КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2014 р. Справа№ 910/6/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Кропивної Л.В.

Шевченка Е.О.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Дружинін Є.Є.
(довіреність б/н від 11.02.2014 р.)

від відповідача 1 - Шевчук О.М.
(довіреність №430 від 17.12.2013 р.)

від відповідача 2 - Шпортило Я.І.
(довіреність №35-29-14 від 08.04.2014 р.)

від третьої особи 1 - Зелінська Л.М.
(довіреність №2531/15/14-14 від 12.03.2014 р.)

від третьої особи 2 - Дудник А.О.
(довіреність №5 від 08.01.2014 р.)

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Дочірнього підприємства з
іноземними інвестиціями «АІРО
Кейтерінг Сервісіз Україна»

на рішення господарського суду міста
Києва від 15.05.2014 р.

у справі №910/6/14 (головуючий суддя
Ващенко Т.М., судді Літвінова М.Є.,
Смирнова Ю.М.)

за позовом Дочірнього
підприємства з іноземними
інвестиціями «АІРО Кейтерінг Сервісіз
Україна»

до 1. Фонду державного майна України

2. Державного підприємства
«Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів 1. Міністерство
інфраструктури України

2. Регіональне відділення Фонду
державного майна України по Київській
області

про визнання договору продовженим та
зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство з іноземними
інвестиціями «АІРО Кейтерінг Сервісіз
Україна» звернулось до господарського
суду міста Києва з позовною заявою до
Фонду державного майна України та
Державного підприємства «Міжнародний
аеропорт «Бориспіль» про визнання
договору про оренду приміщення
аеропорту № 2.6.18-20 від 25.02.1997 р., що
укладений між позивачем та
відповідачем-2, продовженим на тих
самих умовах до 25.02.2017 р. та зобов'язання
відповідачів надавати позивачу
послуги з оренди та інші послуги,
передбачені договором № 2.6.18-20 від
25.02.1997 р.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 10.01.2014 р. залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів
Міністерство інфраструктури України.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 18.02.2014 р. залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідачів
Регіональне відділення Фонду
державного майна України по Київській
області.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 15.05.2014 р. в позові відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати вказане рішення та прийняти
нове, яким частково задовольнити
позовні вимоги - визнати договір оренди
№2.6.18-20 від 25.02.1997 р. продовженим до 2017
року та зобов'язати відповідача-2
надавати, передбачені вказаним
правочином послуги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
рішення суду першої інстанції прийнято
за недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, невідповідності
висновків, викладених у рішенні,
обставинам справи та прийнятим з
порушенням норм процесуального права.

Представник позивача в судовому
засіданні повністю підтримав доводи
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, рішення скасувати,
позовні вимоги частково задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив відмовити в
її задоволенні, а рішення залишити без
змін.

Представник відповідача 2 в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив відмовити в
її задоволенні, а рішення залишити без
змін.

Представник третьої особи 1 в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив відмовити в
її задоволенні, а рішення залишити без
змін.

Представник третьої особи 2 в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив відмовити в
її задоволенні, а рішення залишити без
змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін та третіх осіб, перевіривши
матеріали справи, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

25.02.1997 р. між відповідачем-2
(орендодавець) та позивачем (орендар)
було укладено договір № 2.6.18-20 про
оренду приміщення аеропорту,
відповідно до умов якого (п. 1.1 з
врахуванням додаткової угоди № 4 від
17.10.2001 р. до договору) орендодавець
надає, а орендар приймає в строкове
платне користування: приміщення
(надалі - приміщення), площею 1620 кв.м.,
розміщені за адресою: 08307 м. Бориспіль-7,
аеропорт, приміщення передаються в
оренду з метою розміщення підприємства
авіаційного бортового харчування;
тверде покриття (надалі - тверде
покриття), площею 3340 кв.м., розміщене за
адресою: 08307 м. Бориспіль-7, аеропорт.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що протягом
місяця після закінчення 25.02.2012 р.
терміну дії договору про оренду
приміщення аеропорту № 2.6.18-20 від 25.02.1997
р. Фонд державного майна України не
повідомляв позивача про намір
припинити вказаний договір або змінити
його умови, внаслідок чого, за
твердженням Дочірнього підприємства з
іноземними інвестиціями «АІРО
Кейтерінг Сервісіз Україна» спірний
договір є продовженим до 2017 року, а
відповідачі зобов'язані виконувати
передбачені договором зобов'язання.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином, відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
та інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є
обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна», орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Тобто, згідно із положеннями чинного
законодавства України, правовою
підставою користування певним майном є
відповідний договір оренди.

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України, за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна», відносини щодо оренди
державного майна регулюються
договором оренди, цим Законом та іншими
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України,
договір найму укладається на строк,
встановлений договором.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» визначено, що термін договору
оренди визначається за погодженням
сторін.

Відповідно до п. 1.2 договору, договір
вступає в дію після підписання його
сторонами та після одержання
орендодавцем дозволу Фонду державного
майна України щодо надання приміщення
в оренду, залежно від того, що
відбудеться пізніше. Договір
укладається на п'ять років, після чого
сторони зобов'язуються тричі
продовжувати договір на строк по п'ять
років на підставі письмової згоди
сторін із зміненням або без змінення
умов Договору. При цьому, положення п.п.
2.1.3 та 2.2.8 цього договору залишаються
без змін на протязі всього строку дії
цього договору, включаючи його
продовження.

Положеннями п. 8.7 договору встановлено,
що цей документ є повним текстом
договору і не може бути змінений усно. В
разі виникнення необхідності змін,
поправок, доповнень або відмови від
прав чи обов'язків складається
документ у письмовій формі з
обов'язковим підписанням його обома
сторонами.

Додатковою угодою № 5 від 28.03.2002 р.
сторони продовжили термін дії договору
про оренду приміщення аеропорту №
2.6.18-20 від 25.02.1997 р. до 25.02.2007 р.

Статтею 764 ЦК України передбачено, що
якщо наймач продовжує користуватися
майном після закінчення строку
договору найму, то, за відсутності
заперечень наймодавця протягом одного
місяця, договір вважається поновленим
на строк, який був раніше встановлений
договором.

Судом встановлено, що ні до лютого 2007
року ні протягом місяця після 25.02.2007 р.
орендодавець не заперечував проти
продовження строку дії договору, а тому
за відсутності заперечень сторін строк
дії договору було автоматично
продовжено до 25.02.2012 р.

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» передбачено, що у разі
відсутності заяви однієї із сторін про
припинення або зміну умов договору
оренди протягом одного місяця після
закінчення терміну дії договору він
вважається продовженим на той же самий
строк і на тих самих умовах, які були
передбачені договором.

Статтею 17 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»
встановлено місячний термін, протягом
якого орендодавець або орендар можуть
заявити про припинення або зміну умов
договору після спливу терміну на який
його укладено.

Окрім цього, з огляду на зміст ч. 2 ст. 793
та ч. 3 ст. 640 ЦК України, спірною є й
легітимність продовження існування
правовідносин з оренди майна.

З вказаної статті вбачається, що
заінтересована сторона може подати
заяву і до закінчення строку дії
договору оренди, оскільки такі дії не
суперечать вказаному закону та
узгоджуються з іншими
нормативно-правовими актами
(аналогічна правова позиція викладена
в постанові Вищого господарського суду
України від 27.01.2009 р. по справі № 51/17).

Як вбачається з матеріалів справи,
орендодавець звернувся до позивача
листом № 08-22-214 від 13.09.2011 р. з
повідомленням про те, що дія договору
не може бути продовжена на наступний
термін.

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» передбачає вимогу щодо змісту
такої заяви, а саме, що така заява
повинна містити вимогу щодо припинення
договору після спливу терміну на який
його укладено.

Окрім цього, з огляду на зміст ч. 2 ст. 793
та ч. 3 ст. 640 ЦК України спірною є й
легітимність продовження існування
правовідносин з оренди майна.

За змістом листа № 08-22-214 від 13.09.2011 р.
відповідач-2 повідомив позивача про
закінчення 25.02.2012 р. терміну дії
договору, а також повідомив про
наявність у орендодавця заперечень
щодо продовження строку дії договору
після 25.02.2012 р. А отже, як вірно
зазначено судом першої інстанції,
вказаний лист орендодавця може
розглядатись як така заява.

При цьому, якщо на дату закінчення
строку договору оренди і протягом
місяця після закінчення цього строку
мали місце заперечення орендодавця
щодо поновлення договору на новий
строк, то такий договір припиняється (п.
4.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 12 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна».

Доводи позивача про неповідомлення
відповідачем 1 орендаря про намір
припинити договір або змінити його
умови, є необгунтованими з огляду на те,
що таке повідомлення здійснюється
орендодавцем за договором, яким є
відповідач-2, а не відповідач-1.

З огляду на вищезазначені обставини,
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду, що договір припинив свою дію
25.02.2012 р. та не був продовжений
сторонами. Отже, станом на день
звернення 08.01.2014 р. позивача з даним
позовом до господарського суду,
договірні відносини між сторонами за
спірним договором відсутні, а оскільки
останній припинив свою дію в зв'язку із
закінченням строку на який його було
укладено, такий договір не може бути
продовжений.

Щодо посилання позивача на постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 19.09.2011 р. у
справі № 2а-3730/11/1070, якою, за твердженням
позивача встановлено, що договір було
продовжено до 2017 року, та на підставі
якої позивач стверджує, що вказане є
преюдиційним фактом, колегія суддів
зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України
встановлено, що обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, крім
встановлених рішенням третейського
суду, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

В постанові Київського окружного
адміністративного суду від 19.09.2011 р. у
справі № 2а-3730/11/1070 зазначено, що з січня
2007 року до дня судового розгляду розмір
приміщення і частини твердого
покриття, які передано в оренду
Дочірньому підприємству з іноземними
інвестиціями «АІРО Кейтерінг Сервісіз
Україна», а також умови оренди не
змінювались, за виключенням терміну
оренди, який подовжено до 2017 року.

Предметом спору у справі № 2а-3730/11/107 є
визнання нечинними та скасування
вимог щодо приведення у відповідність
з чинним законодавством орендних
взаємовідносин з орендарем,
донарахування та відображення в обліку
суми заборгованості за користування
твердим покриттям, переданим в
орендне користування орендарю, вжиття
заходів щодо стягнення з орендаря
грошових коштів. При цьому, в основу
вимог покладено обставини, встановлені
за результатами ревізії
фінансово-господарської діяльності
орендодавця, щодо неврахування
орендної плати за збільшену площу
твердого покриття, яка перебувала в
користуванні орендаря в період з
грудня 2008 року по грудень 2010 року і з
січня по квітень 2011 року.

При цьому, предметом спору у даній
справі є, зокрема, визнання договору
про оренду приміщення аеропорту №
2.6.18-20 від 25.02.1997 р. продовженим на тих
самих умовах до 25.02.2017 р.

Надані позивачем рахунки-фактури, акти
виконаних робіт та банківські виписки
про сплату орендної плати позивачем,
свідчать виключно про фактичне
використання орендованого майна за
договором, а не про продовження строку
дії договору до 2017 року.

Все листування, додане сторонами до
матеріалів даної справи, стосується
питання укладення нового договору
оренди спірного майна, нової процедури
передачі в оренду державного майна та
необхідності нотаріального
посвідчення договору оренди,
укладеного більш ніж на три роки.

Лист Фонду державного майна України №
10-16-5006 від 11.04.2011 р. стосується розміру
орендної плати, визначеної договором, а
не питання строку його дії.

Сертифікат відповідності № КВР-СКО-135-02
від 17.01.2013 р., на який посилається
позивач, свідчить про те, що Дочірнє
підприємство з іноземними
інвестиціями «АІРО Кейтерінг Сервісіз
Україна» відповідає вимогам діючих
нормативних документів України, які
регламентують діяльність цивільної
авіації в Україні і має право на
діяльність у заявленій сфері, але не
свідчить про продовження строку дії
Договору до 2017 року.

Отже, доводи позивача є
необгрутованими та не підтверджуються
матеріалами справи внаслідок чого
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про відмову в задоволенні
позовних вимог в частині визнання
договору про оренду приміщення
аеропорту № 2.6.18-20 від 25.02.1997 р.
продовженим.

Вимоги позивача про зобов'язання
відповідачів надавати позивачу
послуги з оренди та інші послуги,
передбачені договором № 2.6.18-20 від
25.02.1997 р. ґрунтуються на невиконанні
відповідачем умов договору станом на
день розгляду даної справи у
господарському суді, а тому є похідними
від вимог про визнання спірного
договору продовженим до 25.02.2017 р., в
задоволенні яких судом відмовлено. З
огляду на викладене, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про відсутність правових підстав
для задоволення вимог позивача в
частині зобов'язання відповідачів
вчиняти дії.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно ст. 1 ГПК України, підприємства,
установи, організації, інші юридичні
особи (у тому числі іноземні),
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України,
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення невизнання
або оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів особи - позивача у справі.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивачем належними засобами
доказування не доведено суду існування
фактів порушень відповідачами
законних та охоронюваних інтересів
позивача.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної
норми, належним чином апеляційну
скаргу не обґрунтовано, доказів та
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції апеляційному суду не
наведено.

З огляду на викладене, посилання
скаржника на недоведеність обставин,
невідповідність висновків та
порушення норм процесуального права,
не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні. Крім того, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновку місцевого господарського
суду та не підтверджуються наявними
матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
15.05.2014 р. у даній справі є таким, що
відповідає нормам матеріального і
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи, у
зв'язку з чим підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.
105 ГПК України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства з іноземними
інвестиціями «АІРО Кейтерінг Сервісіз
Україна» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 15.05.2014 р. у справі №910/6/14
залишити без змін.

Справу №910/6/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
С.О. Алданова

Судді
Л.В. Кропивна

Е.О. Шевченко