РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
Справа № 903/240/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя
Крейбух О.Г. , суддя Демянчук Ю.Г.

при секретарі Мулявка М.П.

за участю представників сторін:

прокурор: Білера І.В.

позивача: представник Кравчук Л.О.

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Свемон-Маркет" на
рішення господарського суду
Волинської області від 25.04.14р. у справі
№ 903/240/14 (суддя Костюк Софія Василівна)

за позовом Прокурора м.Луцька в
інтересах держави в особі Державного
комунального підприємства "Луцьктепло"

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Свемон-Маркет"

про стягнення 122 350, 11 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Волинської області у справі №903/240/14 від
25.04.14р. позовні вимоги задоволено
частково.

Припинено провадження у справі на суму
8500 грн. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Свемон-Маркет» в користь Державного
комунального підприємства
«Луцьктепло» 84 501,41 грн., з них 54 231,02 грн.
заборгованості, 29 348,70 грн. пені, 462,96 грн.
відсотків річних, 458,73 грн. інфляційних.

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване тим, що 28.03.2014 року платіжним
дорученням №117 відповідач перерахував
згідно рахунку №354 від 24.01.2014 року за
опалення та гарячу воду 8500 грн., тому
сума заборгованості станом на 15.04.2014
року становила 54 231,02 грн., яка
підтверджена належними доказами,
підлягає стягненню з відповідача,
провадження у справі на суму 8500 грн.
підлягає припиненню на підставі п.1-1
ст.80 ГПК України. Згідно розрахунку
ціни позову (а.с.13) сума відсотків
річних складає 462,96 грн., інфляційних
458,73 грн., які підлягають стягненню з
відповідача.

Щодо вимоги про стягнення пені в сумі
58697,40 грн., яка нарахована згідно п.4.4
договору та Закону України «Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій», то суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що сума пені є значною, а тому,
враховуючи клопотання відповідача та
використовуючи право на її зменшення,
надане ст.83 ГПК України, вирішив
стягнути з відповідача пеню в сумі 29
348,70 грн., тобто 50 % від заявленої суми.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду першої інстанції, Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Свемон-Маркет" звернулося до
Рівненського апеляційного
господарського суду із апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції від
25.04.14р. у справі 903/240/14 в частині
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Свемон-Маркет" 29348,70
грн. пені та прийняти у цій частині нове
рішення, яким у задоволенні позову про
стягнення пені відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підлягає скасуванню. Крім того,
апелянт, як на підставу скасування
рішення суду першої інстанції,
посилається на те, що рішення в частині
стягнення 29348,70 грн. пені є незаконним,
необґрунтованим, оскільки при
прийнятті рішення, на думку скаржника,
місцевий суд не повністю з'ясував усі
обставини, що мають значення для
справи.

Прокурором подано відзив на апеляційну
скаргу, відповідно до якого він просить
суд рішення господарського суду
Волинської області від 25.04.14р. залишити
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення з підстав, викладених у
відзиві.

У судовому засіданні суду
апеляційної інстанції представник
позивача та прокурор заперечили доводи
апеляційної скарги.

Просять її відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача повторно не
з'явився у судове засідання.

До початку розгляду апеляційної скарги
по суті представником сторони по
справі повторно подано клопотання, у
якому він просить розгляд скарги
відкласти. В обґрунтування зазначає, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Свемон-Маркет" не
може забезпечити явку свого
представника у судове засідання через
його хворобу, однак жодних доказів на
підтвердження цього не надав.

Колегією суддів зазначене клопотання
винесено на обговорення.

Представник органу прокуратури
заперечив проти поданого клопотання.
Вважає, що представник повторно без
поважних причин не з'являється у судові
засідання, тому розгляд апеляційної
скарги можливий без представника
скаржника.

Представник позивача заперечила також
проти поданого клопотання, зауважуючи,
що апелянт зловживає своїми
процесуальними правами та робить усе
можливе для затягування розгляду
скарги по суті. Також представник
пояснила, що відповідач не з'являвся і в
судові засідання суду першої
інстанції.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (із змінами і
доповненнями) у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Господарський суд, з урахуванням
обставин конкретної справи, може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Суд зазначає, що чинним законодавством,
зокрема ГПК України не обмежено число
представників, які можуть представляти
сторону в судовому засіданні, таким
чином відповідач мав право заявити
іншого представника, вказаним правом
відповідач не скористався.

З огляду на зазначене, колегія суддів
вважає, що відсутні підстави для
задоволення клопотання відповідача
про відкладення розгляду апеляційної
скарги та вважає, що оскільки явка
сторін в судове засідання обов'язковою
не визнавалася, сторони належним чином
були повідомлені про день, час і місце
розгляду апеляційної скарги,
апеляційну скаргу можливо розглянути
без участі скаржника за наявними
матеріалами.

Рівненський апеляційний господарський
суд, заслухавши пояснення представника
позивача, прокурора у судових
засіданнях, розглянувши доводи
апеляційної скарги, заперечення на
апеляційну скаргу, дослідивши наявні
матеріали справи, перевіривши повноту
встановлення обставин справи та їх
юридичну оцінку, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
апеляційну скаргу скаржника слід
задоволити частково, а рішення
господарського суду Волинської
області від 25.04.14р. у даній справі слід
скасувати частково, виходячи з
наступного.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у
сукупності, колегією суддів
апеляційної інстанції взято до уваги
наступне.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу
України та ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи,
21.05.2009 року між ДКП «Луцьктепло» та ТзОВ
«Свемон-Маркет» було укладено договір
№6-137 на надання послуг по
теплопостачанню з додатком №1 (а.с.7-8).

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Договором від 05.10.2009 року внесено зміни
до додатку №1 договору від 21.05.2009 року
(а.с.8 зворотня сторона).

За умовами договору, а саме п.1.1
теплопостачальна організація (позивач)
зобов'язалась подавати споживачу
(відповідачу) послуги по
теплопостачанню, а останній приймати
та оплачувати їх на умовах і в терміни,
передбачені договором та додатками до
нього.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порядок розрахунків сторонами
визначений у розділі 3 договору та
додатку №1 до договору із внесеними
змінами згідно договору від 05.10.2009 року.

Зокрема, згідно п.3.2 договору споживач
зобов'язується проводити передоплату
за послуги в розмірі 100% вартості
послуг, визначених згідно з додатком №1
в термін до 01 числа розрахункового
місяця.

Частиною 1 ст.903 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний платити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Судом апеляційної інстанції
досліджено, і це підтверджено
поясненнями як представника позивача
так і представника органу прокуратури,
що споживачем послуг - відповідачем у
даній справи - вимоги п.3.2. договору у
повному обсязі не виконувалися.

Положеннями ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, ст. 193 Господарського
кодексу України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, одностороння відмова від
виконання зобов'язання і одностороння
зміна умов договору не допускається.

Також пунктом 5.1 договору сторони
визначили, що даний договір набирає
чинності з моменту підписання його
сторонами і діє з 01.04.2009 року до 31.03.2010
року з врахуванням ч.3 ст.631 ЦК України.
По закінченню строку дії вважається
щорічно продовженням на наступний рік,
якщо за місяць закінчення строку дії не
поступила заява про його перегляд або
відмову однієї із сторін.

Статтею 905 Цивільного кодексу України
встановлено, що строк договору про
надання послуг встановлюється за
домовленістю сторін, якщо інше не
встановлено законом або іншими
нормативно-правовими актами.

Будь-яких письмових доказів про
припинення дії договору після 31.03.10р.
матеріали справи не містять, а
враховуючи ту обставину, що відповідач
не заперечує надання послуг за
оспорюваний період і у своїх
поясненнях (а.с.34-35) наводить докази
часткової оплати за надані послуги (у
тому числі і за той період, за який
звертається прокурор у даному позові),
суд апеляційної інстанції приходить до
висновку про його чинність у спірному
періоді.

Обґрунтовуючи у позовній заяві
підстави стягнення суми основного
боргу, прокурор м.Луцька та позивач
покликаються на наявні у справі
щомісячні рахунки на загальну суму
62221,45грн. (а.с.3-4).

Однак, як слідує з долучених до
позовної заяви рахунків та розрахунку
ціни позову відповідачем з вересня 2013
року по січень 2014 року було отримано
послуг теплопостачання на загальну
суму 83431,02 грн., оплата яких проведена на
суму 20700 грн.

На момент пред'явлення позову до суду
заборгованість становила 62731,02 грн., що
і зазначено власне у позові.

Поряд з тим, після пред'явлення позову,
а саме 28.03.2014 року платіжним дорученням
№117 відповідач перерахував згідно
рахунку №354 від 24.01.2014 року за опалення
та гарячу воду 8500 грн.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про припинення
провадження у цій частині на підставі
п.1-1 ст.80 ГПК України, водночас
відхиливши доводи відповідача в іншій
частині про оплату боргу в сумі 2500 грн.,
оскільки згідно платіжного доручення
№2535 від 28.03.2014 року дана сума
перерахована по рахунку №148 від 18.02.2014
року, який не включено в суму
заборгованості заявлену до стягнення.

Суд апеляційної інстанції
погоджується із таким висновком.

Відтак заборгованість відповідача
перед позивачем, станом на 15.04.2014 року,
становить 54231,02 грн., яка підлягає
стягненню на користь останнього з
огляду на таке.

Як зазначалося у даній постанові вище,
сторони погодили, що оплата
здійснюється шляхом внесення 100%
попередньої оплати за надані послуги
по підігріву води та теплопостачанню.

Однак жодного платіжного доручення за
оспорюваний період щодо проведення
попередньої оплати не надано ні
відповідачем ні позивачем.

Натомість позивачем для відповідача
виставлялися рахунки на оплату послуг
як по теплопостачанню (в опалювальний
період) так і по підігріву води (гаряче
водопостачання). Обсяги наданих послуг
визначаються позивачем самостійно.

Це при тому, що умовами укладеного
договору не передбачено такого порядку
взагалі.

В судовому засіданні, під час
з'ясування обставин виникнення
заборгованості у відповідача перед
позивачем, представник "Луцьктепло"
пояснила, що за умовами Договору №6-137
на надання послуг по теплопостачанню
споживач зобов'язується проводити
передоплату за послуги в розмірі 100%
вартості послуг, однак за існуючим
механізмом на підприємстві позивача
споживач послуг по теплопостачанню
повідомляє (у тому числі засобами
телефонного зв'язку) кількість
спожитої гарячої води згідно
лічильника теплопостачальній
організації, яка у подальшому формує
рахунок та виставляє його споживачу
для оплати.

В судовому засіданні представник
позивача не змогла пояснити на
підставі чого в подальшому
здійснюється перерахунок наданих
послуг споживачу.

Колегією суддів встановлено, що за
умовами Договору №6-137 на надання
послуг по теплопостачанню від 21.05.2009
року та його подальшими змінами такого
порядку - формування та виставлення
рахунку, - сторони не визначали. Не
містить такого порядку і Договір від
05.10.09 року про зміни до договору №6-137
від 21.05.2009 року.

Поряд з тим, у кожному із рахунків
(а.с.9-11) міститься рядок, що: "Цей рахунок
є актом надання послуг (за відповідний
період)". Проте, ні умовами Договору №
6-137 від 21.05.2009 року, ні змінами до нього,
ні додатками також не визначено
порядку передачі послуг
теплопостачання та гарячого
водопостачання та оформлення такої
події відповідним документом (у тому
числі, актом наданих послуг, який серед
усього іншого має бути складений у
двосторонньому порядку).

Ні представник позивача, ні прокурор з
приводу з'ясування таких обставин не
змогли надати ґрунтовні пояснення та
підтвердити їх письмовими доказами у
зв'язку з їхньою відсутністю.

Однак враховуючи ту обставину, що
відповідач не оспорює суму основного
боргу, яка виникла у нього внаслідок
споживання послуг від
теплопостачальної організації, а й
визнає такий порядок шляхом оплати
виставлених рахунків, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку про задоволення
позовних вимог щодо стягнення із
відповідача 54231,02 грн.

Своїм рішенням у даній справі місцевий
господарський суд стягнув з
відповідача на користь позивача, крім
суми основного боргу, 29 348,70 грн. - пені,
462,96 грн. - 3 відсотків річних, 458,73 грн. -
збитків, завданих внаслідок інфляції, з
чим не може погодитися суд апеляційної
інстанції з огляду на наступне.

Щодо нарахування пені, інфляційних та 3%
річних.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України
"Про теплопостачання" споживач
теплової енергії несе
відповідальність за порушення умов
договору з теплопостачальною
організацією.

Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених вказаним Кодексом, іншими
законами або договором (ст.193 ГК
України)

Згідно ст.610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За ст.612 ЦК України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до п.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Пунктом 2 ст. 1 Закону України "Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій" передбачено,
що суб'єкти підприємницької діяльності
за несвоєчасні розрахунки за спожиті
комунальні послуги сплачують пеню в
розмірі одного відсотка від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення, якщо інший розмір пені не
встановлено угодою сторін, але не
більше 100 відсотків загальної суми
боргу.

Представник позивача на підтвердження
своїх доводів посилається на п.4.4
Договору №6-137, згідно якого при
порушенні строку оплати послуг
Теплопостачальної організації
споживач сплачує їй пеню в розмірі 1%
від суми боргу за кожен день прострочки
платежу. При чому, на думку
представника позивача, момент
виникнення такого боргу настає з
моменту виставлення рахунків.

Проте, колегія суддів не погоджується з
такою позицією представника, оскільки
відповідно п.3.2 Договору споживач
зобов'язується проводити передоплату
за послуги в розмірі 100% вартості
послуг, визначених згідно з додатком №1
в термін до 01 числа розрахункового
місяця, тобто момент виникнення боргу у
споживача настає саме з невнесення ним
передоплати, а не з виставлення
рахунків.

Який розмір попередньої оплати мав
бути внесений відповідачем перед
кожним звітним місяцем, з якого можна
було вирахувати розмір пені, 3% річних
та інфляційних, ні позивачем ні
прокурором суду апеляційної інстанції
не надано.

Твердження ж представників органу
прокуратури та позивача, що пеня, 3%
річних та збитки внаслідок інфляції
суперечить умовам договору №6-137, а
відтак відхиляється як необгрунтоване
та безпідставне.

Таким чином, ні матеріалами справи, ні
усними поясненнями представника
позивача та прокурора в судових
засіданнях не доведено прострочення
виконання грошового зобов'язання
відповідачем, оскільки механізм
нарахування санкцій відносно такого
прострочення жодними договірними
зобов'язаннями сторонами не
передбачено та неоформлено.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів прийшла до висновку, що
апеляційну скаргу скаржника слід
задоволити частково, а рішення
місцевого господарського суду від 25.04.14
р. у даній справі - залишити без змін в
частині позовних вимог про стягнення
суми основного боргу та скасувати в
частині стягнення пені, 3 % річних,
інфляційних, виклавши резолютивну
частину рішення господарського суду
Волинської області від 25.04.14 р. в новій
редакції, відповідно до якої позов
прокурора м.Луцька слід задоволити
частково та стягнути з товариства з
обмеженою відповідальністю
"Свемон-Маркет" 54231,41 грн. суми основного
боргу. В частині стягнення пені в сумі
58697,40 грн., 3 % річних в сумі 462,96 грн.,
збитків, завданих інфляцією в сумі 458,73
грн. позивачу в позові слід відмовити, а
провадження у справі про стягнення 8500
грн. слід припинити.

Відповідно до вимог статті 49 ГПК
України та Закону України "Про судовий
збір" на відповідача покладається
судовий збір за подання та розгляд
позовної заяви, який стягується в доход
державного бюджету України
пропорційно розміру задоволення
позовних вимог, а за подання та розгляд
апеляційної скарги відповідачу
відшкодовуються витрати по сплаті
судового збору із позивача.

Видачу наказів слід доручити
господарському суду Волинської
області.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Свемон-Маркет" від 25.04.14р. задоволити
частково.

Рішення господарського суду
Волинської області від 25 квітня 2014 року
у справі №903/240/14 залишити без змін в
частині позовних вимог про стягнення
суми основного боргу та скасувати в
частині стягнення пені, 3 % річних,
інфляційних, виклавши резолютивну
частину рішення господарського суду
Волинської області від 25.04.14 р. в
наступній редакції:

"Позов задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Свемон-Маркет" (45200,
вул. Грушевського, 27, м. Ківерці, ) на користь Державного
комунального підприємства "Луцьктепло"
(43005, вул. Гулака-Артемовського, 20, м.
Луцьк, р/р 260081171 в ВФ ВАТ
«Кредитпромбанк», МФО 303741, код 30391925)
54231,41 грн. суми основного боргу.

В частині стягнення пені в сумі 58697,40
грн., 3 % річних в сумі 462,96 грн., збитків,
завданих інфляцією в сумі 458,73 грн. - в
позові відмовити.

Провадження у справі про стягнення 8500
грн. припинити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Свемон-Маркет" (45200,
вул. Грушевського, 27, м. Ківерці, ) судовий збір за розгляд
позовної заяви в сумі 1084,63грн. в дохід
Державного бюджету України (отримувач
коштів - УДКСУ у м. Луцьку Волинської
області, код отримувача - 38009628, банк
отримувача - ГУДКСУ у м. Луцьку
Волинської області, код банку
отримувача (МФО) - 803014, рахунок
отримувача - 3002, код класифікації
доходів бюджету - 22030001, код ЄДРПОУ суду -
03499885, призначення платежу "Судовий збір
за позовом прокурора міста Луцька в
інтересах держави в особі Державного
комунального підприємства
«Луцьктепло» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Свемон-Маркет»)".

Стягнути з Державного комунального
підприємства «Луцьктепло» (43005,
вул.Гулака-Артемовського, 20, м.Луцьк, р/р
260081171 в ВФ ВАТ «Кредитпромбанк», МФО
303741, ) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Свемон-Маркет" (45200,
вул. Грушевського, 27, м. Ківерці, ) витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги в
сумі 923,50грн.

Видачу наказів доручити
господарському суду Волинської
області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №903/240/14 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Юрчук М.І.

Суддя
Крейбух О.Г.

Суддя
Демянчук Ю.Г.