КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2014 р. Справа№ 910/25904/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю представників

від позивача: Кучкова Ю.В. - дов.
№91/2013/12/30-3 від 30.12.2013

від відповідача: Вінник В.С. - дов.
№40 від 10.04.2013

Гордієнко І.В. - дов.
№39 від 10.04.2013

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу
Житлово-будівельного кооперативу
„Автотранспортник-4"

на рішення господарського суду
м. Києва

від 04.03.2014 (суддя
Паламар П.І.)

у справі №910/25904/13

за позовом Публічного
акціонерного товариства „Київенерго"

до Житлово-будівельного
кооперативу „Автотранспортник-4"

про стягнення 520827,38 грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
„Київенерго" (надалі - позивач, ПАТ
„Київенерго") до Житлово-будівельного
кооперативу „Автотранспортник-4"
(надалі - відповідач, ЖБК
„Автотранспортник-4") про стягнення
520827,38 грн., з яких 473008,82 грн. основного
боргу, 5981,43 грн. інфляційних нарахувань
та 41837,13 грн. трьох відсотків річних

Рішенням господарського суду міста
Києва від 04.03.2014 у справі №910/25904/13
позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій з
урахуванням уточнень до апеляційної
скарги просить змінити рішення
господарського суду міста Києва від
04.03.2014 у справі №910/25904/13; провадження у
справі в частині 298289,67 основного боргу,
2177,47 інфляційних втрат, 1811,91 трьох
процентів річних припинити; стягнути з
відповідача на користь позивача 174719,15
грн. основного боргу, 3803,96 інфляційних
втрат, 40025,22 грн. трьох процентів річних.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що рішення суду першої
інстанції прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема відповідач зазначає, що згідно
положень договору відповідач має
обов'язок лише забезпечувати своєчасну
оплату коштів від населення за спожиту
теплову енергію, а не оплачувати її
вартість. Крім того, відповідач вважає,
що оплата теплової енергії згідно
розпорядження КМДА №857 від 31.05.2011 може
здійснюватися аж до початку наступного
опалювального періоду. Скаржник також
вважає, що позивач безпідставно
включив до розрахунку позовних вимог
заборгованість у розмірі 30260,87 грн.,
оскільки заборгованість у вказаному
розмірі наявна перед відповідачем з
боку бюджету, що підтверджується актом
звірки розрахунків по наданих
населенню пільгах станом на 01.01.2014, що
підписаний між Управлінням праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у місті Києві
державної адміністрації та
відповідачем.

Позивач проти задоволення апеляційної
скарги заперечує, вважає рішення суду
законним та обґрунтованим і просить
залишити його без змін.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

01.12.2001 між Акціонерною
енергопостачальною компанією
„Київенерго", правонаступником якого є
позивач, як постачальником, та
Житлово-будівельним кооперативом
„Автотранспортник-4", як абонентом,
укладено договір на постачання
теплової енергії у гарячій воді № 1630426
предметом якого, відповідно до п. 1.1
договору, є постачання, користування та
своєчасна сплата в повному обсязі
спожитої теплової енергії у гарячій
воді, на умовах, передбачених цим
договором.

Відповідно до п. 2.2.1 договору,
постачальник взяв на себе зобовязання
безперебійно постачати теплову
енергію у вигляді гарячої води на
потреби опалення та вентиляцію - в
період опалювального сезону, для
гарячого водопостачання - протягом
року в кількості та обсягах згідно
додатку №1 до договору.

Згідно із п. 2.3.1. вказаного договору,
відповідач зобов'язався дотримуватись
кількості споживання теплової енергії
по кожному параметру в обсягах, які
визначені у додатку 1 до договору, не
допускаючи їх перевищення та своєчасно
сплачувати вартість спожитої теплової
енергії.

Пунктом 2.3.2. договору, передбачено
обов'язок абонента виконувати умови та
порядок оплати, в обсягах і в терміни,
які передбачені в додатком №4 до
договору.

Між позивачем та відповідачем укладено
додатки до договору, якими визначено
кількість, вартість споживання
теплової енергії, тариф, межі
балансової належності та терміни
сплати споживачем вартості спожитої
теплової енергії.

Відповідно до пункту 5.1. договору облік
споживання абонентом теплової енергії
проводиться по приладах обліку -
центральне опалення, розрахунковим
способом - гаряче водопостачання.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що
абонент, який має прилади обліку,
щомісячно надає енергопостачальній
організації звіт по фактичному
споживанню теплової енергії, в терміни
передбачені у додатку № 1 до даного
договору.

Згідно з пунктом 4 додатку № 1 до
договору дата зняття абонентом
показників приладів обліку - по 25 число
поточного місяця, надання звіту в ВРТ №
6 - не пізніше 28 числа. При відсутності
звіту розрахунок виконується згідно
максимальних договірних навантажень.

Порядок розрахунків за теплову енергію
сторони погодили в додатку №4 до
договору, відповідно до пункту 2 якого
абонент щомісяця з 12 по 15 число
самостійно отримує в районному відділі
теплозбуту № 6 за адресою: м. Київ, вул.
Меліоративна, 11, розрахункова група,
табуляграму фактичного споживання
теплової енергії за попередній період,
акт звірки на початок розрахункового
періоду (один примірник оформленого
акту звірки абонент повертає в РВТ), та
платіжну вимогу-доручення, куди
включені вартість теплової енергії на
поточний місяць, з урахуванням
остаточного сальдо розрахунків на
початок розрахункового періоду.

Пунктом 3 додатку №4 до договору
визначено, що сплату за вказаними в
пункті 2 цього додатку документами,
абонент виконує не пізніше 25 числа
поточного місяця.

Відповідно до пункту 9.5. договору умови
договору можуть бути змінені за
взаємною згодою сторін з обов'язковим
складанням письмового документу.

Так, згідно протоколу узгодження до
протоколу розбіжностей по договору від
04.12.2001 пункт 1.1. договору викладено у
такій редакції: „В частині сплати за
теплову енергію „абонент" щомісячно
забезпечує не пізніше 20 числа місяця,
наступного за розрахунковим, своєчасну
оплату коштів від населення за спожиту
теплову енергію".

Як встановлено судом першої інстанції,
зобов'язання за договором виконані
позивачем належним чином, що
підтверджується обліковими картками
за період з грудня 2010 року по листопад
2013 року, які містяться в матеріалах
справи. Вказаними доказами
підтверджується, а відповідачем не
заперечується факт постачання
позивачем відповідачу протягом
вказаного періоду теплової енергії.
Однак, відповідач взяті на себе
зобов'язання за договором виконав не
належним чином, внаслідок чого за
період з 01.12.2010 по 01.12.2013 у відповідача
виникла заборгованість за використану
теплову енергію, яка станом на 01.12.2013
складає 473008,82 грн., що зумовило
звернення позивача із позовом до суду.

Відповідно до ст. 1 статті 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Положеннями статей 525, 526 ЦК України
визначено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Враховуючи ту обставину, що
заборгованість відповідача у розмірі
473008,82 грн. підтверджується матеріалами
справи, доказів погашення
заборгованості відповідачем у повному
обсязі суду надано не було, колегія
суддів приходить до висновку, що
місцевий господарський суд правомірно
задовольнив позовні вимоги про
стягнення заборгованості за спожиту
теплову енергію у розмірі 473008,82 грн.

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК
України порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Аналогічне положення міститься й у
статті 611 ЦК України, згідно з якою у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача 3% річних в сумі
41837,13 грн. та 5981,43 грн. інфляційних втрат,
згідно розрахунку позивача, який
колегія суддів вважає обґрунтованим.

Колегією суддів відхиляються доводи
апеляційної скарги про те, що
відповідач не має обов'язку оплачувати
вартість поставленої теплової енергії
та зобов'язаний лише забезпечувати
своєчасну оплату коштів від населення
за спожиту теплову енергію.

Так, за умовами договору в редакції
протоколу узгодження до протоколу
розбіжностей за договором №1630426
споживач зобов'язаний забезпечувати
своєчасне надходження коштів від
мешканців за спожиту теплову енергію.

Відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (частина 1
статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 275 ГК
України за договором енергопостачання
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Статтею 528 ЦК України визначено, що
виконання обов'язку може бути
покладено боржником на іншу особу, якщо
з умов договору, вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства
або суті зобов'язання не випливає
обов'язок боржника виконати
зобов'язання особисто. У цьому разі
кредитор зобов'язаний прийняти
виконання, запропоноване за боржника
іншою особою. У разі невиконання або
неналежного виконання обов'язку
боржника іншою особою цей обов'язок
боржник повинен виконати сам.

З матеріалів справи вбачається, що
договір був укладений саме
відповідачем, як споживачем, який за
умовами цього договору зобов'язався
отримати теплову енергію та
забезпечити її оплату відповідно до
умов, викладених в цьому договорі.

Таким чином, укладаючи договір, у якому
споживачем визначено саме відповідача,
останній погодився з тими умовами, які
визначені в ньому, та зобов'язався
забезпечити оплатиту спожитої
теплової енергію.

Отже, стороною договору, на яку
покладено обов'язок по оплаті вартості
спожитої теплової енергії, є саме
відповідач, спірна заборгованість за
договором є заборгованістю
відповідача перед позивачем.

Місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку, що доводи
відповідача про відсутність у нього
зобов'язання по оплаті теплової
енергії, спожитої для потреб опалення
та гарячого водопостачання мешканців
та інших користувачів жилого будинку,
суперечать вимогам чинного
законодавства щодо обов'язків
балансоутримувача багатоквартирного
жилого будинку та змісту укладеного
між сторонами договору, тому є
безпідставними.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що відповідач, стверджуючи, що у
нього є обов'язок лише забезпечувати
оплату коштів від населення за теплову
енергію, не надав суду будь-яких
доказів вчинення ним дій, спрямованих
на вжиття заходів щодо своєчасної
оплати населенням вартості спожитої
теплової енергії.

Доводи апелянта про те, що оплата
теплової енергії може здійснюватися аж
до початку наступного опалювального
періоду, також є необґрунтованими,
оскільки порядок та строки оплати
спожитої теплової енергії визначенні
положеннями договору, який укладений
та погоджений сторонами на їх власний
розсуд, при цьому частиною 1 ст. 530
Цивільного кодексу України визначено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Безпідставними також є доводи
апеляційної скарги про те, що позивач
необґрунтовано включив до розрахунку
позовних вимог заборгованість у
розмірі 30260,87 грн., яка наявна перед
відповідачем з боку бюджету, що
підтверджується актом звірки
розрахунків по наданих населенню
пільгах станом на 01.01.2014, який
підписаний між Управлінням праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у місті Києві
державної адміністрації та
відповідачем.

Так, з огляду на приписи ч.2 ст. 617 ЦК
України, ч.2 ст. 218 ГК України
відсутність бюджетних коштів не
виправдовує бездіяльність відповідача
і не є підставою для звільнення від
відповідальності за порушення ним
зобов'язання. Крім того, за умовами
частини 1 статті 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
Житлово-будівельного кооперативу
„Автотранспортник-4" не підлягає
задоволенню, а рішення господарського
суду м. Києва від 04.03.2014 у справі
№910/25904/13 має бути залишене без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті держмита за розгляд
апеляційної скарги покладаються на
відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу
Житлово-будівельного кооперативу
„Автотранспортник-4" залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду міста Києва від від 04.03.2014 у справі
№910/25904/13 залишити без змін.

Матеріали справи №910/25904/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду у
встановленому законом порядку.

Головуючий суддя
М.М. Новіков

Судді
Л.П. Зубець

А.І. Мартюк