КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2014 р. Справа№ 910/77/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Іоннікової І.А.

Мартюк А.І.

секретар: Фесенко
А.В.

за участю представників:

позивача: Латиш С.В.;

відповідача: Соляник Н.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Державного
підприємства „Донецька залізниця"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 18.03.2014р.

у справі №910/77/14 (суддя
Сівакова В.В.)

за позовом Державного
підприємства „Донецька залізниця"

до Державного
підприємства матеріально-технічного

забезпечення
залізничного транспорту України

„Укрзалізничпостач"

про стягнення збитків у
розмірі 127 541,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Донецька
залізниця» (далі - позивач) звернулося
до Господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення з Державного
підприємства матеріально-технічного
забезпечення залізничного транспорту
України «Укрзалізничпостач» (далі -
відповідач) 127 541,37 грн. збитків, які
являють собою різницю між розмірами
процентів транзитних націнок,
встановлених в договорі №Д/Т-10027/НЮ від
22.01.2010 (ЦХП-10210 від 30.12.2009), укладеному між
сторонами, та в додатковій угоді №2 від
15.07.2010р. до цього договору.

На думку позивача, додаткова угода №2
від 15.07.2010р. до договору №Д/Т-10027/НЮ від
22.01.2010 (ЦХП-10210 від 30.12.2009) суперечить
Положенню про закупівлю товарів, робіт
і послуг за державні кошти,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України №921 від 17.10.2008р.,
внаслідок чого позивачем було понесено
зайві витрати за період з 01.04.2010р. по
01.07.2010р. у сумі 127 541,37 грн.

Відповідач проти позову заперечував,
наголошуючи на безпідставності та
непідтвердженості позовних вимог
належними доказами. Зокрема,
відповідач зазначав наступне:

- позивачем пропущено строк позовної
давності, що є підставою для відмови у
позові;

- додаткова угода №2 від 15.07.2010р. була
укладена на виконання наказу
Укрзалізниці №012-Ц від 14.01.2010р., який не
скасовано і наразі він є чинним;

- в даному випадку відсутні всі
елементи, необхідні для застосування
такої міри відповідальності, як збитки;

- сплачені позивачем кошти не є
збитками. До того ж, позивач не надав
доказів, які б свідчили про понесення
ним відповідних витрат;

- на дату укладання додаткової угоди №2
від 15.07.2010р. Положення про закупівлю
товарів, робіт і послуг за державні
кошти, затверджене постановою Кабінету
Міністрів України №921 від 17.10.2008р.,
втратило чинність.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 18.03.2014р. у справі №910/77/14 у
задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим
рішенням, позивач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 18.03.2014р. у справі №910/77/14 та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, позивач звертав увагу
суду апеляційної інстанції на наступні
обставини:

- у квітні 2013 року Державною фінансовою
інспекцією в Донецькій області було
проведено ревізію позивача, за
результатами якої позивача було
зобов'язано: відобразити в обліку
дебіторську заборгованість та
стягнути з відповідача кошти в сумі 127
541,37 грн. (зайві витрати коштів
внаслідок зміни істотних умов
договору); провести
претензійно-позовну роботу з
контрагентом щодо відшкодування
зайвих виплат, шляхом повернення
коштів позивачу. В іншому випадку
стягнути з винної особи у проведенні
зайвих виплат, шкоду у порядку та
розмірі, встановленому ст. ст. 130-136
Кодексу законів про працю України;

- на момент укладення Договору
№Д/Т-10027/НЮ від 22.01.2010 (ЦХП-10210 від 30.12.2009)
та додаткової угоди №2 до нього,
механізм та порядок здійснення
закупівлі товарів, робіт і послуг за
державні кошти визначався Положенням
про закупівлю товарів, робіт і послуг
за державні кошти, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
"Про затвердження Положення про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти" №921 від 17.10.2008р., яке
втратило чинність 05.08.2010р.;

- додаткова угода №2 від 15.04.2010р.
суперечить п.84 Положення про закупівлю
товарів, робіт і послуг за державні
кошти, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України „Про
затвердження Положення про закупівлю
товарів, робіт і послуг за державні
кошти" №921 від 17.10.2008р., приписами якого
імперативно заборонено вносити зміни
до істотних умов договору про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти, п.1 ст. 193 Господарського
кодексу України в частині змін
істотних умов Договору (розміру
транзитної націнки з 0,6 до 0,7%), що
призвело до зайвих витрат позивача за
період з 01.04.2010р. по 01.07.2010р. в сумі 127 541,37
грн., які є його прямими збитками;

- факт недійсності додаткової угоди №2
від 15.07.2010р. в розумінні положень ст. 35
Господарського процесуального кодексу
України встановлений адміністративним
судом та не підлягає додатковому
доказуванню;

- судом було невірно застосовано ст. 22
Цивільного кодексу України, ст. ст. 221, 224
Господарського кодексу України;

- відповідач необґрунтовано зависив
вартість своїх послуг по організації
постачання ТМЦ на 127 541,37 грн., чим завдав
збитки позивачу і це є
причинно-наслідковим зв'язком між
протиправними діями відповідача та
понесеними позивачем збитками саме
внаслідок неналежного виконання
відповідачем договірного зобов'язання;

- рішення суду першої інстанції
перешкоджає виконанню позивачем
вимоги Державної фінансової інспекції
в Донецькій області від 09.04.2013р.
№05-05.1-10-14/3915, виставленої за наслідками
проведення ревізії позивача.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.04.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 29.05.2014р.

12.05.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшли заперечення на апеляційну
скаргу, в яких він наголошував на
безпідставності та недоведеності
доводів, викладених у скарзі, просив
суд залишити апеляційну скаргу без
задоволення.

В судове засідання 29.05.2014р. з'явився
лише представник відповідача.
Представник позивача не з'явився, про
поважність причин нез'явлення суд не
повідомив.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.05.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи було відкладено на
19.06.2014р.

В судовому засіданні 19.06.2014р.
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, рішення Господарського
суду міста Києва від 18.03.2014р. у справі
№910/77/14 скасувати та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

В судовому засіданні 19.06.2014р.
представник відповідача заперечував
проти доводів позивача, викладених в
апеляційній скарзі, з підстав,
наведених у письмових запереченнях на
апеляційну скаргу, просив суд залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду - без змін як таке,
що було прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

В судовому засіданні 19.06.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

22.01.2010р. між відповідачем, як
постачальником, та позивачем, як
покупцем, було укладено договір
№Д/Т-10027/НЮ (№ЦХП-10210 від 30.12.2009) (далі -
Договір), за умовами якого (п.п.1.1, 2.1-2.3)
постачальник зобов'язується поставити,
а покупець прийняти та оплатити
нафтопродукти (далі - товар),
найменування, марка, ціна і кількість
яких вказується в специфікаціях, які є
невід'ємними частинами договору (том
справи - 1, аркуші справи - 20-23). Ціна на
товар, який постачається за цим
Договором, встановлюється у гривнях
для кожної партії і вказується у
специфікаціях до цього Договору. Товар,
що постачається за даним договором,
оплачується в сумі, що включає:

- ціну товару, з урахуванням митних
платежів та інших послуг, пов'язаних з
митним оформленням товару, якщо він
імпортується;

- націнку постачальника, відповідно до
Наказу Укрзалізниці 004а-Ц від 05.01.2009р.:
складська націнка складає 0,9% від
вартості поставленого товару,
транзитна націнка складає 0,6% від
вартості поставленого товару;

- транспортно-заготівельні витрати,
пов'язані із закупівлею та доставкою
товару;

- ПДВ, інші податки та збори,
встановлені чинним законодавством.

Орієнтовна сума Договору, відповідно
до Наказу Укрзалізниці від 04.12.2009р.
№681-Ц, складає 386 578 333,33 грн., крім того,
ПДВ за ставкою 20% - 77 315 666,67 грн., разом - 463
894 000,00 грн. і може змінюватись в зв'язку
з корегуванням планів
централізованого
матеріально-технічного забезпечення,
що затверджуються наказами
Укрзалізниці.

Відповідно до п.11.4 Договору останній
вступає в дію з 01.01.2010р. і діє 31.12.2014р. в
частині поставки товару, а в частині
оплати - до повного її виконання.

14.01.2010р. між сторонами було укладено
додаткову угоду №1 (том справи - 1,
аркуші справи - 87), якою сторони внесли
зміни до п.2.2.2 Договору, скоригувавши
розмір складської націнки до 1,0% від
вартості поставленого товару, а розмір
транзитної націнки до 0,7% від вартості
поставленого товару.

15.07.2010р. між сторонами було укладено
додаткову угоду №2 до Договору, в якій
сторони дійшли згоди щодо внесення
змін до п.п.2.2.2, 11.1 Договору (том справи -
1, аркуш справи - 24).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначав про те, що відповідно до п.84
Положення про закупівлю товарів, робіт
і послуг за державні кошти,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №921 від 17.10.2008р.,
договори про закупівлю не повинні
відрізнятися від умов тендерної
(цінової) пропозиції учасника -
переможця процедури закупівлі.

Додаткова угода №2 від 15.07.2010р. не
відповідає вищезгаданому Положенню
про закупівлю товарів, робіт і послуг
за державні кошти, внаслідок чого за
період з 01.04.2010р. по 01.07.2010р. позивачем
було понесено зайві витрати (збитки) у
сумі 127 541,37 грн., які складають різницю
між розмірами процентів транзитних
націнок, встановлених в договорі та в
додатковій угоді №2 від 15.07.2010р.

Окрім того, позивач зазначав про те, що
невідповідність додаткової угоди №2
від 15.07.2010р. постанові Кабінету
Міністрів України №921 від 17.10.2008р. було
встановлено постановою Донецького
окружного адміністративного суду від
29.07.2013р. у справі №805/8481/13-а.

Позивач звернувся до відповідача з
претензією №НЗТ-03/2046 від 09.10.2013р. (том
справи - 1, аркуші справи - 25-27), в якій
вимагав відшкодувати 127 541,37 грн.
збитків.

Оскільки звернення позивача було
залишено відповідачем без належного
реагування, позивач звернувся за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів до Господарського
суду міста Києва з позовом про
стягнення з відповідача 127 541,37 грн.
збитків.

Місцевий господарський суд повністю
відмовив в позові, визнавши позовні
вимоги необґрунтованими та
документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України
визначає, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно з п.8 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу
України способами захисту цивільних
прав та інтересів може бути
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди.

В ст. 22 Цивільного кодексу України
визначено, що особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода). Збитки
відшкодовуються у повному обсязі, якщо
договором або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову шкоду наведені в ст. 1166
Цивільного кодексу України, згідно з
частиною 1 якої майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, для визначення підстав
застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
шкоди, необхідно з'ясувати наявність
всіх елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки, розміру шкоди, причинного
зв'язку між протиправною поведінкою і
шкодою, вини відповідача. При цьому
обов'язок доведення факту протиправної
поведінки, розміру завданої шкоди та
прямого причинного зв'язку між
порушенням зобов'язання і шкодою
покладено на позивача.

Згідно зі ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Як уже зазначалось вище, в
обґрунтування своїх вимог, позивач
посилався на невідповідність
додаткової угоди №2 від 15.07.2010р. п.84
Положення про закупівлю товарів, робіт
і послуг за державні кошти,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №921 від 17.10.2008р. При
цьому позивач наголошував на тому, що
факт невідповідності названої
додаткової угоди Положенню про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти встановлено постановою
Донецького окружного
адміністративного суду від 29.07.2013р. у
справі №805/8481/13-а, яка залишена без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 17.09.2013р. (том
справи - 1, аркуші справи - 13-19).

На думку позивача, вказані обставини
відповідно до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України є
встановленими і не потребують
доведення.

Однак, як вірно зазначив місцевий
господарський суд у своєму рішенні, про
те, що додаткова угода №2 від 15.07.2010р.
укладена всупереч п.84 Положення про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№921 від 17.10.2008р., вказано лише в
мотивувальній частини постанови
Донецького окружного
адміністративного суду від 29.07.2013р. у
справі №805/8481/13-а. При цьому, в даному
випадку має місце правова оцінка
фактів, здійснена адміністративним
судом, а не встановлений факт.
Натомість Господарським процесуальним
кодексом України преюдиціальне
значення надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), але не правовій оцінці таких
фактів, здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір (аналогічна правова позиція
наведена в п.2.6 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Згідно зі ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Належних та допустимих доказів, які б
свідчили про те, що додаткова угода №2
від 15.07.2010р. була визнана недійсною в
судовому порядку, із зазначенням про її
недійсність в резолютивній частині
рішення, ані місцевому господарському
суду, ані суду апеляційної інстанції не
надано.

Також колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне. Позивач
в обґрунтування своїх вимог
наголошував на невідповідності
додаткової угоди №2 від 15.07.2010р. вимогам
п.84 Положення про закупівлю товарів,
робіт і послуг за державні кошти,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №921 від 17.10.2008р.,
оскільки вказаною додатковою угодою
збільшено розмір транзитної націнки
постачальника, встановлений в
первісній редакції Договору.

Однак при цьому поза увагою позивача
залишилось те, що аналогічний розмір
складської та транзитної націнок вже
був погоджений сторонами в додатковій
угоді №1 від 14.01.2010р. (том справи - 1,
аркуш справи - 87). Тобто, навіть якщо
припустити невідповідність додаткової
угоди №2 від 15.07.2010р. вимогам п.84
Положення про закупівлю товарів, робіт
і послуг за державні кошти, то
попередня додаткова угода №1 від
14.01.2010р. містить ті ж самі розміри
складської та транзитної націнок, що й
додаткова угода №2 від 15.07.2010р.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

За результатами перегляду справи
апеляційним господарським судом не
було встановлено повний склад
правопорушення, з яким законодавство
пов'язує відшкодування збитків,
зокрема, протиправної поведінки та
вини відповідача, а відсутність хоча б
одного з елементів складу
правопорушення виключає
відповідальність особи (в даному
випадку - відповідача).

Відносно заяви відповідача про те, що
позивачем було пропущено строк
позовної давності, судом було з'ясовано
наступне.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права та інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

В ст. 261 Цивільного кодексу України
передбачено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права, або про
особу, яка його порушила.

Наслідки спливу позовної давності
наведені в ст. 267 Цивільного кодексу
України. Так, в ч.ч.3, 4 названої статті
вказано, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що в
позовній заяві позивач просив суд
поновити строк позовної давності як
такий, що був пропущений з поважних
причин.

Однак судом було встановлено, що
позивач дізнався про укладення
додаткової угоди №2 від 15.07.2010р.
всупереч п.84 Положення про закупівлю
товарів, робіт і послуг за державні
кошти, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України №921 від
17.10.2008р., безпосередньо з постанови
Донецького окружного
адміністративного суду від 29.07.2013р. у
справі №805/8481/13-а, яка набрала законної
сили 17.09.2013р.

Оскільки саме встановлені постановою
адміністративного суду обставини й
зумовили звернення позивача до
Господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення збитків, строк
позовної давності на момент звернення
з вказаним позовом (08.01.2014р.) позивачем
не пропущено.

В ст. 4-2 Господарського процесуального
кодексу України визначено, що
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Дана норма
кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем не надано ані місцевому
господарському суду, ані суду
апеляційної інстанції належних та
допустимих доказів на підтвердження
правомірності заявлених ним вимог.

У відповідності до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Враховуючи вищевикладені обставини
справи в їх сукупності, колегія суддів
дійшла висновку про те, що рішення суду
першої інстанції прийнято з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, а також з повним
і всебічним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, тоді як
доводи апеляційної скарги не знайшли
свого підтвердження під час розгляду
даної справи, у зв'язку з чим підстави
для задоволення апеляційної скарги
відсутні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати за її подання
покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного
підприємства „Донецька залізниця"
залишити без задоволення, рішення
Господарського суду міста Києва від
18.03.2014р. у справі №910/77/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/77/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
І.А. Іоннікова

А.І. Мартюк