КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2014 р. Справа№ 910/3730/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Сухового В.Г.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання
Білецькому Л.І.,

від позивача - Романенко О.А. (дов. №05-03/14
від 05.03.2014 року),

від відповідача - Гузій А.Р. (дов. №010114-1
від 01.01.2014 року),

вільний слухач - ОСОБА_4 (паспорт
НОМЕР_1),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська компанія
будівництва та реконструкції»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 24.04.2014 року

у справі №910/3730/14 (суддя Н.І. Ягічева)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Поліал-Інженірінг»,
м.Київ,

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська компанія
будівництва та реконструкції», м. Київ,

про стягнення 27 429,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року товариство з
обмеженою відповідальністю
«Поліал-Інженірінг» (надалі - ТОВ
«Поліал-Інженірінг», позивач у справі)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українська компанія будівництва та
реконструкції» (надалі - ТОВ «УКБР»,
відповідач у справі) про стягнення 27
429,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те що на підставі усної
домовленості ТОВ «Поліал» з ТОВ «УКБР»,
згідно виставлених рахунків ТОВ
«Поліал» перерахувало відповідачу
передплату в розмірі 922 882,50 грн., але
поставка товару на суму 27 429,40 грн. так і
не була здійснена відповідачем, як і не
повернуті заявлені до стягнення
грошові кошти. ТОВ «Поліал-Інженірінг»
звернулося із вказаним позовом,
оскільки відповідно до договору №27.09/13
від 29.09.2013 року ТОВ «Поліал» уступило
права вимоги до ТОВ «УКБР», за
зобов'язаннями які виникли перед ТОВ
«Поліал» на суму 27 429,40 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 24.04.2014 року у справі №910/3730/14
позовні вимоги ТОВ «Поліал-Інженірінг»
задоволено у повному обсязі.
Присуджено до стягнення з ТОВ «УКБР» на
користь ТОВ «Поліал-Інженірінг»
заборгованості у розмірі 27 429,40 грн. та
витрати на оплату судового збору в
розмірі 1 827,00 грн.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що оскільки з часу
здійснення ТОВ «Поліал» передплати, на
суму якої відповідач не передав товар
ані ТОВ «Поліал» ані ТОВ
«Поліал-Інженірінг», пройшов тривалий
термін, то суд першої інстанції на
підставі ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу
України, задовольнив вимоги позивача,
про повернення відповідачем отриманих
у якості передплати грошових коштів.

Не погодившись із вказаним рішенням,
ТОВ «УКБР» подало до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 24.04.2014 року у справі №910/3730/14 у
повному обсязі та прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги скаржник посилається на те, що
оскаржуване рішення прийнято з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, без повного
з'ясування обставин справи, що мають
значення для справи, висновки суду, на
думку скаржника, не відповідають
обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.05.2014 року у
справі №910/3730/14 апеляційну скаргу ТОВ
«УКБР» на рішення Господарського суду
міста Києва від 24.04.2013 у справі №910/3730/14,
прийнято до провадження та призначено
її розгляд на 11.06.2014 року.

Згідно розпорядження Секретаря
судової палати Київського
апеляційного господарського суду від
11.06.2014 року склад колегії суддів у
справі №910/3730/14 змінено на наступний:
головуюча суддя Агрикова О.В., судді
Суховий В.Г., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.06.2014 року у
справі №910/3730/14 апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська компанія
будівництва та реконструкції" прийнято
до провадження у складі колегії суддів:
головуючий суддя Агрикова О.В., судді
Суховий В.Г., Чорногуз М.Г.

Представник позивача 10.06.2014 року через
канцелярію суду надав відзив на
апеляційну скаргу в якому просив
залишити без задоволення апеляційну
скаргу відповідача, а рішення
Господарського суду міста Києва від
24.04.2014 року у справі № 910/3730/14 залишити
без змін.

Представник відповідача 11.06.2014 року
через канцелярію суду подав клопотання
про відкладення розгляду справи у
зв`язку з тим, що відповідач в день
слухання справи буде перебувати на
переговорах в м.
Переяслав-Хмельницький.

В судовому засіданні 11.06.2014 року
представник позивача заперечував
проти задоволення клопотання про
відкладення розгляду справи та проти
апеляційної скарги. Представник
відповідача в судове засідання не
з`явився.

Колегія суддів заслухавши пояснення
представника позивача та дослідивши
надане клопотання про відкладення
розгляду справи, вирішила задовольнити
клопотання відповідача та на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України відкласти розгляд
справи на 02.07.2014 року.

В судовому засідання 02.07.2014 року,
представник позивача надав усні
заперечення по суті апеляційної
скарги, просив колегію суддів залишити
рішення суду першої інстанції без змін,
а скаргу без задоволення. Представник
відповідача надав усні пояснення по
суті апеляційної скарги, просив
скасувати рішення суду першої
інстанції у повному обсязі.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, на підставі усної
домовленості ТОВ «Поліал» відповідно
до виставленого ТОВ «УКБР» рахунку
зобов'язалось здійснити оплату товару,
а ТОВ «УКБР» зобов'язалось поставити
товар на всю суму перерахованих ТОВ
«Поліал» коштів.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ
«Поліал» на підставі виставлених ТОВ
«УКБР» рахунків перерахувало
попередню оплату за товар на суму 922 882,50
грн., що підтверджується платіжними
дорученням: №365 від 14.07.2010 року на суму 2
160,00 грн.; №356 від 14.07.2010 року на суму 15
120,00 грн.; №350 від 22.07.2010 року на суму 1 680,00
грн.; №528 від 20.10.2010 року на суму 37 874,70
грн.; №567 від 09.11.2010 року на суму 25 000,00
грн.; №568 від 09.11.2010 року на суму 12 874,70
грн.; №597 від 18.11.2010 року на суму 15 000,00
грн.; №607 від 19.11.2010 року на суму 68 750,00
грн.; №612 від 22.11.2010 року на суму 32 000,00
грн.; №616 від 26.11.2010 року на суму 11 000,00
грн.; №631 від 30.11.2010 року на суму 30 000,00
грн.; №641 від 13.12.2010 року на суму 4 013,10
грн.; №211 від 30.03.2011 року на суму 43 050,00
грн.; №274 від 16.06.2011 року на суму 13 260,00
грн.; №334 від 06.07.2011 року на суму 11 520,00
грн.; №332 від 06.07.2011 року на суму 123 000,00
грн.; №337 від 03.08.2011 року на суму 21 830,00
грн.; №394 від 16.08.2011 року на суму 123 000,00
грн.; №401 від 18.08.2011 року на суму 123 000,00
грн.; №413 від 23.08.2011 року на суму 63 000,00
грн.; №450 від 31.08.2011 року на суму 123 000,00
грн.; №567 від 11.10.2011 року на суму 30 750,00
грн. (а.с. 19-40).

Проте, ТОВ «УКБР» поставило товар
тільки на суму 895 453,10 грн., що
видатковими накладними: №РН-0000017 від
23.07.2010 року на суму 1 680,00 грн.; №РН-0000012
від 16.07.2010 року на суму 2 160,00 грн.;
№РН-0000016 від 23.07.2010 року на суму 15 120,00
грн.; №РН-0000123 від 16.12.2010 року на суму 4
013,10 грн.; №РН-0000001 від 08.04.2011 року на суму
44 100,00 грн.; №РН-0000090 від 30.11.2010 року на
суму 75 750,00 грн.; №РН-0000091 від 30.11.2010 року
на суму 75 750,00 грн.; №РН-0000092 від 30.11.2010
року на суму 72 972,50 грн.; №РН-0000047 від
31.07.2011 року на суму 109 035,00 грн.; №РН-0000048
від 31.07.2011 року на суму 12 300,00 грн.;
№РН-0000057 від 31.08.2011 року на суму 347 475,00
грн.; №РН-0000129 від 30.09.2011 року на суму 66
412,50 грн.; №31 від 08.11.2011 року на суму 19 680,00
грн.; №13 від 31.10.2011 року на суму 49 005,00
грн.(а.с. 49-61; 146). Видаткові накладні
містять номенклатуру (асортимент)
товару, кількість та ціну, підписані
представниками позивача та
відповідача.

Таким чином, відповідач не поставив
позивачу товар на загальну суму 27 429,40
грн. (922 882,50 грн. - 895 453,10 грн.), що
підтверджується актом звірки
взаєморозрахунків між сторонами
станом на 27.09.2013 року (а.с. 63).

27.09.2013 року ТОВ «Поліал» (первісний
кредитор) та ТОВ «Поліал-інженірінг»
(новий кредитор) уклали договір про
відступлення права вимоги №27.09/13 (а.с.
9-10).

Відповідно до п. 1.1. договору №27.09/13 від
27.09.2013 року первісний кредитор передає,
а новий кредитор приймає право вимоги,
що належить первісному кредиторові, і
стає кредитором у зобов'язанні ТОВ
«Українська компанія будівництва та
реконструкції» (боржник), щодо
належного виконання боржником
зобов'язань на суму 27 429,40 грн., які
виникли в результаті оплати первісним
кредитором рахунків на постачання
боржником бетону (договір постачання
укладений у спрощений спосіб).

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок:
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги);
правонаступництва; виконання обов'язку
боржника поручителем або
заставодавцем (майновим поручителем);
виконання обов'язку боржника третьою
особою.

Враховуючи вказане вище, до ТОВ
«Поліал-інженірінг» перейшло права
вимоги до ТОВ «УКБР», за зобов'язаннями
які виникли перед ТОВ «Поліал».

Відповідно до листів №12 від 02.10.2013 року
(а.с. 64) №04/11 від 05.11.2013 року (а.с. 67) №3-12
від 06.12.2013 року (а.с. 68) ТОВ
«Поліал-інженірінг» зверталося до ТОВ
«УКБР» з вимогою допоставити товар на
суму 27 429,40 грн.

Листом №231013-1 від 23.10.2013 року (а.с. 65) ТОВ
«УКБР» відмовився допоставити товар,
оскільки на думку останнього товар
поставлявся у повному обсязі та
взагалі у ТОВ «Поліал» існує
заборгованість перед ТОВ «УКБР» у
розмірі 12 890,60 грн. за поставлений товар.

Претензією №01-01 від 15.01.2014 року (а.с. 70)
позивач просив відповідача повернути
надмірно сплачені кошти у розмірі 27 429,40
грн., оскільки ТОВ «УКБР»не надав
належних доказів на підтвердження
викладених обставин у листі №231013-1 від
23.10.2013 року.

Однак, відповідач надіслав лист-вимогу
№14012014-1 від 14.01.2014 року (а.с. 149-150) з
накладними, які на думку відповідача
підтверджують поставку товару.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом розгляду спору є вимога
позивача про стягнення 27 429,40 грн.
передоплати за непоставлений товар.

Із пояснень позивача вбачається, що
договір поставки у формі єдиного
документу не складався.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 639 Цивільного
кодексу України договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського
кодексу України допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Таким чином, між сторонами укладено
договір поставки у спрощений спосіб, а
відтак між сторонами виникли
правовідносини, які підпадають під
правове регулювання Глави 54 Цивільного
кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Як встановлено ст. 663 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 693 Цивільного кодексу
України якщо договором встановлений
обов'язок покупця частково або
повністю оплатити товар до його
передання продавцем (попередня оплата),
покупець повинен здійснити оплату в
строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо такий строк не
встановлений договором, - у строк,
визначений відповідно до статті 530
цього Кодексу. У разі невиконання
покупцем обов'язку щодо попередньої
оплати товару застосовуються
положення статті 538 цього Кодексу. Якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Пунктом першим статті 193
Господарського кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Враховуючи, що умовами укладеного
сторонами договору в спрощений спосіб
не досягнуто письмової згоди щодо
строку поставки товару, який оплачено
позивачем, тому при визначенні строку
виконання господарського зобов'язання
слід керуватись приписами ч. 2 ст. 530
Цивільного кодексу України. За змістом
якої встановлено, що якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Як встановлено судом першої інстанції,
позивач листом №01-01 від 15.01.2014 року, в
порядку ч. 2 ст.530 Цивільного кодексу
України, звернувся до відповідача з
вимогою про повернення суми
попередньої оплати, що останнім не
задоволена.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Доказів, які би свідчили про передачу
попередньо оплаченого товару
позивачеві судом не встановлено і
відповідачем не надано.

Отже, із встановлених в справі обставин
вбачається, що відповідачем не
доведено належним чином виконання
своїх обов'язків, і, відповідно
прийняття позивачем товару, що
підлягав поставці.

Відповідно до частини 2 ст. 693
Цивільного кодексу України
передбачено право покупця(позивача) у
разі порушення продавцем строку
передання йому попередньо оплачених
товарів вимагати від
продавця(відповідача) передання
оплаченого товару, або вимагати
повернення суми попередньої оплати
(тобто відмовитися від прийняття
виконання).

Відповідач, як в суді першої інстанції
так і в суду апеляційної інстанції
зазначає, що поставив товар у повному
обсязі, про що відповідач повідомляв
позивача листами №231013-1 від 23.10.2013 року
та №14012014-1 від 14.01.2014 року.

На підтвердження відсутності
заборгованості, відповідач надав копії
видаткових накладних: №2169, №2166, №2168,
№2159, №2164, №2163, №2161, №2162, №2160, №2167, №2165
від 26.12.2011 року, які начебто підписані з
боку позивача, а також копію видаткової
накладної №56 від 28.12.2011 року, яка
взагалі не підписана позивачем (а.с.
152-158). Крім того, на вказаних накладних
відсутні відтиски печатки ТОВ «Поліал»
або позивача.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції, з приводу не прийняття
вказаних накладних як належний доказ
поставки відповідачем позивачу товару
з огляду на наступне.

Колегія суддів зазначає, що вказані
видаткові накладні мають відповідати
приписам Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» як первинні
документи, які містять відомості про
господарську операцію та
підтверджують факт її здійснення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи
(ч. 1);

Частина 2 зазначеної статті встановлює,
що первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

При цьому відповідно до ст. 207
Цивільного кодексу України, правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Тобто, юридична особа підтверджує своє
волевиявлення з вчинення правочину
підписом уповноваженої особи та своєю
печаткою.

Надані відповідачем на підтвердження
факту поставки спірного товару
вищевказані видаткові накладні не
містять всіх, визначених
законодавством, обов'язкових
реквізитів первинних документів,
оскільки не містять жодних вказівок
про те, якою саме особою з боку позивача
підписано вказані накладні (посади
особи, відповідальної за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення, інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції), і
чи наділена вказана особа
повноваженнями від імені позивача
отримувати товар.

Крім того, Інструкцією про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
Наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.1996 року № 99 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 12.06.1996
року за № 293/1318 встановлено, що відпуск
постачальниками цінностей може
здійснюватися без довіреності, якщо
матеріально відповідальна особа, що
буде приймати цінності, завіряє на
супровідних документах (накладній,
акті, ордері тощо) свій підпис про
одержання цінностей печаткою.
Довіреність обов'язкова в тих випадках,
коли на супровідному товарному
документі проставляється лише підпис.

Колегія суддів зазначає, що на спірних
видаткових накладних відсутні печатки
позивача, а відповідач в свою чергу не
надав довіреності на особу, яку позивач
уповноважив отримувати товар.

Натомість в супереч ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України відповідач не надав жодних
доказів, які спростовують позицію
позивача.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, з огляду на те, що
позивач заперечує отримання товарів за
спірними накладними, вони не можуть
бути прийняті судом як належні докази
на підтвердження поставки позивачу
товару.

Твердження відповідача, які викладені
в апеляційній скарзі, з приводу того, що
вантажні автомобілі відповідача
здійснювали відвантаження продукції,
про що в регістрах КПП заводу «Атем»
було здійснено відповідний запис, не
приймаються колегією суддів, оскільки
відповідач, в супереч ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, не надав відповідних доказів
та не звертався до суду першої
інстанції з клопотанням про
витребування вказаних доказів, на
підставі ст. 38 Господарського
процесуального кодексу України, у разі
неможливості самостійного їх надання.

Отже, із встановлених у справі обставин
вбачається, що відповідачем не
доведено належним чином виконання ним
своїх обов'язків, і, відповідно,
прийняття недопоставленого товару
позивачем. Тому сума попередньої
оплати за товар у розмірі 27 429,40 грн. є
документально підтверджена та
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
місцевий господарський суд, виконавши
всі вимоги процесуального закону і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, в рішенні
місцевого господарського суду повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні. Решта доводів скаржника
зводяться до намагань надати їм
перевагу над встановленими судом
першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, однак, які не
впливають на результат розгляду
справи.

Таким чином, колегія суддів встановила,
що обставини, на які посилається
скаржник, не можуть бути підставою для
зміни або скасування рішення
Господарського суду міста Києва від
24.04.2013 року у справі №910/3730/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українська компанія будівництва та
реконструкції» на рішення
Господарського суду міста Києва від
24.04.2013 року у справі №910/3730/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 24.04.2013 року у справі №910/3730/14
залишити без змін.

3. Справу №910/3730/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
О.В. Агрикова

Судді
В.Г. Суховий

М.Г. Чорногуз