змін.

Представник третьої особи в судовому
засіданні просив залишити оскаржуване
рішення без змін.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання укладеним в запропонованій
позивачем редакції між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Інтерсервіс+" та Національною
академією аграрних наук України
договору оренди цілісного майнового
комплексу Державного підприємства
"Дослідне господарство "Правдинське"
Національної академії аграрних наук
України, позивач вказує на те, що
укладення такого Договору є
обов'язковим, оскільки позивач є єдиним
претендентом на його укладення та
посилається на приписи ч. ч. 3, 4 ст. 179 ГК
України.

Позовні вимоги про визнання недійсним
рішення Президії Національної
академії аграрних наук України від
18.09.13. № 16 про виконання розпорядження
Кабінету Міністрів України від 06.02.12. №
113-р "Про погодження передачі в оренду
цілісних майнових комплексів
державних підприємств" в частині
оголошення конкурсу на право оренди
цілісного майнового комплексу
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Правдинське"
Національної академії аграрних наук
України, мотивовані тим, що за
результатами проведення процедури
вивчення попиту позивач залишився
єдиним претендентом на оренду спірного
цілісного майнового комплексу, який
подав заяву про оренду відповідно до
вимог ч. 1 ст. 9 ЗУ "Про оренду державного
та комунального майна", внаслідок чого
набув право на укладення договору
оренди без проведення конкурсу.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України
та ст. 20 Господарського кодексу України
містять перелік способів захисту
особистих немайнових або майнового
права та інтересів, якими є: визнання
права, визнання правочину недійсним,
припинення дії, яка порушує право,
відновлення становища, яке існувало до
порушення, примусове виконання
обов'язку в натурі, зміна
правовідношення, припинення
правовідношення, відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди. відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Згідно приписів статті 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

У статті 20 Господарського кодексу
України, встановлено, що держава
забезпечує захист прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів. Кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту
відбувається шляхом усунення порушень
цивільного права чи інтересу,
покладення виконання обов'язку по
відновленню порушеного права на
порушника.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

При цьому, предметом позову є певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача. Предмет позову
кореспондує зі способами захисту права
саме - заходами, які прямо передбачені
законом з метою припинення оспорювання
або порушення суб'єктивних цивільних
прав та (або) усунення наслідків такого
порушення.

Відповідно до ст. 12 Господарського
процесуального кодексу України
господарським судам підвідомчі: справи
у спорах, що виникають при
укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів та з
інших підстав, а також у спорах про
визнання недійсними актів з підстав,
зазначених у законодавстві, крім:
спорів, що виникають при погодженні
стандартів та технічних умов; спорів
про встановлення цін на продукцію
(товари), а також тарифів на послуги
(виконання робіт), якщо ці ціни і
тарифи відповідно до законодавства не
можуть бути встановлені за угодою
сторін; інших спорів, вирішення яких
відповідно до законів України,
міждержавних договорів та угод
віднесено до відання інших органів;
справи про банкрутство; справи за
заявами органів Антимонопольного
комітету України, Рахункової палати з
питань, віднесених законодавчими
актами до їх компетенції.

В законодавстві України не міститься
визначення юридичних фактів, однак із
практики застосування термінів, слів
та словосполучень у юриспруденції
слідує, що юридичними фактами є
передбачені законом конкретні
обставини, які тягнуть правові
наслідки у вигляді виникнення, зміни
або припинення правовідносин. Залежно
від наявності зв'язку із волею суб'єкта
юридичні факти поділяються на події та
дії.

Події - це юридично значущі явища, що
виникають незалежно від волі людей.

Дії (бездіяльність) - це життєві факти,
що є результатом свідомої, пов'язаної з
волею діяльності людей, наприклад,
правочини, що породжують права і
обов'язки; адміністративні акти, які
містять приписи зобов'язального
характеру; дії, що створюють
об'єктивний результат (створення
об'єкта інтелектуальної власності). Дії
у свою чергу поділяються на правомірні,
тобто такі, що відповідають правовим
нормам, і неправомірні, які суперечать
закону, є правопорушеннями.

Судом встановлюються факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних або юридичних осіб. Суд
встановлює факти, що мають юридичне
значення, у випадках неможливості їх
посвідчення в іншому порядку.

Рішення суду є правозахисним актом,
однак способи захисту повинні
кореспондуватись з повноваженнями
суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Вимога про встановлення факту не може
бути предметом спору і самостійно
розглядатись в окремій справі.
Встановлення факту може лише бути
елементом оцінки фактичних обставин
справи та обґрунтованості вимог.

В силу положень ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України у
мотивувальній частині вказуються
обставини справи, встановлені
господарським судом; причини
виникнення спору.

Тож, з вищенаведеного випливає, що
встановлені господарським судом факти
мають бути викладені саме в
мотивувальній частині рішення.

Проаналізувавши зміст вимоги про
визнання укладеним між позивачем та
відповідачем Договору оренди, суд
першої інстанції дійшов правомірного
висновку, що фактично остання не
відповідає встановленим способам
захисту прав, а спрямована на
встановлення судом певних юридичних
фактів, що не віднесено до компетенції
суду, який, як орган державної влади,
зобов'язаний діяти у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України.

Тобто, вимога позивача про визнання
договору укладеним за своєю суттю є
вимогою встановити юридичний факт,
який може встановлюватись лише під час
вирішення спору про право, а тому
вимоги позивача не можуть виступати
самостійним предметом спору і
відповідно способом захисту.
Встановлення цивільного факту може
лише бути елементом оцінки фактичних
обставин справи та обґрунтованості
вимог.

Згідно з правовою позицією, викладеною
в п. 2.7 постави Пленуму Вищого
господарського суду України № 12 від
29.05.13. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна", у задоволенні позовних
вимог про визнання договору оренди
укладеним слід відмовляти, якщо не
подано доказів наявності спору
стосовно такого укладення, оскільки
зазначені вимоги зводяться за своїм
змістом до встановлення юридичного
факту, а відповідний спосіб захисту
порушеного права не передбачений
частиною другою статті 20 ГК України,
крім випадків, коли інше встановлено
законом або договором. Разом з тим,
зацікавлена особа не позбавлена права
звернутися до господарського суду з
позовом про спонукання укласти договір
оренди за наявності умов, передбачених
частиною першою статті 187 ГК України.

Положеннями ст. 187 Господарського
кодексу України передбачено право
сторони на звернення до суду у випадках
якщо спір пов'язаний з договором за
державним замовленням, з договорами,
укладення яких є обов'язковим на
підставі закону та у інших випадках,
прямо встановлених законом наприклад
укладенні договору на підставі
правового акта органу державної влади,
органу влади АРК, органу місцевого
самоврядування (ч. 1 ст. 649 Цивільного
кодексу України).

Проте, позивачем не надано суду доказів
наявності вище перелічених умов для
звернення з даним позовом до суду.

Таким чином, пред'явлена вимога про
визнання договору укладеним не
узгоджується із способами захисту прав
і інтересів, не призводить до
поновлення порушеного права позивача,
не відповідає визначеним ст. 16
Цивільного кодексу України та ст. 20
Господарського України способам
захисту прав та інтересів.

За таких обставин, оскільки позовні
вимоги позивача про визнання договору
укладеним спрямовані на вставлення
певних юридичних фактів, місцевий
господарський суд обґрунтовано вказав
на їх необґрунтованість.

Таким чином позовні вимоги позивача
про визнання договору укладеним не
підлягають задоволенню.

Щодо вимог про визнання недійсним
рішення Президії Національної
академії аграрних наук України від
18.09.13. № 16 в частині оголошення
конкурсу на право оренди цілісного
майнового комплексу Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Правдинське" Національної академії
аграрних наук України, колегія суддів
погоджується з наступними висновками
суду першої інстанції.

Відповідно до пп. 3 п. 1 постанови
Кабінету Міністрів України "Про заходи
щодо удосконалення управління
об'єктами державної власності",
центральні органи виконавчої влади,
інші суб'єкти управління об'єктами
державної власності, у тому числі
Національна та галузеві академії наук,
можуть приймати виключно на підставі
окремих актів Кабінету Міністрів
України рішення стосовно укладення
нових договорів оренди цілісних
майнових комплексів підприємств з
визначенням орендаря виключно на
конкурсних засадах.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 06.02.12. № 113-р "Про погодження
передачі в оренду цілісних майнових
комплексів державних підприємств",
погоджено з пропозицією Національної
академії аграрних наук і Міністерства
аграрної політики та продовольства,
погодженою з Міністерством
економічного розвитку і торгівлі,
Міністерством фінансів і Фондом
державного майна, щодо передачі в
оренду на конкурсних засадах у
встановленому законодавством порядку.
цілісних майнових комплексів
державних підприємств, зокрема,
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Правдинське"
Національної академії аграрних наук
України" (с. Іванівка
Великописарівського району Сумської
області, вул. Іванівська, 1).

Тобто цілісні майнові комплекси
державних підприємств можуть бути
передані в оренду з визначенням
орендаря на конкурсних засадах, що
спростовує твердження позивача про те,
що він набув право на укладення
договору оренди спірного цілісного
майнового комплексу без проведення
конкурсу.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 906 від 31.08.11. затверджено Порядок
проведення конкурсу на право оренди
державного майна (далі - Порядок), який
визначає процедуру проведення
конкурсу на право оренди державного
майна, зокрема цілісних майнових
комплексів державних підприємств,
установ, організацій, їх структурних
підрозділів (філій, цехів, дільниць),
нерухомого майна (будівель, споруд,
нежитлових приміщень) та іншого
окремого індивідуально визначеного
майна, що перебуває у державній
власності (п. 1 Порядку).

Згідно з ч. 1 ст. 9 ЗУ "Про оренду
державного та комунального майна" (далі
- Закон), фізичні та юридичні особи, які
бажають укласти договір оренди,
направляють заяву, проект договору
оренди, а також інші документи згідно з
переліком, що визначається Фондом
державного майна України (далі -
матеріали), відповідному
орендодавцеві.

Відповідно до наказу Фонду державного
майна України від 15.02.13. № 201 "Про
затвердження Переліку документів, які
подаються орендодавцеві для укладення
договору оренди майна, що належить до
державної власності" відповідно до
статті 9 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна",
разом із заявою про оренду цілісного
майнового комплексу підприємства
(організації), подаються такі
документи: проект договору оренди
об'єкта; копія відповідного рішення
органів Антимонопольного комітету
України про надання дозволу на
концентрацію відповідно до підпункту
3.9.9.3 пункту 3.9 глави 3 Положення про
порядок подання заяв до
Антимонопольного комітету України про
попереднє отримання дозволу на
концентрацію суб'єктів господарювання
(Положення про концентрацію),
затвердженого розпорядженням
Антимонопольного комітету України від
19 лютого 2002 року № 33-р, зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 21
березня 2002 року за № 284/6572, або копія
попередніх висновків органів
Антимонопольного комітету України про
відсутність необхідності отримання
дозволу на концентрацію; копії
установчих документів орендаря / копії
сторінок паспорта для фізичної особи
(сторінки 1, 2 та сторінка із зазначенням
останнього місця проживання).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону,
Орендодавець протягом п'яти днів після
погодження умов договору оренди з
органом, уповноваженим управляти
відповідним майном (у випадках,
передбачених цим Законом, - органом
Антимонопольного комітету України), а в
разі якщо заява про оренду майна не
потребує узгодження (щодо оренди
окремого індивідуально визначеного
майна, крім нерухомого), протягом 15 днів
після дати її реєстрації розміщує в
офіційних друкованих засобах масової
інформації та на веб-сайтах
орендодавців оголошення про намір
передати майно в оренду або відмовляє в
укладенні договору оренди і повідомляє
про це заявника. Протягом 10 робочих
днів після розміщення оголошення
орендодавець приймає заяви про оренду
відповідного майна. Протягом трьох
робочих днів після закінчення строку
приймання заяв орендодавець своїм
наказом ухвалює рішення за
результатами вивчення попиту на об'єкт
оренди. У разі якщо подано лише одну
заяву, конкурс на право оренди не
проводиться і договір оренди
укладається із заявником. У разі
надходження двох і більше заяв
орендодавець оголошує конкурс на право
оренди.

09.08.13. відповідачем було опубліковано
відповідне оголошення в урядовому
кур'єрі № 145 (5031) від 13.08.13.

З системного аналізу норм чинного
законодавства України вбачається, що
на противагу твердженням позивача,
надання необхідних документів, в тому
числі рішень Антимонопольного
комітету України, здійснюється на
етапі проведення конкурсу, а вимог до
заяв та підстав для їх відхилення під
час процедури вивчення попиту не
встановлено.

За твердженням відповідача, під час
вивчення попиту, окрім заяви позивача,
до відповідача надійшли заяви від ПрАТ
"Райз-Максимко" і ТОВ "ТМІ Схід", що
підтверджується Протоколом № 1 від
30.08.13. засідання комісії з вивчення
попиту на оренду державного майна
цілісних майнових комплексів 16
підприємств створеної на підставі
наказу № 98 від 20.08.13.

На підставі вказаного Президією
Національної академії аграрних наук
України як орендодавцем спірного
цілісного майнового комплексу,
прийнято постанову від 18.09.13. (протокол
№ 16), якою встановлено в десятиденний
термін подати для опублікування в
засобах масової інформації оголошення
щодо проведення конкурсу на право
оренди цілісного майнового комплексу
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Правдинське"
Національної академії аграрних наук
України (п. 4) (зі змінами, внесеними
постановою від 25.09.13. (протокол № 17).

Таким чином, постанова від 18.09.13.
(протокол № 16) в частині оголошення
конкурсу на право оренди цілісного
майнового комплексу Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Правдинське" Національної академії
аграрних наук України не суперечить
законодавству, на яке посилається
позивач при зверненні з даним позовом
до суду, наведені Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Інтерсервіс+" доводи не є підставою для
визнання недійсним рішення Президії
Національної академії аграрних наук
України від 18.09.13. № 16 в частині
оголошення конкурсу на право оренди
цілісного майнового комплексу третьої
особи, внаслідок чого позовні вимоги в
цій частині є такими, що задоволенню не
підлягають.

При цьому судом враховано, що
звертаючись до господарського суду,
позивач вказує у позовній заяві
предмет та підстави позову, тобто,
самостійно визначає, яке його право, на
його суб'єктивну думку, є порушеним, та
в який спосіб належить здійснити
судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам
належить з'ясувати наявність
порушеного права позивача та
відповідність обраного ним способу
захисту порушеного права способам,
визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

До господарського суду вправі
звернутися кожна особа, яка вважає, що
її право чи охоронюваний законом
інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення невизнання або
оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів особи - позивача у справі, в
даному випадку - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтерсервіс+".

При цьому, господарський суд зазначає,
що під порушенням права слід розуміти
такий стан суб'єктивного права, при
якому воно зазнавало протиправного
впливу з боку правопорушника,
внаслідок якого суб'єктивне право
уповноваженої особи зазнало зменшення
або ліквідації як такого. Порушення
права пов'язане з позбавленням його
носія можливості здійснити,
реалізувати своє право повністю або
частково.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивачем належними засобами
доказування не доведено суду порушення
з боку відповідача законних та
охоронюваних інтересів позивача.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволенні позову, з даним висновком
погоджується і колегія суддів,
оскільки він відповідає обставинам
справи та вимогам законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інтерсервіс+" залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 11.02.2014 року у справі № 910/18800/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/18800/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
П.В. Авдеєв

С.А. Гончаров