ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2014 р.Справа № 922/1601/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання
Бабиніні Д.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Арсенал ПК", м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
м. Харків про заборгованості в
розмірі 9193,26 грн. за участю
представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Арсенал ПК", м. Харків
(позивача) звернувся до господарського
суду Харківської області з позовом до
відповідача - Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків про
стягнення заборгованості в розмірі
9193,26 грн. та пені 9193,00 грн. В
обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
покладених на відповідача обов'язків
за Договором поставки № б/н від 23.12.2013
року, в частині повної та своєчасної
оплати за отриманий товар, згідно
видаткової накладної № 3788 від 24.12.2013
року, з урахуванням чого та враховуючи
приписи ст.ст. 525, 526, 530, 549, 552, 624, 625
Цивільного кодексу України, просить
суд стягнути з відповідача заявлену
суму позову та судові витрати.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 24.04.2014 року
було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її розгляд у
відкритому судовому засіданні на 21.05.2014
року о 11:15 годині.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 21.05.2014 року
розгляд справи було відкладено на
17.06.2014 року о 10:30 годині.

12.06.2014 року до господарського суду
Харківської області від відповідача
надійшла заява (вх.№ 19707), відповідно до
якої просить суд долучити до
матеріалів справи докази сплати
заборгованості та Акт звірки взаємних
розрахунків.

До господарського суду Харківської
області 17.06.2014 року від представника
позивача надійшло уточнення позовних
вимог (вх.№ 20281), відповідно до яких
позивач, керуючись ст. 22 ГПК України,
уточнює позовні вимоги та просить суд
стягнути з відповідача пеню в розмірі
350,35 грн. (нарахованої за період з 07.01.2014
року по 24.04.2014 року), 3% річних в розмірі
80,85 грн., індекс інфляції нарахованої у
відповідності до положень ст. 625 ЦК
України в розмірі 961,83 грн. (за період з
07.01.2014 року по 24.04.2014 року) та сплачений
судовий збір в розмірі 1827,00 грн.. Окрім
того, в частині стягнення суми
основного боргу в розмірі 9193,26 грн.,
позивач просить суд провадження у
справі припинити на підставі п. 1-1 ст. 80
ГПК України, у зв'язку з добровільною
сплатою відповідачем вказаної суми. До
вказаних уточнень позовних вимог,
позивачем виписку по особистому
рахунку, докази направлення вказаної
заяви на адресу відповідача.

Всі надані документи були прийняті
судом до розгляд, досліджені та
долучені до матеріалів справи.

Отже, суд розглянувши надані позивачем
уточнення позовних вимог (вх.№ 20281)
зазначає наступне.

Враховуючи, що згідно ст. 22 ГПК України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі, збільшити розмір позовних
вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених ст. 5 цього кодексу в цій
частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.11., п. 3. 12. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції",
передбачені частиною четвертою статті
22 ГПК права позивача збільшити або
зменшити розмір позовних вимог,
відмовитись від позову можуть бути
реалізовані до прийняття рішення судом
першої інстанції. Під збільшенням або
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти відповідно збільшення або
зменшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві. Згідно з частиною
третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує
позивач.

З урахуванням викладеного, суд прийняв
заяву позивача як таку, що не
суперечить інтересам сторін та діючому
законодавству та продовжує розгляд
справи з урахуванням цих змін, в
частині припинення провадження суми
основного боргу в розмірі 9193,26 грн. суд,
приймає її до розгляду.

Представник позивача в призначене
судове засідання не з'явився, про час та
місце проведення судового засідання
був повідомлений належним чином, про що
свідчить повідомлення, яке міститься в
матеріалах справи.

Представник відповідача в призначене
судове засідання не з'явився, вимоги
ухвали суду не виконав. Проте, до
господарського суду Харківської
області 02.06.2014 року повернулась ухвала
суду від 24.04.2014 року, з поштовою
довідкою з відміткою "за закінченням
терміну зберігання".

Відповідно до положень Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" №18,
відповідно до якої зазначено, що
місцезнаходження юридичної особи або
місце проживання фізичної особи -
підприємця визначається на підставі
відомостей, внесених до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців (стаття 17
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців").

Також у Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" №18 зазначено, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

На підставі вищевикладеного суд дійшов
висновку про належне повідомлення
учасників процесу про час та місце
судового засідання.

Відповідач правами, передбаченими ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, не скористався, процесуальне
право на участь у судовому засіданні не
реалізував.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає,
що ним вжито всі заходи для належного
повідомлення сторін про час та місце
розгляду справи, тому вважає за можливе
розглядати справу за відсутності
представника відповідача за наявними в
справі матеріалами, як передбачено
статтею 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, судом встановлено наступне.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
позивача, перевіривши наявні у справі
матеріали на предмет їх юридичної
оцінки, дослідивши докази у їх
сукупності, судом встановлено
наступне, що між позивачем та
відповідачем 23.12.2013 року було укладено
договір поставки №б/н. (Договір)

Частина 1 статті 626 Цивільного
кодексу України визначає договір як
домовленість двох або більше сторін, що
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 ст.712 Цивільного кодексу
України встановлює, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Відповідно до умов договору, а саме
п.1.1., Постачальник (позивач)
зобов`язується поставляти товар (пиво,
напої, молочну продукцію та ін.), а
покупець (відповідач) зобов`язується
приймати та сплачувати товар на умовах
даного договору згідно специфікації
товару.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу.

Як вбачається із матеріалів
справи, позивач належним чином
виконував умови договору, а саме
поставив відповідачу товар на загальну
суму 9193,26 грн., що підтверджується
видатковою накладною від 24.12.2013 року.

Судом встановлено, що відповідач
отримав вищенаведений товар, що
підтверджується підписом
уповноваженого представника
відповідача та печаткою відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором
або актами цивільного законодавства
не встановлений інший строк оплати
товару.

Пунктом п.5.2. Договору передбачено
обов`язок відповідача сплачувати
поставлені позивачем товари шляхом
безготівкової передплати, плати одразу
після відвантаження продукції, або
внесення готівки до каси постачальника
протягом 14 днів з моменту отримання
покупцем товару.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач отримав товар на загальну
суму 9193,26 грн., вказана сума
заборгованості, також підтверджується
Актом звірки взаємних розрахунків
проведених між сторонами (арк.с. 12).

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Судом встановлено, що відповідачем
сплачено суму основного боргу у
повному обсязі, про що свідчать
платіжне доручення №39 від 10.04.2014 року
на суму 233,26 грн., платіжне доручення № 42
від 24.04.2014 року на суму 8960,00 грн.

З наданого відповідачем платіжного
доручення №39 від 10.04.2014 року,
вбачається, що сума боргу в розмірі 233,26
грн. була сплачена відповідачем до
звернення позивача з даним позовом до
суду, сума боргу в розмірі 8960,00 грн., яка
була сплачена платіжним доручення № 42
від 24.04.2014 року, була сплачена вже після
подання позову позивачем.

Відповідно до п.4.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 р.,
господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи. Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження у справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

А тому, з урахуванням викладених
положень постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26.12.2011 р., суд в частині стягнення
суми основного боргу в розмірі 8960,00
грн., провадження у справі припиняє на
підставі п. 1-1 частини першої статті 80
ГПК України, в частині стягнення суми
основного боргу в розмірі 233,26 грн., суд
відмовляє, оскільки вона була сплачена
відповідачем до порушення провадження
у справі.

Крім того, позивач просить суд стягнути
з відповідача пеню в розмірі 350,35 грн.
(нарахованої за період з 07.01.2014 року по
24.04.2014 року), 3% річних в розмірі 80,85 грн.,
індекс інфляції нарахованої у
відповідності до положень ст. 625 ЦК
України в розмірі 961,83 грн. (за період з
07.01.2014 року по 24.04.2014 року).

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до п.8.2.1 Договору за
порушення термінів розрахунків,
передбачених п.5.2. Договору, покупець
сплачує пеню в розмірі 1% від вартості
товару щодо якого несвоєчасного
виконання зобов'язання покупцем за
кожен день прострочки.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов`язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарс
ького кодексу України нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Перевіривши нарахування пені в сумі
350,35 грн., суд приходить до висновку, що
дане нарахування відповідає чинному
законодавству, ст. 232 Господарського
кодексу України, ст. 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов`язань", з
урахуванням чого позовні вимоги в
частині стягнення пені в сумі 350,35 грн.
підлягають задоволенню.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Перевіривши нарахування 3% річних в
розмірі 80,85 грн., індекс інфляції в
розмірі 961,83 грн., суд приходить до
висновку, що даний розрахунок не
суперечить вимогам чинного
законодавства, нарахований вірно, з
урахуванням чого позовні вимоги в
частині стягнення 3% річних підлягають
задоволенню повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст. 49 ГПК України
та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції". Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судові витрати покладаються на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 11, 525, 526, 530, 611 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, 75, п.1-1
ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Харків (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Арсенал ПК", м. Харків
(61002, м.Харків, вул. Чернишевського, буд.
37, ) пеню в розмірі 350,35
грн., 3% річних в розмірі 80,85 грн., індекс
інфляції в розмірі 961,83 грн., судовий
збір 1786,74 грн.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення суми основного
боргу в розмірі 8960,00 грн., провадження у
справі припинити, на підставі п. 1-1
частини першої статті 80 ГПК України.

В частині стягнення суми основного
боргу в розмірі 233,26 грн. - відмовити.

Повне рішення складено 20.06.2014 р.

Суддя А.М. Буракова

922/1601/14