номер провадження справи 3/35/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2014
Справа № 908/1542/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мастер-Кабель
Україна" (юридична адреса: 86151, Донецька
область, м. Макіївка, вул. Степана
Разіна, 2/43; поштова адреса: 86151, Донецька
область, м. Макіївка, вул. Магістральна,
1, ідентифікаційний код 37841178)

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зазінвестбуд"
(юридична адреса: 69118, м. Запоріжжя, вул.
Луначарського, 11-Б; фактична адреса: 69063,
м. Запоріжжя, вул.
Комсомольська, 1, ідентифікаційний код
33836562)

про стягнення заборгованості в сумі 93
278, 01 грн.

Суддя Соловйов В.М.

при секретарі Прокопенко М.О.

Представники:

від позивача: Гречко О.Г., довіреність №
2605-1 від 26.05.2014р.

від відповідача: Сидорець А.В.,
довіреність № б/н від 15.04.2014р.

ТОВ "Мастер-Кабель Україна"
звернулось до господарського суду
Запорізької області з позовною заявою
до відповідача ТОВ "Зазінвестбуд" про
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості за договором
постачання № 1435 від 09.01.2013р. в
сумі 93 278, 01 грн.

Відповідно до протоколу розподілу
справ між суддями від 08.05.2014р.
автоматизованою системою
документообігу суду позовну заяву
передано на розгляд судді Соловйову
В.М.

Позовні вимоги мотивовані обставинами,
викладеними у позовній заяві, та
обґрунтовані ст. 193 ГК України, ст. 692, 712
ЦК України та ст. 1, 2, 12, 54, 57 ГПК України.

Ухвалою від 12.05.2014р. позовна заява
прийнята до розгляду, порушено
провадження у справі № 908/1542/14, справу
до розгляду в засіданні суду
призначено на 28.05.2014р. о 10 год. 00 хв.

Ухвалою від 28.05.2014р. розгляд справи
відкладений на 17.06.2014р. о 12 год. 00 хв.

Ухвалою від 17.06.2014р. розгляд справи
відкладено на 26.06.2014р. об 11 год. 00 хв.

В судовому засіданні 26.06.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Повідомлено, що повне рішення
буде складено 27.06.2014р.

Під час розгляду справи представники
сторін вимогу про здійснення
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не заявляли.

В судовому засіданні 26.06.2014р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги з підстав, наведених у
позовній заяві та просить суд стягнути
з відповідача на користь позивача 93 278,
01 грн. а саме: 78 000, 00 грн. основного
боргу, 5 778, 97 грн. пені, 2 043, 05
грн. - 3 % річних від простроченої суми,
штраф в розмірі 3 900, 00 грн. та
3 555, 99 грн. втрат від інфляції грошових
коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що на виконання умов договору
постачання № 1435 від 09.01.2013р. він передав
відповідачу товар на загальну суму
355 209, 65 грн.

За умовами договору передбачено, що
Покупець здійснює оплату партії
продукції протягом 30 календарних днів
з моменту поставки.

Проте відповідач неналежним чином
виконав свої грошові зобов'язання
перед позивачем у зв'язку із чим
утворилась заборгованість у розмірі 78
000, 00 грн.

У зв'язку із простроченням грошових
зобов'язань за поставлений товар йому
нараховано пеню, 3 % річних від
простроченої суми, втрати від інфляції
грошових коштів та штраф.

Представник відповідача в судовому
засіданні 26.06.2014р. визнала позовні
вимоги та підтримала клопотання в
якому просить суд відстрочити
виконання рішення на 2 місяці.

Представник позивача проти клопотання
про надання відстрочки виконання
рішення заперечив.

За приписами ч. 5 ст. 78 ГПК України, у
разі визнання відповідачем позову
господарський суд приймає рішення про
задоволення позову за умови, що дії
відповідача не суперечать
законодавству або не порушують прав і
охоронюваних законом інтересів інших
осіб.

Клопотання відповідача про визнання
позову прийнято судом, оскільки такі
дії відповідача не суперечить
законодавству та не порушують прав або
охоронюваних законів інтересів інших
осіб. Повноваження особи, яка підписала
заяву, перевірені судом.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши учасників судового процесу,
суд

ВСТАНОВИВ:

Між ТОВ "Мастер-Кабель Україна"
(Постачальник) та ТОВ "Зазінвестбуд"
(Покупець) укладено договір постачання
№ 1435 від 09.01.2013р. за умовами якого
Постачальник зобов'язується поставити
і передати у власність Покупця
кабельно-провідникову та (чи) іншу
електротехнічну продукцію (Продукцію)
а Покупець зобов'язується прийняти
Продукцію і вчасно сплатити
Постачальникові її вартість. Тип, марка
і кількість Продукції вказується в
рахунках-фактурах чи накладних,
наданих Покупцеві на кожну окрему
партію Продукції (п. 1.1 Договору).

Як зазначено у п. 2.1 Договору, Загальна
сума Договору визначається виходячи
із вартості поставленої продукції
протягом усього строку дії даного
Договору.

Ціна на кожну окрему партію Продукції
визначається окремо та узгоджується
Сторонами в рахунках-фактурах чи
накладних (п. 2.2Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору,
номенклатуру, кількість Продукції,
ціну та інші умови поставки сторони по
мірі необхідності узгоджують
рахунком-фактурою чи накладною на
Продукцію, що підлягає постачанню за
договором.

Згідно до п. 3.4 Договору, датою
постачання вважається дата фактичного
отримання Продукції уповноваженими
представниками з оформленими
видатковими накладними, податковими
накладними.

Покупець сплачує Постачальнику
вартість кожної окремої партії
продукції протягом 30 календарних днів
з моменту поставки партії продукції.
Тара є оплатною та її вартість
сплачується разом з оплатою вартості
продукції. У разі неоплати вартості
тари у строки, передбачені у даному
договорі, Покупець зобов'язаний
повернути Постачальникові тару
протягом 30 календарних днів, починаючи
з першого дня прострочення оплати.
Однак це не позбавляє Постачальника
права вимагати сплати вартості тари у
встановленому законом порядку (п. 4.1
Договору).

Як визначено у п. 4.3 Договору, підставою
для сплати є договір, рахунок фактура
чи накладна.

На виконання умов договору позивач
передав відповідачу товар на суму
355 209, 65 грн. що підтверджується
видатковими накладними (т.1 а.с. 14-27, 100).

На оплату зазначеного у видаткових
накладних товару позивачем були
виставлені рахунки-фактури на загальну
суму 355 209, 65 грн. (т. 1 а.с. 28-37, 99).

Проте відповідач не в повному обсязі та
несвоєчасно виконав свої грошові
зобов'язання за договором та здійснив
оплату за отриманий товар у розмірі 277
209, 65 грн., що підтверджується реєстром
документів (т. 1 а.с. 90-91).

17.03.2014р. позивач звернувся до
відповідача з претензією № 53 від
14.03.2014р., що до погашення суми
заборгованості у розмірі 78 000, 00 грн.,
проте відповідачем станом на час
розгляду справи дана заборгованість
погашена не була.

Оцінивши представлені докази, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню повністю з наступних
підстав.

Правовідносини сторін є
господарськими.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну
дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Підстави виникнення господарських
зобов'язань визначені в ст. 174 ГК
України.

Зокрема, господарські зобов'язання
можуть виникати з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК
України, майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, що
визначено ч. 2 ст. 175 ГК України.

Частинами 1-3 ст. 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Застосування господарських санкцій до
суб'єкта, який порушив зобов'язання, не
звільняє цього суб'єкта від обов'язку
виконати зобов'язання в натурі, крім
випадків, коли інше передбачено
законом або договором, або управнена
сторона відмовилася від прийняття
виконання зобов'язання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

В даному випадку підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону,
договору, є договір постачання №1435 від
09.01.2013р.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Товар на суму 355 209, 65 грн. отриманий
відповідачем, що підтверджено
видатковими накладними (т.1 а.с. 14-27, 100).

За приписами п. 4.1 Договору, Покупець
сплачує Постачальнику вартість кожної
окремої партії продукції протягом 30
календарних днів з моменту поставки
партії продукції. Тара є оплатною та її
вартість сплачується разом з оплатою
вартості продукції. У разі неоплати
вартості тари у строки, передбачені у
даному договорі, Покупець зобов'язаний
повернути Постачальникові тару
протягом 30 календарних днів, починаючи
з першого дня прострочення оплати.
Однак це не позбавляє Постачальника
права вимагати сплати вартості тари у
встановленому законом порядку.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 202 ГК України,
господарське зобов'язання
припиняється: виконанням, проведеним
належним чином; зарахуванням
зустрічної однорідної вимоги або
страхового зобов'язання; у разі
поєднання управненої та зобов'язаної
сторін в одній особі; за згодою сторін;
через неможливість виконання та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом або іншими законами.

Господарське зобов'язання
припиняється також у разі його
розірвання або визнання недійсним за
рішенням суду.

До відносин щодо припинення
господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (частина 1
статті 599 ЦК України).

Підстави для припинення зобов'язання
за договором постачання № 1435
від 09.01.2013р., які визначено главою 50 ЦК
України, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Несвоєчасність виконання зобов'язань
щодо оплати отриманого товару
встановлена судом і не заперечується
відповідачем.

У зв'язку з цим, посилаючись на умови
Договору та діюче законодавство,
позивач просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 5 778, 97 грн.
пені, 2 043, 05 грн. - 3 % річних від
простроченої суми, 3 555, 99 грн. втрат від
інфляції грошових коштів та штраф в
розмірі 3 900, 00 грн.

В силу ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України,
підставою господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання.

У сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Частиною 1 ст. 230 ГК України до штрафних
санкцій віднесено господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України одним з
правових наслідків порушення
зобов'язання є сплата неустойки
(штрафу, пені).

Згідно ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відповідних відсотках від суми
невиконаного або неналежного
виконаного зобов'язання.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
задатком.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України,
законом щодо окремих видів зобов'язань
може бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається.

Приписами ч. 6 вказаної статті
унормовано, що штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законодавством або договором.

Договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань регулюються Законом
України від 22.11.1996р. № 543/96-ВР "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відтак, розмір неустойки, встановлений
законом, не обмежує учасників
договірних відносин щодо визначення
розміру пені, а передбачає обмеження
розміру пені, що підлягає стягненню.

Як зазначено в п. 5.4 договору на
постачання № 1435 від 09.01.2013р. у випадку
порушення Покупцем термінів
розрахунку, Постачальник має право
стягнути із Покупця пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що діє
на цей період, від несплаченої суми за
кожен день затримки оплати. Уразі
порушення Покупцем термінів сплати
більш ніж на 10 (десять) банківських
днів, Постачальник в праві вимагати від
нього сплати штрафу у розмірі 5 % від
суми простроченого платежу.

Враховуючи несвоєчасне виконання
відповідачем грошових зобов'язань,
вимоги про стягнення з нього на користь
позивача 5 778, 97 грн. пені підлягають
задоволенню повністю. Сума пені
відповідає розрахунку що міститься в
позовній заяві (т.1 а.с 5).

Згідно до ч. 4 ст.231 ГК України, у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Як зазначено в п.2.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", застосування
іншого виду неустойки - штрафу до
грошового зобов'язання законом не
передбачено, що, втім, не виключає
можливості його встановлення в
укладеному сторонами договорі
(наприклад, за необґрунтовану відмову
від переказу коштів за розрахунковими
документами отримувача коштів),
притому і як самостійний захід
відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею. В
останньому випадку не йдеться про
притягнення до відповідальності
одного виду за одне й те саме
правопорушення двічі, тому що
відповідальність настає лише один раз -
у вигляді сплати неустойки, яка включає
у себе і пеню, і штраф як лише форми її
сплати.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень можливості передбачати в
договорі одночасне стягнення пені та
штрафу, що узгоджується із свободою
договору, встановленою статтею 627 ЦК
України, відповідно до якої сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Таким чином, чинне законодавство
допускає можливість одночасного
стягнення з учасника господарських
відносин, що порушив господарське
зобов'язання за договором, штрафу та
пені, які не є окремими та самостійними
видами юридичної відповідальності
(див. постанову Верховного Суду України
від 27.04.2012 та постанову Вищого
господарського суду України від 12.06.2012
у справі N 06/5026/1052/2011).

Зазначену правову позицію наведено
також у постановах Верховного Суду
України від 30.05.2011 N 42/252, від 09.04.2012 N
20/246-08.

З огляду на вищевикладене, вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача 3 900, 00 грн. штрафу підлягають
задоволенню повністю. Сума штрафу
відповідає розрахунку що міститься в
позовній заяві (т.1 а.с 5).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Договором постачання № 1435 від 09.01.2013р.
сторони інший розмір процентів не
встановлювали.

Враховуючи несвоєчасне виконання
відповідачем грошових зобов'язань,
вимоги про стягнення з нього на користь
позивача 2 043, 05 грн. - 3 % річних від
простроченої суми та 3 555, 99 грн.
втрат від інфляції грошових коштів
підлягають задоволенню повністю.
Сума 3% річних та сума втрат від
інфляції грошових коштів відповідає
розрахунку що міститься в позовній
заяві (т.1 а.с 5-6).

Клопотання відповідача про відстрочку
виконання рішення суду на 2 місяці не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно п.6 ч.1 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право відстрочити або розстрочити
виконання рішення.

Отже, пунктом 6 ч.1 ст.83 ГПК України
передбачено право, а не обов'язок
господарського суду при прийнятті
рішення відстрочити або розстрочити
його виконання.

В пункті 7.2 постанови від 17.10.2012р. № 9
"Про деякі питання практики виконання
рішень, ухвал, постанов господарських
судів України" пленум Вищого
господарського суду України надав
господарським судам такі роз'яснення:

Підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. При
цьому слід мати на увазі, що згоди
сторін на вжиття цих заходів, закон не
вимагає, і господарський суд
законодавчо не обмежений будь-якими
конкретними термінами відстрочки чи
розстрочки виконання рішення. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

В обґрунтування клопотання про
відстрочку судового рішення
відповідач посилається на те, що ТОВ
"Зазінвестбуд" є будівельною компанією.
В поточному році відбулися події, які
негативно вплинули на діяльність
підприємства. Загальна політична та
економічна ситуація в країні не могла
не вплинути й на відповідача по справі,
яка призвела до сповільнення
економічного розвитку, зниження попиту
на послуги будівництва, зростання
заборгованості контрагентів
підприємства.

Саме внаслідок цих обставин перший
квартал поточного року підприємство
закінчило із збитком в розмірі 7 090 000
грн.

Підприємство має довгострокові
зобов'язання перед бюджетом,
працівниками та іншими кредиторами.

Це підтверджується балансом
підприємства за 1 квартал 2014р.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

На підтвердження обставин, про які
йдеться у клопотанні, відповідач надав
баланс (Звіт про фінансовий стан) на
31.03.2014р.

Господарський суд вважає, що заявником
не наведені переконливі доводи щодо
наявності саме тих виняткових
конкретних обставин, що ускладнюють
виконання рішення суду про стягнення
суми боргу або роблять його неможливим
у визначений строк або встановленим
господарським судом способом.

Обставини, на які посилається
відповідач, не підтвердженні
відповідними доказами, крім того
заборгованість відповідача перед
позивачем виникла, ще у 2013р. проте
відповідачем не було вжито жодних
заходів, щодо погашення данної
заборгованості.

За змістом ч. 1 ст. 229 Господарського
кодексу України та ч. 1 ст.625 Цивільного
кодексу України, за невиконання
грошового зобов'язання боржник
відповідає, хоч би його виконання стало
неможливим не тільки в результаті його
винних дій чи бездіяльності, а і
внаслідок дії непереборної сили або
простого випадку. Відповідальність
боржника означає можливість стягнення
за рахунок майна боржника суми
невиконаного грошового зобов'язання.
Тобто боржник не звільняється від
відповідальності за невиконання чи
неналежне виконання грошового
зобов'язання за будь-яких обставин.

Ухвалюючи судове рішення в цій частині
суд також приймає до уваги категоричні
заперечення позивача проти надання
відповідачу відстрочки.

Згідно ст. 44, 49 ГПК України, судові
витрати покладаються на відповідача в
повному обсязі, оскільки спір виник
внаслідок його неправильних дій.

Керуючись ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зазінвестбуд" (69118,
м. Запоріжжя, вул.
Луначарського, 11-Б, ідентифікаційний
код 33836562) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Мастер-Кабель Україна" (86151, Донецька
область, м. Макіївка, вул. Степана
Разіна, 2/43, ідентифікаційний код 37841178)
78 000 (сімдесят вісім
тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 5 778
(п'ять тисяч сімсот сімдесят вісім) грн.
97 коп. пені, 3 900 (три тисячі дев'ятсот)
грн. 00 коп. штрафу, 2 043 (дві тисячі сорок
три) грн. 05 коп. - 3 % річних від
простроченої суми, 3 555 (три тисячі
п'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 99 коп. втрат
від інфляції грошових коштів та 1 865
(одну тисячу вісімсот шістдесят п'ять)
грн. 56 коп. витрат на судовий збір.

3. Повне рішення складено 27.06.2014р.

Суддя
В.М. Соловйов