м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/8977/14 01.07.14Суддя Мудрий С.М.
розглянувши справу
за позовом приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Добробут та захист"
до публічного акціонерного
товариства "Українська страхова
компанія "Гарант-Авто"
про відшкодування шкоди в порядку
регресу в розмірі 15 586,02 грн.
від позивача: Колодежний С.В. -
представник за довіреністю № 8 від
від відповідача: не з'явився.
На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Добробут та захист" до
публічного акціонерного товариства
"Українська страхова компанія
"Гарант-Авто" про відшкодування шкоди в
порядку регресу в розмірі 15 586,02 грн.
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 27 грудня 2012 року між
приватним акціонерним товариством
"Страхова компанія "Добробут та захист"
та ОСОБА_2 укладено договір
добровільного страхування наземного
транспорту № 22/17/1-0014, предметом якого є
страхування транспортного засобу
марки Ford, д.н. НОМЕР_1.
3 вересня 2013 року о 7 годині 30 хвилин по
вул.. Київське Напівкільце 3 км. в смт.
Крюківщина Київської області сталась
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля марки Ford, д.н. НОМЕР_1, під
керуванням власника ОСОБА_2 та
автомобіля марки Mitsubishi, д.н. НОМЕР_4, під
Постановою Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
09.09.2013 року ОСОБА_3 піддано
адміністративному стягненню у вигляді
штрафу у розмірі 425 гривень на користь
Страхувальник звернувся до страховика
із заявою про виплату страхового
Відповідно до умов договору
страхування, на підставі страхового
акту № 110/09/13 від 16.09.2013 року, звіту № 181/13
від 12.09.2013 року про оцінку вартості
майнової шкоди, завданої власнику
транспортного засобу страховик
виплатив страхувальнику страхове
відшкодування в сумі 14 734,64 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 2130 від 01.10.2013 року.
Цивільно-правова відповідальність
власника транспортного засобу марки
Mitsubishi, д.н. НОМЕР_4, на момент ДТП,
застрахована у публічному
акціонерному товаристві "Українська
страхова компанія "Гарант Авто", згідно
полісу № АС/5314691.
Так, до приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Добробут та захист" у порядку регресу
перейшло право на отримання від
відповідача компенсації шкоди.
Для досудового врегулювання спору
мирним шляхом позивач направив
відповідачеві претензію № 445 від 28.10.2013
року з вимогою відшкодувати шкоду в
порядку регресу в розмірі 14 734,64 грн.
18.11.2013 року на адресу відповідача
року, в якій зазначено, що для прийняття
рішення відповідачеві необхідно
надати копію рахунку СТО та кольорові
фотографії пошкодженого автомобіля.

Приватне акціонерне товариство
"Страхова компанія "Добробут та захист"
направило на адресу публічного
акціонерного товариства "Українська
страхова компанія "Гарант-Авто" копію
рахунку СТО, а сканкопії кольорових
фотографій пошкодженого автомобіля
направлено на електрону адресу
відповідача.

Позивач отримав відповідь відповідача
вих.. № 30509 від 17.12.2013 року, у якій
зазначив, що розмір страхового
відшкодування в розмірі 14 734,64 грн. буде
перерахована на розрахунковий рахунок,
проте вимоги відповідачем не виконані,
тому позивач звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 15.05.2014 року порушено провадження у
справі, розгляд справи призначено на
27.05.2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 27.05.2014 року розгляд справи
відкладено на 01.07.2014 року.

03.06.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва позивач подав документи на
виконання вимог ухвали від 15.05.2014 року.

У судове засіданні 01.07.2014 року
представник відповідача не з'явився,
вимоги ухвали від 15.05.2014 року не
виконав, про поважні причини неявки суд
не повідомив, хоча про час та дату
судового засідання повідомлений
належним чином, що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення № 018.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд позов
задовольнити.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа
розглядається за наявними матеріалами.

Заслухавши представника позивача та
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позовні вимоги позивача підлягають
частковому задоволенню.

27 грудня 2012 року між приватним
акціонерним товариством "Страхова
компанія "Добробут та захист" та ОСОБА_2
укладено договір добровільного
страхування наземного транспорту №
22/17/1-0014, предметом якого є страхування
транспортного засобу марки Ford, д.н.
НОМЕР_1.

Згідно з ч.1 статті 16 Закону України
«Про страхування», договір страхування
- це письмова угода між страхувальником
і страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору. Дана
норма кореспондується із статтею 979
Цивільного кодексу України, якою
визначено, що за договором страхування
страховик зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити страхувальникові
або іншій особі, визначеній у договорі,
грошову суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.

З довідки про дорожньо-транспортну
пригоду № 9258982 та довідки відділу ДАІ
по обслуговуванню
Києво-Святошинського району при УДАІ
ГУ МВС України в Київській області
вбачається, що 3 вересня 2013 року о 7
годині 30 хвилин по вул. Київське
Напівкільце 3 км. в смт. Крюківщина
Київської області сталась
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля марки Ford, д.н. НОМЕР_1, під
керуванням власника ОСОБА_2 та
автомобіля марки Mitsubishi, д.н. НОМЕР_4, під
керуванням ОСОБА_3.

Постановою Києво-Святошинського
районного суду Київської області №
396/8668/13-п від 09.09.2013 року ОСОБА_3 піддано
адміністративному стягненню у вигляді
штрафу у розмірі 425 гривень на користь
держави.

Страхувальник звернувся до страховика
із заявою про виплату страхового
відшкодування.

Відповідно до звіту № 181/13 про оцінку
вартості майнової шкоди, завданої
власнику транспортного засобу Ford, д.н.
НОМЕР_1 від 12 вересня 2013 року, вартість
майнової шкоди, заподіяної власнику
транспортного засобу Ford, д.н. НОМЕР_1 на
дату оцінки 10 вересня 2013 року складає 15
324, 64 грн. (з урахуванням ПДВ).

Страховик склав страховий акт 3 110/09/13
від 10.09.2013 року, відповідно до якого
сума страхового відшкодування, що
підлягає сплаті страхувальнику
складає 14 734,64 грн.

Страховик виплатив страхувальнику
страхове відшкодування в сумі 14 734,64
грн., що підтверджується платіжним
дорученням № 2130 від 01.10.2013 року.

Згідно статті 20 Закону України «Про
страхування», страховик зобов'язаний
при настанні страхового випадку
здійснити страхову виплату або виплату
страхового відшкодування у
передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про
страхування» визначено, що страховою
виплатою є грошова сума, яка
виплачується страховиком відповідно
до умов договору страхування при
настанні страхового випадку. При цьому,
розмір страхової суми та (або) розміри
страхових виплат визначаються за
домовленістю між страховиком та
страхувальником під час укладання
договору страхування або внесення змін
до договору страхування, або у
випадках, передбачених чинним
законодавством. Вказаною статтею також
визначено, що страхове відшкодування -
страхова виплата, яка здійснюється
страховиком у межах страхової суми за
договорами майнового страхування і
страхування відповідальності при
настанні страхового випадку. Страхове
відшкодування не може перевищувати
розміру прямого збитку, якого зазнав
страхувальник.

Відповідно до ч.1 статті 1191 ЦК України
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Пункт 38.1.1. статті 38 ЗУ «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» передбачає, що
страховик після виплати страхового
відшкодування має право подати
регресний позов до страхувальника або
водія забезпеченого транспортного
засобу, який спричинив
дорожньо-транспортну пригоду.

Транспортний засіб марки Mitsubishi, д.н.
НОМЕР_4, яким скоєно ДТП, що спричинило
нанесення шкоди автомобілю марки Ford,
д.н. НОМЕР_1, належить ОСОБА_3. Остання
уклала з публічним акціонерним
товариством "Українська страхова
компанія "Гарант-Авто" поліс
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальність
власників наземних транспортних
засобів № АС/5314691, діючий на 03.09.2013 року.

До приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Добробут та захист"
у порядку регресу перейшло право на
отримання від відповідача компенсації
шкоди.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК
України встановлено, що джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

На підставі ст. 1166 ЦК України шкода,
завдана майну фізичної чи юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 3 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності здійснюється з метою
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та/або майну
потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

Статтею 5 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» встановлено, що об'єктом
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності є
майнові інтереси, що не суперечать
законодавству України, пов'язані з
відшкодуванням особою,
цивільно-правова відповідальність
якої застрахована, шкоди, заподіяної
життю, здоров'ю, майну потерпілих
внаслідок експлуатації забезпеченого
транспортного засобу.

Згідно ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. Якщо
транспортний засіб необхідно, з
поважних причин, помістити на стоянку,
до розміру шкоди додаються також
витрати на евакуацію транспортного
засобу до стоянки та плата за послуги
стоянки.

Оскільки, відповідач не довів факт
того, що шкоду транспортному засобу
марки Ford, д.н. НОМЕР_1, було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
його водія, та не надав доказів сплати
відшкодування заподіяної шкоди на
користь власника зазначеного
автомобіля, тому позовні вимоги
позивача щодо стягнення суми
страхового відшкодування в розмірі 14
734,64 грн. визнаються судом
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Позивач просить стягнути з відповідача
пеню в розмірі 438,81 грн., нарахованої
позивачем (страховиком) на суму
страхового відшкодування, від виплати
якого ухиляється інший страховик
(відповідач) в порядку регресу.

З матеріалів справи вбачається, що
даний господарський спір виник з
правовідносин відшкодування шкоди в
порядку регресу, а не з договірних
зобов'язань.

Законами України "Про страхування" та
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (спеціальними законами), які
застосовуються до спірних
правовідносин, не передбачено розмір
неустойки (пені) у разі звернення
страхової компанії з регресним позовом
до іншої страхової компанії,
відповідальної за шкоду, заподіяну
винуватцем ДТП, а договірні відносини
між сторонами відсутні, відтак,
відсутні і правові підстави для
стягнення пені.

Наведене випливає з вимог ст. 547 та п. 1 ч.
2 ст. 551 ЦК України, відповідно до яких
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання (в тому числі щодо
неустойки) вчиняється у письмовій
формі. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним. Якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

З матеріалів справи не вбачається,
укладення між позивачем та
відповідачем у справі письмового
правочину щодо забезпечення виконання
зобов'язання у вигляді неустойки (пені),
а розмір пені договором або актом
цивільного законодавства у спірних
регресних правовідносинах сторін
також не встановлено, що виключає
правові підстави для стягнення 438,81 грн.
пені.

Водночас, згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", за кожен день прострочення
виплати страхового відшкодування
(регламентної виплати) з вини
страховика (МТСБУ) особі, яка має право
на отримання такого відшкодування,
сплачується пеня з розрахунку
подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діє
протягом періоду, за який
нараховується пеня.

Положення п. 36.5 ст. 36 Закону "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" не розповсюджується на
правовідносини між сторонами у даній
справі, оскільки останні (сторони) є
страховиками, а у вищевказаній нормі
чітко йдеться про обов'язок страховика
сплатити саме на користь
страхувальника (потерпілої особи) або ж
вигодонабувача пеню в разі
прострочення виплати страхового
відшкодування з вини страховика.

Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі
несплати страховиком страхувальникові
або іншій особі страхової виплати
страховик зобов'язаний сплатити
неустойку в розмірі, встановленому
договором або законом.

Таким чином, як вже було зазначено,
виходячи зі змісту норм ст. 992 ЦК
України та п. 36.5 ст. 36 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" право на стягнення пені у
розмірі, встановленому законом або
договором, належить лише
страхувальнику або вигодонабувачу.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.

Одним з видів забезпечення виконання
зобов'язань є неустойка (ч. 1 ст. 546, ч. ч. 1,
3 ст. 549 ЦК України).

Однак, ані Цивільним кодексом України,
ані законами України "Про страхування"
та "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" не встановлено, що виконання
регресного зобов'язання
відповідальної особи перед
страховиком забезпечується неустойкою
(пенею).

За таких обставин, для позадоговірних
(регресних) зобов'язань у сфері
страхування чинне цивільне
законодавство не передбачає
можливість забезпечення виконання
таких зобов'язань шляхом встановлення
неустойки, а договірні відносини між
сторонами з цього приводу відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого господарського суду
України від 27.03.2012 року у справі №
4/17-3520-2012.

З огляду на вказані обставини, вимоги
позивача про стягнення з відповідача
пені в розмірі 438,81 грн., не підлягають
задоволенню.

Також позивач просить стягнути з
відповідача індекс інфляції в розмірі
324,16 грн. та три проценти річних у
розмірі 88,41 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже, передбачене законом право
кредитора вимагати спати боргу з
урахуванням, процентів річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Таким чином, інфляційні нарахування на
суму боргу та проценти річних входять
до складу грошового зобов'язання і не
ототожнюються із санкціями за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань, тому судом
визнаються обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню.

На спільному засідання судових палат у
цивільних та господарських справах
Верховного Суду України, при розгляді
справи № 6-112цс13, у постанові від 25.12.2013
Верховний Суд України зробив правовий
висновок, відповідно до якого при
здійснені страховиком страхової
виплати у вигляді відшкодування шкоди
за договором добровільного
страхування на користь потерпілої
особи (згідно зі статтею 993 Цивільного
кодексу України) відбувається заміна
кредитора - страхувальник передає
страховикові, який здійснив таку
страхову виплату, у межах фактичних
витрат право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки.

За змістом статті 514 Цивільного кодекс
України зміна кредитора у зобов'язанні
(в т.ч. внаслідок переходу права вимоги
на підставі статті 993 Цивільного
кодексу України та статті 27 Закону
України «Про страхування») у
передбачений чинним законодавством
спосіб не виключає нарахування
інфляційних витрат та 3% річних, які є
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами.

Вимоги позивача щодо стягнення індексу
інфляції в розмірі 324,16 грн. та трьох
процентів річних у розмірі 88,41 грн. є
обґрунтованими за розрахунком
позивача.

Відповідно до ч. 1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, при
частковому задоволенні позову витрати
по сплаті судового збору покладаються
на обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати по сплаті судового
збору покладаються:

на позивача в сумі 51,34 грн., на
відповідача - 1 775,66 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного
товариства "Українська страхова
компанія "Гарант Авто" (04042, м. Київ,
провул. Новопечерський, буд. 19/3, ) на користь приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Українська страхова група"
(03038, м. Київ, вул. Івана Федорова, буд.
32-А, ) шкоду в порядку
регресу в розмірі 14 734 (чотирнадцять
тисяч сімсот тридцять чотири) грн. 64
коп., індекс інфляції в розмірі 324
(триста двадцять чотири) 16 грн., три
відсотки річних в розмірі 88 (вісімдесят
вісім) грн.. 41 коп. та судовий збір в
розмірі 1 775 (одна тисяча сімсот
сімдесят п'ять) грн. 66 коп.

3. В іншій частині позову в розмірі 438,81
грн. відмовити.

4. Після набрання рішенням законної
сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя

С.М.Мудрий