КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2014 р. Справа№ 925/287/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Шапрана В.В.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Шпічка М.І.,
довіреність №45 від 18.12.2013,

розглянувши апеляційну скаргу
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Канівці"
на рішення господарського суду
Черкаської області від 08.04.2014 у справі
№ 925/287/14 (суддя Пащенко А.Д.) за позовом
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Канівці"
до публічного акціонерного товариства
"Компанія "Райз" про визнання частково
недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю "Канівці"
звернулось до господарського суду
Черкаської області з позовом до
публічного акціонерного товариства
"Компанія "Райз" про визнання
недійсними пунктів 9.8, 9.8.2, 9.8.3, 9.8.4 та 9.8.5
договору поставки.

Рішенням господарського суду
Черкаської області від 08.04.2014 у справі
№ 925/287/14 у задоволенні позову
відмовлено повністю.

При ухваленні рішення по даній справі
суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для визнання
недійсними пунктів 9.8, 9.8.2, 9.8.3, 9.8.4 та 9.8.5
договору поставки.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Черкаської області від 08.04.2014 у справі
№ 925/287/14 скасувати та прийняти нове,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
пункти 9.8, 9.8.2, 9.8.3, 9.8.4 та 9.8.5 договору
встановлюють посилену
відповідальність для однієї із сторін,
а також, що визначений в договорі
постійно діючий третейській суд не
внесений до реєстру постійно діючих
третейських судів

Представник відповідача в судовому
засіданні 23.06.2014 надав пояснення, якими
просив залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення місцевого
господарського суду - без змін.

Апелянт не скористався правом на
участь свого представника в судовому
засіданні, хоча про дату, час та місце
судового засідання був повідомлений
належним чином, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо
неможливості бути присутнім у даному
судовому засіданні від позивача до
суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка
представників сторін не визнавалася
обов'язковою, певних пояснень суд не
витребував.

Враховуючи належне повідомлення
позивача, а також те, що саме
сільськогосподарським товариством з
обмеженою відповідальністю "Канівці"
подана апеляційна скарга, а отже його
позиція є викладеною та зрозумілою,
апеляційна скарга розглянута судом у
даному судовому засіданні по суті з
винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського
процесуального кодексу, в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу, у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством
"Компанія "Райз", як постачальником та
сільськогосподарським товариством з
обмеженою відповідальністю "Канівці",
як покупцем 20 лютого 2013 року укладено
Договір поставки мікродобрив на умовах
товарного кредиту № КР007/65/13.

За умовами зазначеного договору
постачальник зобов'язався передати у
власність покупця мікродобрива, а
останній зобов'язався прийняти товар і
сплатити його вартість відповідно до
умов цього договору.

Згідно п. 9.8 договору усі суперечки,
розбіжності, вимоги і претензії, що
виникли в ході виконання даного
договору (контракту) або у зв'язку з ним,
або випливає з його, підлягають
остаточному розгляду в Постійно
діючому третейському суді при Сумській
міжрегіональній товарній
універсальній біржі (поштова адреса:
індекс 40000, м. Суми, а/с 36) відповідно до
регламенту зазначеного суду одним із
судей одноособово.

На підставі цієї третейської угоди
підлягають розгляду також будь-які
інші суперечки між сторонами з питань
цивільних і господарських
правовідносин між ними, які не
засновані на зазначеному в
попередньому абзаці цього пункту
договорів, але є наслідком визнання
цього договору недійсним, або таким,
котрий не був укладений.

Ця угода укладена сторонами на
підставі й у відповідності зі статтями
1, 5, 6, 12 Закону України "Про третейські
суди" від 11.05.2004 №1701-IV, статтей 212, 626-628
Цивільного кодексу України.

Пунктом 9.8.2 договору передбачено, що
сторони дійшли згоди, що у разі заміни
кредитора або боржника у зобов'язанні
за згодою сторін, останній повинен
повідомити нового кредитора або
боржника про існування даного
Третейського застереження.

Сторони не вважають за необхідне
ведення протоколу засідання
третейського суду (п. 9.8.3 договору).

Відповідно до п. 9.8.4 договору сторони
дійшли згоди, що у випадку неявки
сторін або однієї сторони на засідання
третейського суду головуючий може
розглянути спір без участі сторони
(сторін) за наявними у справі
документами (доказами). У разі неявки
відповідача до суду він має право
подати до суду письмовий відзив, в
якому вказати чи визнає позов, у якому
об'ємі та чи має претензії до позивача
матеріального характеру з предмету
позову і т.і.

Положеннями пункту 9.8.5 договору
передбачено, що сторони зобов'язуються
добровільно виконувати рішення
Третейського суду без будь-яких
зволікань чи застережень.

Позивач, вважаючи, що пункти 9.8, 9.8.2, 9.8.3,
9.8.4 та 9.8.5 договору встановлюють
посилену відповідальність для однієї
із сторін, а також, що визначений в
договорі постійно діючий третейській
суд не внесений до реєстру постійно
діючих третейських судів, звернувся до
суду з позовом про визнання зазначених
пунктів недійсними.

Суд першої інстанції, дійшовши
висновку про відсутність підстав для
визнання пунктів 9.8, 9.8.2, 9.8.3, 9.8.4 та 9.8.5
договору недійсними, відмовив у
задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з
наведеним висновком суду першої
інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1
Господарського процесуального кодексу
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Господарського
процесуального кодексу України
підвідомчий господарським судам спір
може бути передано сторонами на
вирішення третейського суду, крім
спорів про визнання недійсними актів, а
також спорів, що виникають при
укладанні, зміні, розірванні та
виконанні господарських договорів,
пов'язаних із задоволенням державних
потреб, спорів, передбачених пунктом 4
частини першої цієї статті, та інших
спорів, передбачених законом.

Одним із способів реалізації права
кожного будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань у сфері цивільних та
господарських правовідносин є
звернення до третейського суду (абзац
перший пункту 5 мотивувальної частини
Рішення Конституційного Суду України у
справі про виконання рішень
третейських судів від 24.02.2004 № 3-рп/2004).

Відповідно до чинного законодавства
підвідомчий суду загальної юрисдикції
спір у сфері цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (стаття 17 Цивільного
процесуального кодексу України, стаття
12 Господарського процесуального
кодексу України, стаття 6 Закону
України "Про третейські суди").

Разом з тим, згідно з положеннями
частини першої статті 124 Конституції
України правосуддя в Україні
здійснюється виключно судами. Суд,
здійснюючи правосуддя, забезпечує
захист гарантованих Конституцією
України та законами України прав і
свобод людини і громадянина, прав і
законних інтересів юридичних осіб,
інтересів суспільства і держави
(підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної
частини Рішення Конституційного Суду
України у справі про призначення судом
більш м'якого покарання від 02.11.2004 №
15-рп/2004).

Тому, в контексті статті 55 Конституції
України органи судової влади
здійснюють функцію захисту майнових і
немайнових прав та охоронюваних
законом інтересів фізичних або
юридичних осіб у сфері цивільних і
господарських правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у
сфері цивільних і господарських
правовідносин - це вид недержавної
юрисдикційної діяльності, яку
третейські суди здійснюють на підставі
законів України шляхом застосування,
зокрема, методів арбітрування.
Здійснення третейськими судами
функції захисту, передбаченої в абзаці
сьомому статті 2, статті 3 Закону
України "Про третейські суди", є
здійсненням ними не правосуддя, а
третейського розгляду спорів сторін у
цивільних і господарських
правовідносинах у межах права,
визначеного частиною п'ятою статті 55
Конституції України.

Третейські суди не віднесені до
системи судів загальної юрисдикції (ст.
125 Конституції України). Отже, з аналізу
положень Закону України "Про
третейські суди" випливає, що
третейські суди є недержавними
незалежними органами захисту майнових
і немайнових прав та охоронюваних
законом інтересів фізичних та/або
юридичних осіб у сфері цивільних і
господарських правовідносин.

Згідно з частиною 1 ст. 5 Закону України
"Про третейські суди" юридичні та/або
фізичні особи мають право передати на
розгляд третейського суду будь-який
спір, який виникає з цивільних чи
господарських правовідносин, крім
випадків, передбачених законом. Спір
може бути переданий на розгляд
третейського суду за наявності між
сторонами третейської угоди, яка
відповідає вимогам цього Закону.

За змістом ст. 2 Закону України "Про
третейські суди", третейська угода це
угода сторін про передачу спору на
вирішення третейським судом, тобто
передумовою укладення третейської
угоди та однією з підстав звернення до
третейського суду є наявність спору.

Таким чином, у сторін існує виключно
правова можливість, а не обов'язок на
звернення до третейського суду.

Для такого звернення, необхідна
наявність волі обох сторін (тобто
наявність угоди про передачу даного
(саме цього) спору на розгляд
третейського суду.

У даному випадку, спір по суті
правовідносин між сторонами можливо
розглянути в господарському суді,
оскільки одна сторона заперечує проти
передачі спору до третейського суду.

Так, чинне законодавство України не
позбавляє сторін права на вирішення
спору саме господарським судом.

Отже, у випадку звернення з позовом до
господарського суду, такий спір має
бути розглянуто цим судом у разі, якщо
одна сторона буде заперечувати проти
передачі спору до третейського суду.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом. Такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, є вичерпним.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що
спір по суті правовідносин між
сторонами можливо розглянути в
господарському суді, оскільки одна із
сторін заперечує проти третейського
суду, наявність в договорі
третейського застереження не може бути
підставою для визнання пунктів, які
містять це застереження, недійсними.

Посилання апелянта на відсутність
державної реєстрації постійно діючого
третейського суду при Сумській
міжрегіональній товарній
універсальній біржі є
необґрунтованими, оскільки згідно
листва Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у Сумській області
від 04.03.2014р. № 2819/03.2-26, Постійно діючий
третейський суд при Сумській
міжрегіональній товарній
універсальній біржі зареєстрований
головним управлінням юстиції 13 липня
2007 року, про що видано свідоцтво № 1.

За наведених обставин, підстави для
визнання оскаржуваних пунктів
договору недійсними відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної
скарги відмовлено, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Канівці"
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду Черкаської
області від 08.04.2014 у справі № 925/287/14 -
без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору за подачу апеляційної скарги
покласти на її заявника - позивача у
справі.

3. Матеріали справи № 925/287/14 повернути
до господарського суду Черкаської
області.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
В.В. Шапран

М.А. Руденко