КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2014 р. Справа№ 910/3078/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Вершути
О.П.

за участю представників:

від прокурора - Янківський С.В.

від позивача - Трикоз Г.В.

від відповідача - Туманова Я.С.,
Габрась О.В., Всеволодський М.О.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Заступника прокурора м. Києва
на рішення Господарського суду міста
Києва від 28.04.2014 року (суддя Смирнова
Ю.М.)

за позовом Першого заступника
прокурора Дніпропетровської області в
інтересах держави в особі Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сігнум ІТ»

про про визнання недійсним
договору,-

ВСТАНОВИВ:

Перший заступника прокурора
Дніпропетровської області в інтересах
держави в особі Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця» звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовом до ТОВ «Сігнум ІТ» про визнання
недійсним договору.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 28.04.2014 року в задоволенні
позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Заступник прокурора міста Києва
звернувся з апеляційною скаргою до
Київського апеляційного
господарського суду, в якій вказує, що
рішення постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
при неповному з`ясуванні обставин, що
мають значення для справи, а тому
просить суд скасувати рішення
Господарського суду м. Києва від 28.04.2014
року та постановити нове, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 30.05.2014 року
колегією суддів поновлено апелянту
строк на подання апеляційної скарги,
прийнято її до провадження і
призначено до розгляду на 24.06.2014 року.

Через відділ документального
забезпечення до суду від відповідача
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якому він зазначає, що рішення суду
першої інстанції є законним та
обґрунтованим, а тому просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду м. Києва без змін.

Представники сторін в судове засідання
з`явилися та надали усні пояснення
стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні матеріали
справи, встановив наступне:

23.09.2013 року між Державним підприємством
«Придніпровська залізниця» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сігнум ІТ» був
укладений договір № ПР/ІОЦ-131310/НЮ, за
умовами якого постачальник
зобов'язується поставити замовнику
товар: код ДК 0169-2010-58.29 Програмне
забезпечення системне на фізичних
носіях (носії інформації з записом
програмного забезпечення Lotus Notes),
відповідно до специфікації, а замовник
зобов'язується прийняти цей товар та
своєчасно здійснювати його оплату
відповідно до умов даного договору.

Відповідно до п. 3.1 договору ціна на
товар, що охоплюється даним договором,
визначається конкурсними торгами та
зазначена у специфікації, яка
додається до даного договору.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що
ціна цього договору становить 690222 грн.,
в тому числі ПДВ 20% 115037 грн. та
зазначається у звіті про результати
здійснення процедури торгів.

Додатком 1 до договору є специфікація,
згідно якої загальна сума договору
складає 690222 грн., у тому числі ПДВ 20% в
сумі 115037 грн.

Прокурор, звертаючись із позовом до
суду в інтересах Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця» стверджує про недійсність
спірного правочину в частині та
посилається на норми Податкового
кодексу України, зокрема, п. 261
підрозділу 2 розділу ХХ Податкового
кодексу України. Цією нормою
передбачено, що тимчасово, з 1 січня 2013
року до 1 січня 2023 року, звільняються
від оподаткування податком на додану
вартість операції з постачання
програмної продукції. Для цілей цього
пункту до програмної продукції
відносяться: результат комп'ютерного
програмування у вигляді операційної
системи, системної, прикладної,
розважальної та/або навчальної
комп'ютерної програми (їх компонентів),
а також у вигляді інтернет-сайтів
та/або онлайн-сервісів; криптографічні
засоби захисту інформації.

Проте, колегія суддів не погоджується з
таким твердженням прокурора,
враховуючи наступне.

Відповідно до п. 26-1 підрозділу 2 розділу
ХХ Податкового кодексу України
тимчасово, з 1 січня 2013 року до 1 січня 2023
року, звільняються від оподаткування
податком на додану вартість операції з
постачання програмної продукції.

Для цілей цього пункту до програмної
продукції відносяться:

- результат комп'ютерного
програмування у вигляді операційної
системи, системної, прикладної,
розважальної та/або навчальної
комп'ютерної програми (їх компонентів),
а також у вигляді інтернет-сайтів
та/або онлайн-сервісів;

- криптографічні засоби захисту
інформації.

Згідно ст. 420 ЦК України комп`ютерна
програма є об`єктом права
інтелектуальної власності і,
відповідно, до положень Цивільного
кодексу України та ЗУ «Про авторське
право та суміжні права» підлягає
захисту з моменту його створення, але
при цьому такий об`єкт має відповідати
вимогам законодавства, для
забезпечення йому такого захисту.

Частиною 3 ст. 40 ЗУ «Про авторське право
та суміжні права» визначено, що якщо
фонограми, відеограми чи їх
примірники введені

виробником фонограми (відеограми) чи за
його згодою у цивільний

обіг шляхом їх першого продажу в
Україні, то допускається їх

наступне розповсюдження шляхом
продажу, дарування тощо без згоди

виробника фонограми (відеограми) чи
його правонаступника і без

виплати йому винагороди. Проте й у
цьому випадку право здавання

таких примірників фонограм
(відеограм) у майновий найм чи

комерційний прокат залишається
виключно правом виробника фонограми

(відеограми).

Відповідно до положень ЗУ «Про
розповсюдження примірників
аудіовізуальних творів, фонограм,
відеограм, комп'ютерних програм, баз
даних» розповсюдження примірників
комп'ютерних програм - введення в обіг
комп'ютерних програм здійснюється
шляхом продажу чи іншої передачі права
власності.

Отже, примірник комп`ютерної програми -
це об`єкт права власності, річ,
відчуження якої не супроводжується
передачею невиключних майнових прав
інтелектуальної власності, тобто не
просто товар, який не є програмною
продукцією у розумінні норм п 26-1
підрозділу 2 розділу ХХ Податкового
кодексу України.

У випадку комп`ютерних програм під
постачанням програмної продукції
мається на увазі передача майнових
прав інтелектуальної власності на
результати комп`ютерного
програмування у вигляді програмного
забезпечення і лише вказані операції
звільняються від ПДВ на підставі п 26-1
підрозділу 2 розділу ХХ Податкового
кодексу України.

Компанії, які мають право на постачання
програмного забезпечення на території
України, в даному випадку відповідач,
не є розробниками комп`ютерних програм,
а лише розповсюджує ліцензійне
програмне забезпечення через мережу
Інтернет, на дисках або інших
матеріальних носіях, виключні майнові
права інтелектуальної власності на яке
належить розробнику.

Згідно із положеннями статті 419 ЦК
України, право інтелектуальної
власності та право власності на річ не
залежать одне від одного.Перехід права
на об'єкт права інтелектуальної
власності не означає переходу права
власності на річ. Перехід права
власності на річ не означає переходу
права на об'єкт права інтелектуальної
власності.

Постачання дисків або інших
матеріальних носіїв із записаним
програмним забезпеченням не тягне за
собою передачі майнових прав
інтелектуальної власності на
комп`ютерну програму.

Відповідно, вказана операція не може
розглядатися як постачання результату
комп`ютерного програмування для цілей,
визначених в п 26-1 підрозділу 2 розділу
ХХ Податкового кодексу України.

Крім того варто зазначити, що під
постачанням результату комп`ютерного
програмування у вигляді комп`ютерних
програм для цілей п 26-1 підрозділу 2
розділу ХХ Податкового кодексу України
мається на увазі лише передача
виключних майнових прав
інтелектуальної власності на
відповідні комп`ютерні програми.

Згідно із чинним законодавством
України такі операції можуть
здійснюватися лише особами, яким
належать відповідні виключні майнові
права інтелектуальної власності
(розробник, що створив відповідне
програмне забезпечення в результаті
комп`ютерного програмування або його
правонаступник).

В той час як звільнення від ПДВ не
поширюється на дистриб'юторів, які
здійснюють розповсюдження програмного
забезпечення, виключні майнові права
інтелектуальної власності на яке
належить третім особам, оскільки
внаслідок зазначених операцій не
відбувається передачі результату
діяльності з комп`ютерного
програмування.

Враховуючи все зазначене, та аналіз
підрозділу 2 розділу ХХ Податкового
кодексу України, колегія суддів
приходить до висновку, що звільнення
від оподаткування ПДВ, передбачене
п.26-1, не поширюється на операції з
постачання на території України
товарів з записаним/встановленим на
них програмним забезпеченням, а
примірники комп`ютерної програми, що
були поставлені позивачу відповідачем
за договором є об`єктом права власності
і не є програмною продукцією, не є
об`єктом права інтелектуальної
власності, а отже операції з їх
постачання є об`єктом ПДВ.

Як визначено ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року № 11 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків.

Позивач, звертаючись з вимогою про
визнання недійсним договору в частині
сплати ПДВ, зазначає, що даний пункт не
відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, та
не спрямована на реальне настання
визначених нею наслідків, зокрема на п.
26-1 підрозділу 2 розділу ХХ ПК України.

Проте, податковий кодекс є законом
публічно-правової направленості і не
містить цивільно-правових норм, які б
встановлювали недійсність договору у
випадку нарахування ПДВ за операціями
з постачання програмної продукції.

Таким чином, посилання позивача на
нарахування ПДВ як на підставу
визнання договору недійсним є
неправомірним, оскільки така підстава
не передбачена податковим кодексом, а
норма, що встановлювала б таку підставу
має бути за змістом цивільно-правовою.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги
та надані позивачами докази,
враховуючи вище викладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції повно, всебічно і
об'єктивно з`ясовано обставини справи,
винесено рішення у відповідності до
норм матеріального і процесуального
права, з повним з`ясування обставин, що
мають значення для справи, правомірно
відмовлено в задоволенні позовних
вимог Першому заступника прокурора
Дніпропетровської області, поданих в
інтересах держави в особі Державного
підприємства «Придніпровська
залізниця», а тому апеляційна скарга
Заступника прокурора м. Києва не
підлягає задоволенню.

Відповідно до Постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
року № 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI ГПК України» у
разі повної або часткової відмови в
позові по справі, провадження в якій
порушено за заявою прокурора, судовий
збір стягується з визначеного
прокурором позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника
прокурора м. Києва залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду м. Києва від 28.04.2014 року у справі №
910/3078/14- без змін.

Стягнути з Державного підприємства
«Придніпровська залізниця» (49038 м.
Дніпропетровськ, пр. К. Маркса, 108 ЄДРПОУ
1073828) в дохід Державного бюджету
України судовий збір за подання позову
до суду в розмірі 1218 грн., та за подання
апеляційної скарги в розмірі 609 грн.

Видати судовий наказ. Видачу наказу
доручити Господарському суду міста
Києва.

Матеріали справи № 910/3078/14 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов