ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року Справа № 915/2302/13
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна
В.Е.,суддівЧернова Є.В., Цвігун В.Л.,за
участю представників:позивача -не
з'явились,відповідача
-ОСОБА_4,розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну
скаргуТОВ "Біос"на постановуОдеського
апеляційного господарського суду від
22.04.2014у справі№915/2302/13 за позовомТОВ
"Біос"дофізичної особи-підприємця
ОСОБА_5про стягнення безпідставно
набутих коштів у сумі 68000 грн.
ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 05.03.2014 (суддя
Коваль С.М.), залишеним без змін
постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 22.04.2014 (судді:
Будішевська Л.О., Бєляновський В.В.,
Мишкіна М.А.), в позові відмовлено
повністю з мотивів отримання
відповідачем спірної суми коштів на
підставі укладеного між сторонами
договору комісії від 01.06.2013 №5-к, який не
визнано недійсним.

ТОВ "Біос" в поданій касаційній скарзі
просить рішення та постанову
скасувати, прийняти нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
порушення та неправильне застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, а саме
ст.ст.207,638,1016,1020,1022,1023,1212,1213 ЦК України та
ст.ст.33,34 ГПК України. Зокрема, скаржник
вважає підписаний сторонами договір
комісії від 01.06.2013 №5-к договором
купівлі-продажу та вказує на його
неукладеність через недосягнення
згоди з усіх істотних умов, а також на
недоведеність виконання цього
договору з огляду на відсутність
надання комісіонером звіту та
відсутність у технічного директора ТОВ
"Біос" ОСОБА_6 повноважень виступати від
імені товариства, в тому числі шляхом
прийняття від відповідача товарів на
реалізацію.

Колегія суддів, перевіривши фактичні
обставини справи на предмет
правильності застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
заслухавши пояснення присутнього у
засіданні представника відповідача,
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржувані
рішення та постанова - залишенню без
змін з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення
про відмову в позові, апеляційний
господарський суд виходив з того, що:

1 червня 2013 року між позивачем та
відповідачем укладено договір комісії
№5-к, відповідно до п.1.1 якого
комісіонер (ТОВ "Біос") зобов'язався за
дорученням комітента (фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5) за комісійну
плату укласти за рахунок комітента, але
від свого імені, договір щодо продажу
продукції, передбаченої цим договором
(комп'ютерні комплектуючі, офісна
техніка та приладдя, ліцензійне
програмне забезпечення, витратні
матеріали, побутова техніка і т.п.).

Пунктом 1.2 договору комісії №5-к
сторони визначили, що конкретні умови
договору щодо кількості та ціни, за
якою продукція передається на комісію,
визначаються у видатковій накладній
(накладних).

Грошові кошти, належні комітенту за
договором купівлі-продажу з третьою
особою, виплачуються комісіонером
шляхом безготівкового перерахування
на поточний рахунок комітента (п.6.2
договору).

Відповідачем (комітентом) на виконання
умов договору комісії було передано
позивачу товар за видатковими
накладними від 01.06.2013 №11 та №12 на
загальну суму 70038 грн.

ТОВ "Біос" перерахувало на рахунок
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5
грошові кошти у загальній сумі 68000 грн.
наступними платежами: 1) 10.06.2013р.
перераховано 32000 грн. за платіжним
дорученням №77 від 10.06.2013; 2) 11.07.2013р.
перераховано 22000 грн. за платіжним
дорученням №85 від 11.07.2013; 3) 19.07.2013р.
перераховано 9000 грн. за платіжним
дорученням №86 від 19.07.2013р.; 4) 16.10.2013р.
перераховано 5000 грн. за платіжним
дорученням №3 від 16.10.2013р.

В графі даних платіжних доручень
"призначення платежу" зазначено:
"сплата коштів комітенту по виконанню
договору комісії №5-к" від 01.06.2013 за
вирахуванням комісійної винагороди".

Отже, здійснення позивачем чотирьох
платежів на підставі договору комісії
№5-К від 01.06.2013 суперечить його
твердженням щодо визнання неукладеним
цього договору, оскільки такі дії
позивача свідчать про схвалення цього
правочину.

Крім того, в судовому засіданні
апеляційної інстанції директор ТОВ
"Біос" Філевський Р.М. підтвердив, що
ним особисто підписувались
вищезазначені платіжні доручення.

Виконання умов договору комісії
підтверджується також належним чином
складеними первинними документами
(видатковими накладними та актами
виконаних робіт), що спростовує
твердження позивача про відсутність
доказів виконання договору комісії.

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Для виникнення зобов'язання з
безпідставного збагачення необхідна
наявність наступних умов: 1) збільшення
майна у однієї особи (вона набуває нові
цінності, збільшує кількість та
вартість належного їй майна або
зберігає майно, яке неминуче мало б
вибути із її володіння); 2) втрата майна
іншою особою, тобто збільшення або
збереження майна у особи є наслідком
втрати або недоотримання цього майна
іншою особою; 3) причинний зв'язок між
збільшенням майна в однієї особи і
відповідною втратою майна іншою
особою; 4) відсутність достатньої
правової підстав для збільшення майна
в однієї особи за рахунок іншої особи,
тобто, обов`язковою умовою є збільшення
майна однієї сторони (набувачем), з
одночасним зменшенням його у іншої
сторони (потерпілого), а також
відсутність правової підстави
(юридичного факту) для збагачення.

Відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином, тобто мала місце
помилка, обман, випадковість або інші
підстави набуття або збереження майна,
які не можна віднести до підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків, передбачених ст.11 ЦК
України. До відсутності правової
підстави стаття 1212 ЦК України
відносить також і ситуацію, коли
підстава, на якій було набуте або
збережене майно, на момент набуття або
збереження існувала, але згодом
відпала. Наприклад, коли правочин, на
підставі якого передавалася річ,
згодом був визнаний недійсним тощо.

Доказів того, що договір комісії в
установленому законом порядку було
визнано недійсним, позивачем суду не
надано.

Суд апеляційної інстанції погодився з
висновком суду першої інстанції про те,
що між сторонами було укладено договір
комісії, а кошти, які просить стягнути
позивач, отримано відповідачем
(комітентом) в якості оплати за
договором. Відтак, спірні кошти набуті
за наявності правової підстави, а тому
вони не можуть бути витребувані як
безпідставно отримані в розумінні
ст.1212 ЦК України.

Доводи апелянта в основному стосуються
доведення факту перевищення технічним
директором ОСОБА_6 своїх повноважень
при укладенні договору комісії та
отримання товару за видатковими
накладними, однак, ці доводи не
спростовують сам факт укладення
договору, а можуть бути лише підставою
для визнання його недійсним.

Апеляційна інстанція також не прийняла
до уваги доводи позивача щодо
неукладеності договору комісії,
оскільки в матеріалах справи є докази
того, що цей договір сторонами
виконувався.

Касаційна інстанція погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції
з огляду на таке.

Згідно зі ст.1212 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.1011 та ч.3 ст.1012 ЦК України за
договором комісії одна сторона
(комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента. Істотними умовами
договору комісії, за якими комісіонер
зобов'язується продати або купити
майно, є умови про це майно та його ціну.

Судами попередніх інстанцій на
підставі ретельної правової оцінки
умов укладеного між сторонами договору
комісії від 01.06.2013 №5-к, актів
здачі-прийняття робіт та актів
виконаних робіт (а.с.110-131), платіжних
доручень (а.с.132-133) та інших наявних у
справі доказів в їх сукупності
достеменно встановлено факт
правомірного одержання відповідачем
(комітентом) спірної суми коштів на
підставі та внаслідок виконання
позивачем (комісіонером) зобов'язань за
договором комісії від 01.06.2013 №5-к, чим
спростовують твердження заявника про
безпідставне набуття цих коштів.

Наявні ж заперечення скаржника
зводяться виключно до помилкового
тлумачення підписаного сторонами
договору комісії від 01.06.2013 №5-к як
договору купівлі-продажу та
суперечливих посилань на його
неукладеність через недосягнення
згоди з усіх істотних умов, а також на
недоведеність виконання цього
договору з огляду на відсутність
надання комісіонером звіту та
відсутність у технічного директора ТОВ
"Біос" ОСОБА_6 повноважень виступати від
імені товариства, в тому числі шляхом
прийняття від відповідача товарів на
реалізацію, що не заслуговують на увагу
зважаючи на наступне.

По-перше, з матеріалів справи не
вбачається, судами не встановлено та
позивачем не доведено удаваний
характер договору комісії від 01.06.2013
№5-к, укладеного між сторонами, під яким
останні нібито приховали договір
купівлі-продажу.

По-друге, з врахуванням приписів ч.3
ст.1012 ЦК України та положень п.1.2
договору комісії, істотні умови про
майно, його кількість та ціну
реалізації товару визначено сторонами
у видаткових накладних, а чинне
законодавство не забороняє визначення
істотних умов в додатках до договору,
чим спростовуються недоречні
твердження позивача про недосягнення
сторонами згоди з усіх істотних умов
договору комісії.

По-третє, судами достовірно
встановлено та заявником не
спростовано виконання сторонами
договору комісії шляхом передачі
відповідачем позивачу товару на
реалізацію за наявними у справі
видатковими накладними та подальшої
сплати комісіонером на користь
комітента спірної суми коштів. При
цьому, недоведеність складання та
надання комісіонером звіту жодним
чином не спростовує правомірність
набуття відповідачем (комітентом)
спірних коштів на підставі договору
комісії №5-к від 01.06.2013, оскільки факт
перерахування коштів за наявними у
справі платіжними дорученнями
свідчить про виконання комісіонером
обов'язку щодо передачі комітенту
всього одержаного за договором
комісії, як це передбачено ч.1 ст.1022 ЦК
України.

Водночас, колегія відхиляє передчасні
посилання скаржника на укладення
договору комісії №5-к від імені
товариства не уповноваженою на це
особою, оскільки ст.204 ЦК України
передбачено презумпцію правомірності
правочину до визнання його судом
недійсним, а судом встановлено
відсутність визнання недійсним цього
договору.

Разом з тим, заявник не позбавлений
права в іншому позовному провадженні
оспорити договір комісії від 01.06.2013 №5-к
як такий, що укладений з порушенням
вимог ст.241 ЦК України, чи довести його
удаваний характер, і в разі визнання
судом недійсним цього договору,
заінтересована сторона не позбавлена
можливості ініціювати перегляд за
нововиявленими обставинами судових
рішень у даній справі.

Натомість інші заперечення скаржника
зводяться передусім до посилань на
помилкову оцінку судами неналежних
доказів (акти виконаних робіт, акти
здачі-прийняття робіт, видаткові
накладні від 01.06.2013 №11 та №12), проте,
згідно імперативних приписів ч.2 ст.1117
ГПК України касаційна інстанція не має
права вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Зважаючи на вищенаведене колегія не
вбачає підстав для скасування
постанови.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.1115,1117-11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 22.04.2014 у справі
№915/2302/13 залишити без змін, а касаційну
скаргу ТОВ "Біос" - без задоволення.

Головуючий, суддя
В.Овечкін

Судді:

Є.Чернов

В.Цвігун