ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2014 р.
Справа № 922/3647/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Лакіза В.В., суддя
Гетьман Р.А., суддя Фоміна В.О.,

при секретарі Фільшиній Н.І,

за участю представників:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився;

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача арбітражний керуючий -
ліквідатор Публічного акціонерного
товариства Миропільська паперова
фабрика» Севастьянов Є.В. - на підставі
свідоцтва від 23.05.2013р. № 981,

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Публічного акціонерного
товариства «Миропільська паперова
фабрика» (вх.№ 1239 Х/2) на рішення
господарського суду Харківської
області від 29.04.2014р. у справі № 922/3647/

за позовом фізичної особи ОСОБА_2, м.
Баранівка,

до Публічного акціонерного товариства
«Миропільська паперова фабрика», м.
Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача арбітражний керуючий -
ліквідатор Публічного акціонерного
товариства «Миропільська паперова
фабрика» Севастьянов Є.В., м. Харків,

про стягнення 50926,04 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа ОСОБА_2 звернулася до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просила суд стягнути з Публічного
акціонерного товариства «Миропільська
паперова фабрика» 50926,04 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 31.08.2012р. по
30.05.2013р.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 29.04.2014р. у
справі № 922/3647/13 (суддя Шарко Л.В.)
позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з публічного акціонерного
товариства «Миропільська паперова
фабрика» на користь ОСОБА_2 суму
середнього заробітку за час затримкм
розрахунку при звільненні у розмірі
50926,04 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Миропільська паперова
фабрика» на користь державного бюджету
України 1720,50 грн. судового збору.

Публічне акціонерне товариство
«Миропільська паперова фабрика» з
вказаним рішенням господарського суду
першої інстанції не погодилось та
звернулось до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення місцевим
господарським судом при прийнятті
рішення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення господарського суду
Харківської області від 29.04.2014р. та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову - відмовити.

На думку відповідача, відповідно до
положень постанови пленуму Верховного
Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» та
статті 117 Господарського
процесуального кодексу України,
нарахування суми стягнення з
роботодавця виплати середнього
заробітку за час затримки належних
працівнику заробітної плати можливо до
моменту винесення судом рішення про
стягнення належних працівнику при
звільненні сум заборгованості
заробітної плати, в якому одночасно
вирішено питання про задоволення
зазначених виплат.

Відповідач, обґрунтовуючи апеляційні
вимоги, посилається на п. 3.9 Інструкції
зі статистики заробітної плати,
затвердженої наказом Держкомстату
України від 13.01.2004р. № 5, відповідно до
якого суми, нараховані працівникам за
час затримки розрахунку при звільненні
не належать до фонду оплати праці. На
підставі цього, на думку апелянта,
відсутні підстави для нарахування
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні працівника
за час дії мораторію на задоволення
вимог кредиторів у боржника -
Публічного акціонерного товариства
«Миропільська паперова фабрика», а
саме за період з 05.04.2013 по 31.05.2013р.

Також, відповідач зазначає, що
господарським судом першої інстанції
при розрахунку розміру відшкодування
суми заборгованості із заробітної
плати не враховано факт задоволення
рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 25.12.2012р. у
справі № 0602/425/12 позовні вимоги ОСОБА_2
на 56%, що свідчить про завищення
встановленої до стягнення суми
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати.

У судове засідання Харківського
апеляційного господарського суду
з'явилась третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача, який підтримав
вимоги апеляційної скарги, просив
рішення господарського суду
Харківської області від 29.04.2014р. у
справі № 922/3647/13 скасувати, відмовити
ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - арбітражний керуючий
Севастьянов Є.В. в судовому засіданні
надав копію постанови господарського
суду Харківської області від 12.06.2014р.
про визнання боржника банкрутом у
справі № 922/1226/13. (вх.№ 5003 від 24.06.2014р.)

Колегія суддів, розглянувши надану
копію постанови, встановила, що
Публічне акціонерне товариство
«Миропільська паперова фабрика»
визнано банкрутом, відкрито
ліквідаційну процедуру у справі.
Ліквідатором банкрута призначено
арбітражного керуючого Севастьянова
Є.В.

На підставі цього, колегія суддів
дійшла висновку про зміну правового
статусу арбітражного керуючого
Севастьянова Є.В. у справі № 922/3647/13 з
розпорядника майна на ліквідатора.

У судове засідання апеляційного
господарського суду представники
позивача, відповідача не з'явились, про
час та місце проведення судового
засідання належним чином повідомлені,
що свідчать повідомлення про вручення
поштового відправлення за вих. № 006298/2,
006298/3, які містяться в матеріалах
справи.

Враховуючи, що наявних в справі
матеріалів достатньо для розгляду
справи по суті, зважаючи на те, що явка
представників сторін у судове
засідання не була визнана обов'язковою,
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу в даному судовому
засіданні за відсутності
представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
апелянта, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлених
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, повторно розглянувши
справу в порядку ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

З 07.06.2011р. по 03.11.2011р. ОСОБА_2 перебувала у
трудових відносинах з Публічним
акціонерним товариством «Миропільська
паперова фабрика» та звільнена з
підприємства на підставі п.1 ст. 36
Кодексу законів про працю України за
угодою сторін.

У лютому 2012 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 25.12.2012р.
стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Миропільська паперова
фабрика» на користь ОСОБА_2
заборгованість по заробітній платі в
сумі 3929,83 грн. та середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
за період з 04.11.2011р. по 30.08.2012р. в сумі 35000
грн., всього 38929,83 без урахування
обов'язкових платежів та зборів. (а.с. 12
т. 1)

29.08.2013р. ОСОБА_2 звернулася до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні з
31.08.2012р. по 30.05.2013р. в розмірі 50926,04 грн.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 30.08.2013р.
порушено провадження у справі № 922/3647/13
за вказаним позовом.

12.09.2013р. ухвалою господарського суду
Харківської області провадження у
справі № 922/3647/13 припинено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 04.11.2013р. у
справі № 922/3647/13 ухвалу господарського
суду Харківської області від 12.09.2013р. у
справі № 922/3647/13 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 29.01.2014р. у справі № 922/3647/13
постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 04.11.2013р., ухвалу
господарського суду Харківської
області від 12.09.2013р. у справі № 922/3647/13
скасовано, справу передано на новий
розгляд до господарського суду
Харківської області в іншому складі
суду.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 29.04.2014р. у
справі № 922/3647/13 позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено, що і стало підставою для
звернення Публічного акціонерного
товариства «Миропільська паперова
фабрика» з апеляційною скаргою до
Харківського апеляційного
господарського суду.

На думку апелянта, у ОСОБА_2 відсутнє
право на звернення до суду з вимогою
про стягнення середнього заробітку за
час затримки виплати заробітної плати,
оскільки зазначене питання вирішено
при прийнятті апеляційним судом
Житомирської області рішення про
стягнення заробітної плати.

Обґрунтовуючи свою позицію, скаржник
постилається на положення пункту 20
постанови пленуму Верховного Суду
України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», який встановлює, що
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку
із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у
цей день не був на роботі, - наступного
дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст.117 Кодексу законів
про працю стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини.

Відповідно до 4 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
рішення суду з цивільної справи, що
набрало законної сили, є обов'язковим
для господарського суду щодо фактів,
які встановлені судом і мають значення
для вирішення спору.

З цього приводу колегія суддів
зазначає, що рішенням апеляційного
суду Житомирської області від 25.12.2012р. у
справі №0602/425/12 встановлено факт не
проведення фактичного розрахунку по
заробітній платі з ОСОБА_2 з вини
Публічного акціонерного товариства
«Миропільська паперова фабрика» у
зв'язку з її звільненням в розмірі 3929,83
грн. та стягнення у зв'язку з цим
середнього заробітку за час затримання
заробітної плати до 30.08.2012р.

Статтею 21 Закону України «Про оплату
праці» визначено, що працівник має
право на оплату своєї праці відповідно
до актів законодавства і колективного
договору на підставі укладеного
трудового договору.

Згідно з частиною першою статті 47
Кодексу законів про працю власник або
зобов'язаний ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів
про працю України при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Стаття 117 Кодексу законів про працю
України встановлює, що в разі невиплати
з вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо
офіційного тлумачення положень статті
233 Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за
статтею 47 Кодексу роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 Кодексу, а саме в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про проведення
розрахунку. Непроведення з вини
власника або уповноваженого ним органу
розрахунку з працівником у зазначені
строки є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Положення наведених норм
матеріального права, враховуючи
рішення Конституційного Суду України
від 22.02.2012р. у справі № 4-рп/2012,
встановлює, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визнати
остаточний обсяг своїх вимог на момент
припинення такого правопорушення, яким
є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду
про стягнення на користь звільненого
працівника недоплаченої заробітної
плати є підставою для покладення на
власника або уповноваженого ним орган
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу законів про працю
України, за весь період невиплати цієї
заробітної плати, оскільки вимоги
звільненого працівника щодо її виплати
є трудовим спором і регулюються
нормами трудового права.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
22.01.2014р. у справі № 6-159цс13.

На думку колегії суддів, посилання
апелянта на приписи п. 20 вказаної
постанови пленуму Верховного Суду
України від 24.12.1999р. № 13 є
необґрунтованим, свідчить про довільне
тлумачення апелянтам положення
вказаної постанови, оскільки вказаний
пункт встановлює компетенцію суду,
який розглядає спір про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
не обмежує права працівника на
звернення з вимогою щодо отримання
його середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
у випадку, якщо даний період часу не був
предметом розгляду спору про стягнення
заробітної плати.

Таким чином, оскільки рішенням
апеляційного суду Житомирської
області від 25.12.2012р. у справі №0602/425/12
задоволені заявлені позивачем вимоги
щодо стягнення середнього заробітку за
час затримки виплати заробітної плати
за період з 04.11.2011р. по 30.08.2012р., таким
чином вказане рішення не позбавляє
ОСОБА_2 права на пред'явлення до
відповідача вимоги щодо виплати
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати за період з
31.08.2012р. по 31.05.2013р. (по день фактичного
розрахунку по заробітної платі перед
позивачем)

Щодо посилання апелянта про часткову
сплату заробітної плати на день
порушення провадження у справі про
банкрутство № 922/1226/13 у зв'язку з
відсутністю грошових коштів у
відповідача, що, на думку апелянта,
свідчить про поважну причину
несвоєчасно виконання рішення суду в
повному обсязі та вплив даної
обставини на розмір задоволення вимоги
позивача щодо стягнення грошових
коштів, колегія суддів зазначає
наступне.

Матеріали справи № 922/3647/13 містять
довідку, видану виконуючим обов'язків
начальника відділу Державної
виконавчої служби Романівського
районного управління юстиції від
15.08.2013р. № 2660, в якій зазначено, що
31.05.2013р. на рахунок ВДВС Романівського
районного управління юстиції були
перераховані кошти в розмірі 3929,83 грн.
для погашення боргу по заробітній
платі та відповідно перераховані
ОСОБА_2

Скарги на дії виконуючого обов'язків
начальника відділу Державної
виконавчої служби Романівського
районного управління юстиції щодо
видачі зазначеного документи та
результати її розгляду матеріали
справи не містять, що дає підстави
вважати документ належним доказом у
справі.

Як свідчить матеріали справи,
відповідачем також не заперечується
факт остаточної сплати по заробітній
платі перед ОСОБА_2 31.05.2014р.

Оскільки на виконання приписів статті
33 Господарського процесуального
кодексу України відповідачем не
доведено фактичну неможливість сплати
належної позивачу заробітної плати не
з його вини, колегія суддів вважає, що
господарський суд першої інстанції
правомірно встановив право позивача на
отримання середнього заробітку за час
затримки по сплаті заробітній платі до
31.05.2013р.

Також, відповідач, обґрунтовуючи
апеляційні вимоги, посилається на
порушення справи про банкрутство
стосовно ПАТ «Миропільська паперова
фабрика», введення мораторію на
задоволення вимог кредиторів з 05.04.2013р.
по 31.05.2013р. та вказує на відсутність
підстав для нарахування середнього
заробітку за час затримки по сплаті
заробітної плати за цей період.

Щодо зазначеного твердження апелянта,
колегія суддів зазначає, що відповідно
до ч.1 ст. 19 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
дія мораторію на задоволення вимог
кредиторів не поширюється на вимоги
поточних кредиторів; на виплат
заробітної плати та нарахування на ці
суми страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
та інше соціальне страхування;
відшкодування шкоди, заподіяної
здоров'ю та життю громадян; на виплату
авторської винагороди, аліментів, а
також на вимоги за виконавчими
документами немайнового характеру, що
зобов'язують боржника вчинити певні
дії чи утриматися від їх вчинення.

Згідно з ст. 94 Кодексу законів про
працю, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
оплату праці», заробітна плата - це
винагорода, обчислена, як правило. У
грошовому виразі, яку власник, або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану ним роботу.

До структури заробітної плати в силу
ст. 2 Закону України «Про оплату праці»
включаються виплати за виконану
роботу, а також гарантії та компенсації
за невідпрацьований час.

За структурою Кодексу законів про
працю України ст.. 117, якою визначено
підстави виплати середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні, відноситься до розділу VII
«Оплата праці» вказаного Кодексу.

Таким чином, затримка розрахунку при
звільненні за своєю природою пов'язана
з трудовими відносинами, є оплатою
праці та відноситься до структури
заробітної плати.

Згідно з п. 2.2, 2.2.7, 2.2.8 наказу Державного
комітету статистики України від
13.01.2004р. № 5 «Про затвердження
інструкції зі статистики заробітної
плати» фонд додаткової заробітної
плати включає доплати, надбавки,
гарантійні та компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством,
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій. До складу
фонду заробітної плати зокрема
входять: суми виплат, пов'язаних з
індексацією заробітної плати
працівників, суми компенсації
працівникам втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням термінів
її виплати.

Отже, середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні,
індекс інфляції, нарахований на
невиплачену суму заробітної плати
відноситься до фонду додаткової
заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарський суд
України від 29.04.2014р. у справі № 905/242/13-г.

Таким чином, посилання апелянта на
відсутність підстав для нарахування
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати в період дії
мораторію на підприємстві, з яким
працівник перебував у трудових
відносинах, є необґрунтованим та таким,
що не відповідає положенням діючих
нормативно-правових актів та практиці
Вищого господарського суду України по
вказаній категорії справ.

З приводу посилання Публічного
акціонерного товариства «Миропільська
паперова фабрика» на те, що
господарським судом першої інстанції
при прийнятті оскаржуваного рішення не
враховано 56% обґрунтованості вимог
позивачки щодо стягнення на її користь
заробітної плати, не співмірність
заявлених вимог до суми заборгованості
по сплаті заробітної плати, колегія
суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 Кодексу законів
про працю України при наявності спору
про розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Згідно з ч.1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до абз. 2 п. 20 постанови
пленуму Верховного Суду України від
24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
у разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Виходячи з положення зазначеної
постанови поняття «істотність частки»
є оціночним поняття та встановлюється
на розсуд суду, виходячи з обставин
конкретного правового спору.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 25.12.2012р. у
справі № 0602/425/12, яке вступило в законну
силу, середній заробіток ОСОБА_2 за час
роботи на ПАТ «Миропільська паперова
фабрика» визначений в розмірі 483,72 грн.

Як вбачається з оскаржуваного рішення,
зокрема розрахунку середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 31.08.2012р. по
30.05.2013р., господарським судом першої
інстанції задоволено 56% суми
нарахованого середнього заробітку за
вказаний період часу, а саме 90939,36 грн.
(188 робочих днів) * 0,56 = 50926.04 грн.

Колегія суддів, перевіривши даний
розрахунок, дійшла висновку, що
господарський суд першої інстанції
дійшов правильного висновку,
задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2,
оскільки даний розрахунок не порушує
приписи чинного законодавства,
відповідає положенням листа Мінпраці
від 23.08.2011р. № 8515/2/14-11/13 «Про розрахунок
норми тривалості робочого часу на 2012
рік», листа Мінпраці від 21.08.2012р. №
9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми
тривалості робочого часу на 2013 рік» та
здійснений з врахуванням частково
задоволеного позову про стягнення
заробітної плати.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
при прийнятті рішення місцевий
господарський суд забезпечив
дотримання вимог чинного
законодавства щодо всебічного, повного
та об'єктивного дослідження усіх
фактичних обставин справи та дав
належну правову оцінку наявним у
матеріалах справи доказам, через що
рішення господарського суду
Харківської області від 29.04.2014 року у
справі № 922/3647/13 підлягає залишенню без
змін, а апеляційна скарга - без
задоволення.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 91, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтею 105, Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Миропільська
паперова фабрика» залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 29.04.2014 року у
справі № 922/3647/13 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складено 01
липня 2014 року.

Головуючий суддя
В.В. Лакіза

Суддя
Р.А. Гетьман

Суддя
В.О. Фоміна