ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.06.2014
Справа № 905/2871/14

Господарський суд Донецької області у
складі головуючого судді Зекунова Е.В.,
при секретарі Павленко М.С. розглянув у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агро-Луганське» до
відповідача-1 Приватного підприємства
«Торгівельна компанія «Соніка»,
відповідача-2 Товариства з обмеженою
відповідальністю «Южноє» про визнання
договору недійсним,-

За участю представників сторін:

від позивача - Новикова Г.В. за
довіреністю

від відповідача 1 - Гольдін В.Л. за
довіреністю

від відповідача 2 - Приходько В.В. за
довіреністю

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агро-Луганське»
звернувся до господарського суду
Донецької області з позовом до
Приватного підприємства «Торгівельна
компанія «Соніка» (далі-Відповідач-1),
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Южноє»
(далі-Відповідач-2) про визнання
недійсним договору про переведення
боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на ст.ст. 509, 520, ч.ч.1,5 ст. 203,
ч.ч.1,3 ст.215, ч.1 ст.232 Цивільного Кодексу
України, ст.193, 265-270 Господарського
Кодексу України.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
просив суд задовольнити позов в
повному обсязі. Пояснив, що договір про
переведення боргу від 23.03.2013р. є
недійсним, оскільки він вчинений у
результаті зловмисної домовленості
директора ТОВ «Агро-Луганське» ОСОБА_4
(займав посаду директора на час
укладення спірного договору) з
директором ПП «Торгівельна компанія
«Соніка» ОСОБА_5 Зазначив, що за
договором №2/12 від 01.08.2012р. поставки
товару не відбувалось, отже сума боргу,
зазначена в договорі про переведення
боргу є необґрунтованою.

Представник позивача вважає доведеним
факт зловмисної домовленості між собою
посадових осіб ТОВ «Агро-Луганське» та
Приватного підприємства «Торгівельна
компанія «Соніка», оскільки ГУМВС
України в Донецькій області порушено
кримінальне провадження №00000745
від 10.04.2014р. за ознаками злочину
передбаченого ч.1 ст. 191 КК України
стосовно розкрадання грошових коштів у
ході проведення товарно-грошових
операцій між цими підприємствами.

Представник Товариства з обмеженою
відповідальністю «Южноє» у судовому
засіданні пояснив, що вважає недійсним
договір про переведення боргу від
23.03.2013р., оскільки цей договір вчинений
у результаті зловмисної домовленості
директора ТОВ «Агро-Луганське» ОСОБА_4
з директором ПП «Торгівельна компанія
«Соніка» ОСОБА_5 та був підписаний
директором ТОВ «Южноє» ОСОБА_6 під
впливом обману.

Представник Приватного підприємства
«Торгівельна компанія «Соніка» у
судовому засіданні проти позову
заперечував. Пояснив, що в основу
договору переведення боргу від 23.03.2013р.,
укладеного між позивачем та
відповідачами, було покладено два
Договори поставки №2/12 від 01.08.2012р. та 3/11
від 30.03.2011р. на загальну суму 125129,19 грн.,
укладені між ТОВ «Агро-Луганське»
(покупець) та ПП «Торгівельна компанія
«Соніка» (постачальник). Відповідач 1
пояснив, що на виконання умов договору
поставив позивачу товар на суму 125129,19
грн., та за згодою ТОВ «Южноє» та ТОВ
«Агро-Луганське» 23.03.2013р. уклав договір
про переведення боргу .

Вважає що договір про переведення
боргу від 23.03.2013р. є дійсним, оскільки
зміст цього правочину не суперечить
вимогам діючого законодавства, сторони
при його укладенні досягли згоди з усіх
істотних умов договору та підписали
без заперечень.

19.06.2014р. у судовому засіданні
представник ТОВ «Агро-Луганське» надав
клопотання про направлення матеріалів
справи № 905/2871/14 до органу досудового
розслідування. Суд відмовляє у
задоволенні зазначеного клопотання,
оскільки як вбачається с пояснень
представника позивача та матеріалів
справи. на теперішній час слідчим
відділом ГУМВС України в Донецькій
області порушено кримінальне
провадження за ознаками злочину
передбаченого ч.1 ст. 191 КК України.

Перевіривши матеріали справи,
вирішивши питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин, суд приходить до
висновку про наступне.

У судовому засіданні встановлено, що
01.08.2012 року ПП «Торгівельна компанія
«Соніка» (поставщик) та ТОВ
«Агро-Луганське» (покупець) уклали
договір поставки №2/12 за умовами якого
поставщик зобов'язався передати у
власність покупця товар (бензин,
дизпаливо, масло, запасні частини до
сільгосптехніки, вугілля), а покупець
прийняти та оплатити цей товар.

Строк дії договору визначений у період
з моменту його підписання до 31.12.2012
року.

Вказаний договір підписаний
директором ТОВ «Агро-Луганське» ОСОБА_4
та директором ПП «Торгівельна компанія
«Соніка» ОСОБА_5

23 березня 2013р. між ПП «Торгівельна
компанія «Соніка» (Кредитор), ТОВ
«Агро-Луганське» (Первісний боржник) та
ТОВ «Южноє» (Новий боржник) був
укладений договір про переведення
боргу.

За умовами цього договору первісний
боржник перевів свій борг на нового
боржника, внаслідок чого новий боржник
замінив первісного боржника як
зобов'язану сторону у договорі
поставки №2/12 від 01.08.2012р. (п.1).

Новий боржник стає зобов'язаний
замість первісного боржника сплатити
за здійснену у 2012 році поставку
паливно-мастильних матеріалів та
запчастини в сумі 125129,19 грн.(п.2)

Згоду Кредитора на переведення боргу в
порядку та на умовах, визначених цим
Договором, одержано шляхом підписання
цього Договору переведення боргу (п.3).

Цей Договір вважається укладеним і
набирає чинності з моменту його
підписання.

Договір про переведення боргу від 23
березня 2013р. підписаний директором ТОВ
«Агро-Луганське» ОСОБА_4 (займав посаду
директора на час укладення спірного
договору), директором ПП «Торгівельна
компанія «Соніка» ОСОБА_5 та директором
ТОВ «Южноє» ОСОБА_6

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 який
займав посаду директора ТОВ
«Агро-Луганське» на час укладення
спірного договору та директор ПП
«Торгівельна компанія «Соніка» ОСОБА_5
уклали договір про переведення боргу
від 23.03.2013р. у результаті зловмисної
домовленості, позивач звернувся до
суду з позовом про визнання цього
договору недійсним на підставі ч.1 ст. 232
ЦК України.

Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити ЦК,
іншим законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК. Зміст правочину не повинен
суперечити положенням також інших,
крім актів цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом згідно
законодавства, що діяло на момент
вчинення правочину.

Приписами ст. 6 ЦК України встановлено,
що сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Аналогічний припис містить
ст. 638 ЦК України.

Згідно з п.8 ст.181 ГК України у разі якщо
сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся).

Приписи ч.1 ст. 628 ЦК України
встановлюють, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Правовідносини, пов'язані з визнанням
правочинів (господарських договорів)
недійсними, регулюються ЦК України, ГК
України, Земельним кодексом України,
Законами України "Про оренду землі",
"Про приватизацію державного майна",
"Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)", "Про
іпотеку", "Про страхування", "Про банки і
банківську діяльність", "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" та іншими
актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України

Статтею 215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Відповідно до якої,
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 232 ЦК України
передбачено, що правочин, який вчинено
внаслідок зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, визнається судом недійсним.

У пункті 3.10. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсним»
від 29 травня 2013 року N 11 зазначається, що
у вирішенні спорів про визнання
правочинів недійсними на підставі
статей 230 - 233 ЦК України господарські
суди повинні мати на увазі, що
відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення для правочину
(наприклад, ненадання технічної чи
іншої документації, в якій описуються
властивості речі).

Зловмисна домовленість - це умисна
змова представника однієї сторони
правочину з другою стороною, внаслідок
чого настають несприятливі наслідки
для особи, від імені якої вчинено
правочин. У визнанні правочину
недійсним з відповідної підстави
доведенню підлягає не наявність волі
довірителя на вчинення правочину, а
існування умислу представника, який
усвідомлює факт вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя,
передбачає настання невигідних для
останнього наслідків та бажає чи
свідомо допускає їх настання.

Доведення того, що правочин вчинено
внаслідок зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною покладається на позивача.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 який
займав посаду директора ТОВ
«Агро-Луганське» на час укладення
спірного договору та директор ПП
«Торгівельна компанія «Соніка» ОСОБА_5
уклали договір про переведення боргу
від 23.03.2013р. у результаті зловмисної
домовленості, позивач звернувся до
суду з даним позовом

Підставою для звернення до суду з
позовом про визнання договору про
переведення боргу від 23.03.2013р недійсним
на підставі ч.1 ст. 232 ЦК України, позивач
визначив зловмисну домовленість
директорів ТОВ «Агро-Луганське» та ПП
«Торгівельна компанія «Соніка».

Позивача вважає доведеним факт
зловмисної домовленості між собою
посадових осіб ТОВ «Агро-Луганське» та
Приватного підприємства «Торгівельна
компанія «Соніка», оскільки ГУМВС
України в Донецькій області порушено
кримінальне провадження №00000745
від 10.04.2014р. за ознаками злочину
передбаченого ч.1 ст. 191 КК України щодо
розкрадання грошових коштів у ході
проведення товарно-грошових операцій
між цими підприємствами.

Проте суд не погоджується із
зазначеними доводами позивача з огляду
на наступне.

Згідно статті 62 Конституції України,
особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Ніхто не зобов'язаний доводити
свою невинуватість у вчиненні злочину.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог, так і заперечень.

Стаття 43 ГПК України встановлює, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів, які б свідчили про
вчинення кримінального правопорушення
посадовими особами ТОВ
«Агро-Луганське» та Приватного
підприємства «Торгівельна компанія
«Соніка» при укладенні спірного
договору. Їх вину не доведено у порядку,
передбаченому Кримінальним
процесуальним Кодексом України і не
встановлено обвинувальним вироком
суду, що набрав законної сили.

Згідно статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене господарський
суд вважає, що позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агро-Луганське» до
Приватного підприємства «Торгівельна
компанія «Соніка» та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Южноє»
про визнання договору недійсним є не
обґрунтованими, не підтвердженими
матеріалами справи, тому не підлягають
задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача, відповідно
до статті 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Агро-Луганське» до відповідача-1
Приватного підприємства «Торгівельна
компанія «Соніка», відповідача-2
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Южноє» про визнання
договору недійсним. - відмовити.

Рішення прийняте у нарадчій кімнаті,
його вступну та резолютивну частини
проголошено у судовому засіданні 19
червня 2014 року.

Повний текст рішення буде складено та
підписано 23 червня 2014 року.

Рішення господарського суду Донецької
області набирає законної сили за
правилами, встановленими частиною 5
статті 85 Господарського
процесуального кодексу України та може
бути оскаржене до Донецького
апеляційного господарського суду в
порядку, передбаченому розділом ХІІ
Господарського процесуального кодексу
України.

Суддя
Е.В. Зекунов