КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2014 р. Справа№ 910/21543/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Привроцька А.А. -
представник, дов. б/н від 24.12.2013;

від відповідача: ОСОБА_3 - адвокат,
договір про надання правової допомоги
від 20.01.2014;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста
Києва від 27.01.2014

у справі № 910/21543/13 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Олександрія-Бліг"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

про стягнення 27 698,56 грн.

Розпорядженнями Секретаря
судової палати Київського
апеляційного господарського суду від
26.05.2014 та від 16.06.2014 склад колегії суддів
у справі № 910/21543/13 змінювався.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК
України ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
14.04.2014 розгляд апеляційної скарги у
справі № 910/21543/13 відкладено на 30.04.2014, у
судовому засіданні 30.04.2014 оголошено
перерву до 12.05.2014, ухвалами Київського
апеляційного господарського суду від
12.05.2014 та 26.05.2014 розгляд апеляційної
скарги у справі № 910/21543/13 відкладався
на 26.05.2014 та на 16.06.2014, відповідно.

Згідно із ст.ст. 69, 99 ГПК України
строк розгляду апеляційної скарги у
справі № 910/21543/13 було продовжено.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 27.01.2014 у справі № 910/21543/13, з
урахуванням ухвали від 21.02.2014 про
виправлення описки, позов задоволено
частково; підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача 21 368,84
грн. боргу, 1 879,30 грн. 3% річних, 1 303,57 грн.
інфляційних втрат, 1 532,60 грн. судового
збору; в іншій частині в позові
відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач
виконав взяті на себе зобов'язання за
договором № 29 від 22.02.2010 з поставки
товару відповідачу, а відповідач не
виконав належним чином взяті на себе
зобов'язання з оплати отриманого
товару у передбачений договором строк
та має перед позивачем заборгованість
у сумі 21 368,84 грн.; враховуючи, що
відповідачем 19.11.2010 було здійснено
оплату у розмірі 8 900,00 грн. за
поставлений товар, що підтверджується
витягами із особового рахунку, строк
позовної давності перервався та
почався з 20.11.2010; позовну заяву було
подано до Господарського суду міста
Києва 05.11.2013, тобто, позивачем позовну
давність пропущено не було; позов в
частині стягнення 3% річних та
інфляційних втрат обґрунтований та
підлягає задоволенню; позивач
звернувся до суду з даним позовом у
листопаді 2013р. з пропуском позовної
давності, встановленої ч. 2 ст. 258 ЦК
України, в частині вимог про стягнення
пені, тому, в цій частині позов не
підлягає задоволенню, у зв'язку із
спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення Господарського суду
міста Києва від 27.01.2014 у справі № 910/21543/13
скасувати з підстав неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеності обставин, що
мають значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, невідповідності
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права
та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити, у зв'язку
із закінченням строків позовної
давності.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вважає, що суд не звернув
увагу на недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
визнав встановленими, а саме на те, що
оплата товару згідно із накладною №
РН-0656/11 від 16.09.2010 здійснена не на
виконання зобов'язань відповідно до
договору № 29 від 22.02.2010.

Як стверджує скаржник, суд, не
застосувавши позовну давність до вимог
позивача, порушив вимоги ст.ст. 256, 257, 261
ЦК України.

Скаржник посилається на те, що накладні
№ РН-0038/11 від 04.03.2010, № РН-0077/11 від 16.03.2010,
№ РН-0101/11 від 19.03.2010, № РН-0142/11 від 31.03.2010,
№ РН-0186/11 від 15.04.2010, № РН-0232/11 від 28.04.2010,
№ РН-0272/11 від 12.05.2010, № РН-0295/11 від 22.05.2010,
№ РН-0331/11 від 05.06.2010, № РН-0447/11 від 07.07.2010,
№ РН-0508/11 від 29.07.2010, № РН-0656/11 від 16.09.2010,
оформлені з порушенням ч. 2 ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні".

Скаржник вказує на те, що позивач
посилається на витяг із особового
рахунку від 19.11.2010, із якої вбачається,
що кошти на рахунок позивача прийшли з
рахунку 0011, тобто з іншого
рахунку, який не належить відповідачу;
жодну із наданих позивачем накладних,
відповідач не підписував та не знав про
їх існування, що свідчить про їх
підроблення невідомими особами; таким
чином, подані позивачем накладні не є
належними та допустимими доказами,
однак, суд, незважаючи на їх
неналежність, прийняв їх як докази та
на підставі них прийняв неправильне
рішення.

14.04.2014 скаржником подано клопотання про
призначення судової почеркознавчої
експертизи.

30.04.2014 подано письмові повідомлення
відповідача від 29.04.2014 про
неперерахування ним коштів на рахунок
позивача, ненадання такого доручення
іншим особам та про відсутність між ним
та позивачем інших договорів, крім
договору № 29 від 22.02.2010.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
заперечує проти доводів апеляційної
скарги, посилаючись, зокрема, на те, що
відповідач на лист-вимогу № 17/09,
надіслану 11.09.2012, не заперечував щодо
суми та підстав заборгованості, так
само як і у період розгляду позову
судом першої інстанції; норми Закону
України "Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність" не регулюють
спірні правовідносини, оскільки
предметом спору не є правильність
ведення сторонами бухгалтерського
обліку або фінансової звітності, даний
Закон не містить вимог щодо
підтвердження факту передачі товарів
певними доказами - документами з
визначеними ст. 9 Закону реквізитами;
умовами договору не встановлено, з
якого саме рахунку здійснюється
оплата; відповідач, уклавши договір № 29
від 22.02.2010, відповідно до договору 12
разів отримував товар та 5 разів
оплачував товар та заборгованість за
раніше отриманий товар.

23.04.2014 позивачем подано клопотання про
залучення до матеріалів справи
оригіналів договору, витягу із
особового рахунку, видаткових
накладних.

Колегією суддів прийнято зазначені
документи для огляду.

30.04.2014 позивачем подано клопотання про
залучення до матеріалів справи
податкової звітності, де відображено
торгівельні операції між сторонами.

Також, 30.04.2014 позивачем подано
клопотання про витребування в порядку
ст. 38 ГПК України у ДПІ в Оболонському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві
податкових декларацій відповідача з
прибутку на додану вартість, разом із
додатками за звітні місяці
березень-вересень 2010р. та реєстр
виданих та отриманих податкових
накладних за звітні місяці: березень
2010р., квітень 2010р., травень 2010р., червень
2010р., липень 2010р., вересень 2010р.

Розглянувши, колегією суддів
задоволено клопотання про
витребування документів, у зв'язку із
чим 16.05.2014 за № 09-11/2117 був надісланий до
Державної податкової інспекції у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
відповідний запит.

Державною податковою інспекцією у
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві із
супровідним листом № 1992/9/26-54-17-04-29 від
22.05.2014 надіслані до апеляційного
господарського суду документи.

Згідно із ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
12.05.2014 у справі № 910/21543/13 позивачем
надано довідку Публічного
акціонерного товариства "Родовід Банк"
від 23.05.2014 за № 13.4-11-б.б/2820 "Про
надходження грошових коштів".

Розглянувши клопотання відповідача
про призначення судової експертизи від
14.04.2014, колегія суддів, враховуючи усі
наявні у справі № 910/21543/13 матеріали,
дійшла висновку про відсутність у
даній справі питань, які потребують
спеціальних знань та наявність яких є,
відповідно до ст. 41 ГПК України,
підставою для призначення судової
експертизи, у зв'язку з чим клопотання
відповідача про призначення судової
експертизи підлягає залишенню без
задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
враховуючи доводи відзиву на
апеляційну скаргу та надані документи,
колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду
міста Києва позовну заяву про
стягнення з відповідача 21 368,84 грн.
основного боргу, 1 879,30 грн. процентів, 3
146,85 грн. пені, 1 303,57 грн. збитків від
інфляції; судового збору.

Відповідач до суду першої інстанції
подав 21.01.2014 заяву в порядку статті 267 ЦК
України, у якій просив застосувати до
позову про стягнення основної суми
богу, пені, штрафу, збитків від інфляції
та процентів за користування грошовими
коштами позовну давність та відмовити
в задоволенні позову.

Як вбачається із матеріалів справи,
22.02.2010 між позивачем та відповідачем
укладено договір № 29, відповідно до п.
1.1 якого позивач, за договором
продавець, зобов'язаний поставляти
товар, а відповідач, за договором
покупець, прийняти та оплатити товар,
згідно із накладними, які є невід'ємною
частиною цього договору.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Позивач, на підставі видаткових
накладних № РН-0038/11 від 04.03.2010 на суму 4
266,72 грн., № РН-0077/11 від 16.03.2010 на суму 3
124,13 грн., № РН-0101/11 від 19.03.2010 на суму 2
861,71 грн., № РН-0142/11 від 31.03.2010 на суму 3
428,36 грн., № РН-0186/11 від 15.04.2010 на суму 4
232,26 грн., № РН-0232/11 від 28.04.2010 на суму 3
374,64 грн., № РН-0272/11 від 12.05.2010 на суму 4
000,00 грн., № РН-0295/11 від 22.05.2010 на суму 2
445,82 грн., № РН-0331/11 від 05.06.2010 на суму 2
760,00 грн. № РН-0447/11 від 07.07.2010 на суму 3 618,96
грн., № РН-0508/11 від 29.07.2010 на суму 5 556,14
грн., № РН-0656/11 від 16.09.2010 на суму 3 420,10
грн., передав, а відповідач, в свою
чергу, прийняв товар за вищевказаними
накладними на загальну суму у розмірі 43
088,84 грн.

Зазначені накладні підписані обома
сторонами.

Відповідно до п. 3.4 договору № 29
відповідач зобов'язується
розрахуватись протягом 14 календарних
днів, з дня отримання товару.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 253, ч. 5 ст. 254 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок; якщо
останній день строку припадає на
вихідний, святковий або інший
неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день.

Враховуючи умови п. 3.4 договору № 29,
відповідач повинен був оплатити
поставлений позивачем товар за
видатковими накладними № РН-0038/11 від
04.03.2010, № РН-0077/11 від 16.03.2010, № РН-0101/11 від
19.03.2010, № РН-0142/11 від 31.03.2010, № РН-0186/11 від
15.04.2010, № РН-0232/11 від 28.04.2010, № РН-0272/11 від
12.05.2010, № РН-0295/11 від 22.05.2010, № РН-0331/11 від
05.06.2010, № РН-0447/11 від 07.07.2010, № РН-0508/11 від
29.07.2010, № РН-0656/11 від 16.09.2010 до 19.03.2010,
31.03.2010, 03.04.2010, 15.04.2010, 30.04.2010, 14.05.2010, 27.05.2010,
08.06.2010, 22.06.2010, 22.07.2010, 13.08.2010, 01.10.2010,
відповідно.

Позивач у позовній заяві зазначає, що
відповідачем, частково, на суму у
розмірі 21 720,00 грн., здійснено оплату за
переданий товар, у зв'язку із чим
заборгованість відповідача перед
позивачем, склала суму у розмірі 21 368,84
грн.

На підтвердження часткової оплати
одержаних відповідачем товарів до
матеріалів справи надано витяги із
особового рахунку позивача (а.с. 36-42).

Враховуючи викладене, матеріалами
справи підтверджено наявність
заборгованості відповідача перед
позивачем, а саме, за накладними: № РН
0142/11 від 31.03.2010 у розмірі 3 013,28 грн., №
РН-0232/11 від 28.04.2010 у розмірі 3 374,64 грн., №
РН-0272/11 від 12.05.2010 у розмірі 4 000,00 грн., №
РН-0295/11 від 22.05.2010 у розмірі 2 445,82 грн., №
РН-0331/11 від 05.06.2010 у розмірі 2 760,00 грн., №
РН-0447/11 від 07.07.2010 у розмірі 218,96 грн., №
РН-0508/11 від 29.07.2010 у розмірі 5 556,14 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України
передбачено, що до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень
(ст. 33 ГПК України).

В матеріалах справи відсутні докази
виконання відповідачем своїх
зобов'язань щодо сплати заборгованості
перед позивачем у розмірі 21 368,84 грн. за
переданий позивачем товар згідно із
договором № 29.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу;
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання); у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 4.2 договору № 29 сторони
погодили, що в разі несвоєчасної оплати
товару відповідач зобов'язується
оплатити пеню в розмірі подвійної
ставки НБУ від загальної суми наданого
товару за кожний день прострочення
строку розрахунків, за весь період
прострочення.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Матеріалами справи підтверджено
порушення відповідачем зобов'язань
щодо оплати одержаних товарів.

Як вбачається із поштового штемпеля,
позивачем пред'явлено позов до
Господарського суду міста Києва -
05.11.2013.

В ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України
передбачено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила; за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Апеляційний господарський суд не
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що позивачем не
пропущено позовну давність, враховуючи
викладене та наступне.

Як вбачається із витягів із особового
рахунку, відповідачем здійснені
наступні платежі у рахунок оплати
поставлених позивачем товарів:

- 26.05.2010 сплачено 5 420,00 грн., із
зазначенням призначення платежу -
сплата за товар (горілчані вироби)
згідно із видатковою накладною №
РН-0186/11 від 15.04.2010 - із яких сума у
розмірі 4 232,26 грн. зарахована на оплату
видаткової накладної № РН-0186/11, а
залишок у розмірі 1 187,74 грн.
зараховується у рахунок сплати
заборгованості, яка виникла раніше, а
саме: за видатковою накладною № РН-0038/11
від 04.03.2010, у зв'язку із чим
заборгованість за видатковою
накладною № РН 0038/11 склала суму у
розмірі 3 078,98 грн.;

- 17.06.2010 сплачено 3 500,00 грн. із
зазначенням призначення платежу -
сплата за товар (горілчані вироби)
згідно із видатковою накладною №
РН-0186/11 від 15.04.2010 - із яких, враховуючи,
що заборгованість за накладною №
РН-0186/11 була оплачена попередньою
сплатою 26.05.2010, сума у розмірі 3 078,98 грн.
зарахована у рахунок сплати
заборгованості, яка виникла раніше, а
саме: за видатковою накладною № РН-0038/11
від 04.03.2010, а сума у розмірі 421,02 грн.
зараховується у рахунок сплати
заборгованості за видатковою
накладною № РН 0077/11 від 16.03.2010, у зв'язку
із чим заборгованість за видатковою
накладною № РН 0077/11 склала суму у
розмірі 2 703,11 грн.;

- 29.07.2010 сплачено 3 400,00 грн. із
зазначенням призначення платежу -
сплата за товар згідно із видатковою
накладною № РН-0447/11 від 07.07.2010, у зв'язку
із чим заборгованість за вказаною
видатковою накладною склала суму у
розмірі 218,96 грн.;

- 02.11.2010 сплачено 500,00 грн. із зазначенням
призначення платежу - сплата за товар
(алкогольні напої) згідно із видатковою
накладною № РН-0656/11 від 16.09.2010, у зв'язку
із чим заборгованість за вказаною
видатковою накладною склала суму у
розмірі 2 920,10 грн.;

- 19.11.2010 сплачено 8 900,00 грн. із
зазначенням призначення платежу -
сплата за товар (алкогольні напої)
згідно із видатковою накладною №
РН-0656/11 від 16.09.2010, із яких сума у розмірі
2 920,10 грн. зараховується у рахунок
сплати заборгованості за видатковою
накладною № РН-0656/11, сума у розмірі 2 703,11
грн. зараховується у рахунок сплати
заборгованості, яка виникла раніше, а
саме за видатковою накладною № РН 0077/11,
сума у розмірі 2 861,71 грн. зараховується
у рахунок сплати заборгованості за
видатковою накладною № РН-0101/11 від
19.03.2010, сума у розмірі 415,08 грн.
зараховується у рахунок сплати
заборгованості за видатковою
накладною № РН-0142/11 від 31.03.2010, у зв'язку
із чим заборгованість за видатковою
накладною № РН-0142/11 склала суму у
розмірі 3 013,28 грн.

Таким чином, слід зазначити, що
повністю оплаченими видатковими
накладними є: № РН-0038/11 від 04.03.2010, №
РН-0077/11 від 16.03.2010, № РН-0101/11 від 19.03.2010, №
РН-0186/11 від 15.04.2010 та № РН-0656/11 від 16.09.2010.

В ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України передбачено,
що перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку; після переривання
перебіг позовної давності починається
заново; час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Як вбачається із матеріалів справи, у
позивача за вимогами по видатковій
накладній № РН-0142/11 від 31.03.2010 на суму 3
428,36 грн. перебіг позовної давності
почався 15.04.2010 (був перерваний
частковим зарахуванням грошових
коштів у розмірі 415, 08 грн., надмірно
сплачених відповідачем 19.11.2010 в рахунок
погашення заборгованості за
видатковою накладною № РН-0656/11) та
закінчився 19.11.2013; за видатковими
накладними № РН-0232/11 від 28.04.2010, №
РН-0272/11 від 12.05.2010, № РН-0295/11 від 22.05.2010, №
РН-0331/11 від 05.06.2010, № РН-0508/11 від 29.07.2010
перебіг позовної давності почався
14.05.2010, 27.05.2010, 08.06.2010, 22.06.2010, 13.08.2010 та
закінчився 14.05.2013, 27.05.2013, 08.06.2013, 22.06.2013,
13.08.2013, відповідно; за видатковою
накладною № РН-0447/11 від 07.07.2010 перебіг
позовної давності почався 22.07.2010 (був
перерваний частковою оплатою
відповідачем 29.07.2010) та закінчився
29.07.2013.

Оскільки переривання позовної
давності відбулось лише за видатковою
накладною № РН-0142/11 від 31.03.2010 - 19.11.2010,
стягненню з відповідача підлягає
заборгованість у розмірі 3 013,28 грн. за
поставлений товар згідно із зазначеною
видатковою накладною.

Таким чином, в позові про стягнення з
відповідача 18 355,56 грн. основного боргу
належить відмовити, у зв'язку із
пропуском позовної давності.

Згідно із ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) передбачено спеціальну позовну
давність в один рік.

Право у позивача на нарахування пені за
видатковими накладними № РН-0038/11 від
04.03.2010, № РН-0077/11 від 16.03.2010, № РН-0101/11 від
19.03.2010, № РН-0142/11 від 31.03.2010, № РН-0186/11 від
15.04.2010, № РН-0232/11 від 28.04.2010, № РН-0272/11 від
12.05.2010, № РН-0295/11 від 22.05.2010, № РН-0331/11 від
05.06.2010, № РН-0447/11 від 07.07.2010, № РН-0508/11 від
29.07.2010, № РН-0656/11 від 16.09.2010 виникло з
19.03.2010, 31.03.2010, 03.04.2010, 15.04.2010, 30.04.2010, 14.05.2010,
27.05.2010, 08.06.2010, 22.06.2010, 22.07.2010, 13.08.2010, 01.10.2010.

Позивач у позовній заяві зазначає
період нарахування пені з 04.09.2012 по
04.09.2013.

Таким чином, згідно із ч. 2 ст. 258 ЦК
України, позивачем заявлено вимогу про
стягнення пені із пропуском позовної
давності.

Також у позовній заяві позивачем
вказано періоди нарахування 1 879,30 грн.
процентів річних та 1 303,57 грн.
інфляційних нарахувань: з 31.09.2010 по
04.09.2013 та з 31.09.2010 по 04.09.2013, відповідно.

У п. 5.3 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
зазначено, що зі спливом позовної
давності за вимогою про повернення або
сплату коштів спливає й позовна
давність за вимогою про сплату
процентів, передбачених статтями 536, 625
ЦК України, і сум інфляційних
нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК
України (незалежно від періоду часу, за
який обчислено відповідні суми
процентів та інфляційних нарахувань,
оскільки такі суми є складовою
загальної суми боргу).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Таким чином, стягненню з відповідача,
враховуючи сплив позовної давності за
вимогами за видатковими накладними №
РН-0232/11 від 28.04.2010, № РН-0272/11 від 12.05.2010, №
РН-0295/11 від 22.05.2010, № РН-0331/11 від 05.06.2010, №
РН-0508/11 від 29.07.2010, підлягають
інфляційні втрати за період з 19.11.2010
(переривання позовної давності
частковою оплатою) по 04.09.2013 та 3% річних
за період з 19.11.2010 (переривання позовної
давності частковою оплатою) по 04.09.2013
лише із суми 3 013,28 грн. (видаткова
накладна № РН-0142/11).

Здійснивши власний розрахунок
інфляційних втрат та 3% річних,
апеляційний господарський суд, з
урахуванням періоду, зазначеного у
позовній заяві та спливу позовної
давності, дійшов висновку, що суми
інфляційних втрат у розмірі 159,35 грн. та
3% річних у розмірі 252,87 грн. є
правильними та такими, що підлягають
стягненню з відповідача, як таких, що
пред'явлені до спливу позовної
давності.

У позові в частині стягнення з
відповідача 1 144,22 грн. інфляційних
втрат та 1 626,43 грн. 3% річних належить
відмовити, у зв'язку із пропуском
позовної давності.

Розрахунок сум інфляційних втрат та 3%
річних здійснений за допомогою
програми "Калькулятор:Ліга:Закон".

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Із матеріалів справи № 910/21543/13 не
вбачається наявності поважних причин
пропущення позовної давності.

Отже, у позові у частині стягнення 18 355,56
грн. основного боргу, 3 146,85 грн. пені, 1
626,43 грн. 3% річних та 1 144,22 грн. суми
інфляційних нарахувань належить
відмовити, у зв'язку із спливом
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі.

Апеляційний господарський суд,
частково, не погоджується із доводами
апеляційної скарги, враховуючи
викладене та наступне.

Згідно із ст. 36 ГПК України письмовими
доказами є документи і матеріали, які
містять дані про обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Твердження скаржника про неодержання
товарів згідно із договором № 29 від
22.02.2010 спростовується матеріалами
справи.

Відсутність у видаткових накладних
посилання на договір не свідчить про
те, що постачання здійснювались за
іншим договором, адже наявність
останнього не доведена.

Також незазначення представником
відповідача, яким вчинено підпис про
отримання товарів у видаткових
накладних, прізвища та посади, не
позбавляє юридичної сили доказу
одержання товару за наявності доказів
часткової сплати та врахування
відповідачем операцій із купівлі
товарів при формуванні документів
податкової звітності.

Визначальним в операції щодо
здійснення покупцем розрахунку за
одержаний товар є факт платежу та особи
платника, а не реквізити рахунку
платника в установі банку.

Вищезгаданою довідкою Публічного
акціонерного товариства "Родовід Банк"
від 23.05.2014 за № 13.4-11-б.б/2820 "Про
надходження грошових коштів"
підтверджено те, що платежі здійснені
саме відповідачем.

Як свідчать надані державною
податковою інспецією розшифровки
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів,
додатку № 5 до податкової декларації з
податку на додану вартість за березень
2010р., квітень 2010р., травень 2010р., червень
2010р., липень 2010р., серпень 2010р., вересень
2010р. надані до Державної податкової
інспекції у Оболонському районі м.
Києва відповідачем, останнім було
включено одержані від позивача товари
(розділ ІІ Податковий кредит,
індивідуальний податковий номер
позивача 64).

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав
для часткового скасування рішення суду
першої інстанції і прийняття нового
рішення, у зв'язку із чим апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 27.01.2014 у справі № 910/21543/13
скасувати частково.

3. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код
НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Олександрія-Бліг" (28000, Кіровоградська
обл., м. Олександрія, вул. Айвазовського,
буд. 42; ідентифікаційний код 31969320/04073, м.
Київ, Оболонський район, вул. Марка
Вовчка, буд. 6; ідентифікаційний код
36360709) 3 013,28 грн. основного боргу, 159,35 грн.
інфляційних нарахувань на суму боргу,
252,87 грн. 3% річних, 212,78 грн. судового
збору.

В решті позову відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Олександрія-Бліг"
(28000, Кіровоградська обл., м.
Олександрія, вул. Айвазовського, буд. 42;
ідентифікаційний код 31969320/04073, м. Київ,
Оболонський район, вул. Марка Вовчка,
буд. 6; ідентифікаційний код 36360709) на
користь Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код
НОМЕР_1) 786,05 грн. судового збору за
розгляд апеляційної скарги.

5. Видачу наказів доручити
Господарському суду міста Києва.

6. Справу № 910/21543/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.М. Ропій

Судді
М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко