ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.07.2014
Справа № 905/2604/14

Господарський суд Донецької області у
складі судді Зекунова Е.В., при
секретарі Павленко М.С., розглянув
справу за позовом Державного
підприємства "Вугілля України" до
відповідача-1 Державного підприємства
«Сніжнеантрацит», відповідача-2
Публічного акціонерного товариства
«Групова збагачувальна фабрика
«Червона зірка» про стягнення 4491грн. 12
коп.

за участю представників сторін:

від позивача: Загнітка Я.О. за довірен.;

від відповідача-1: Солянік Н.В.

від відповідача-2: Степура Д.А.,
Пржиємський В.В.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Вугілля
України" звернулось до суду з позовною
заявою до відповідача-1 Державного
підприємства «Сніжнеантрацит»,
відповідача-2 Публічного акціонерного
товариства «Групова збагачувальна
фабрика «Червона зірка» про стягнення
4491грн. 12 коп.

В правове обґрунтування позовних
вимог позивач посилався на ст..16, 526, 610,
611, 614, 623 ЦК України, ст. 20, 193, 224, 225, 228 ГК
України.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
пояснив, що ДП "Вугілля України" зазнало
збитків саме з вини відповідачів,
просив задовольнити позов в повному
обсязі.

У письмових запереченнях та у
судовому засіданні відповідач - 1
зазначив, що між ДП "Сніжнеантрацит" та
ТОВ "Донбаський збагачувальний
комбінат" був укладений договір на
переробку. Відповідно до п. 1.1. Договору
Замовник (ДП "Сніжнеантрацит") передає
на переробку Виконавцю (ТОВ "Донбаський
збагачувальний комбінат") рядове
вугілля для збагачення, а Виконавець
приймає вугілля, збагачує його і
передає Замовнику продукти збагачення.
Правонаступником ТОВ "Донбаський
збагачувальний комбінат" є Публічне
акціонерне товариство "Групова
збагачувальна фабрика "Червона зірка".
Таким чином відповідач 1 є власником
вугільної продукції.
Вантажовідправником продукції є ТОВ
"Донбаський збагачувальний комбінат".
Тому слід вважати, що позивачем не
доведено факту вини відповідача-1 у
нерівномірному завантаженні вагонів,
оскільки підприємство відповідача - 1 є
тільки власником вугілля, а не
вантажовідправником, який завантажив
вагони.

Представники Відповідача-2 у судовому
засіданні заперечували проти
задоволення позовних вимог. У
письмових запереченнях відповідач - 2
зазначив, що ТОВ "Донбаський
збагачувальний комбінат"
(правонаступник ПАТ "Групова
збагачувальна фабрика "Червона зірка")
провадила відправку вагонів та його
навантаження згідно вимогам ТУ та
Інструкцією. Зауважень щодо
нерівномірного розподілу маси вантажу
по візкам вагонів від Донецької
залізниці в момент прийняття спірних
вагонів не надходило, відміток у
залізничній квитанції про повернення
вагонів не має. Вважає, що позивач не
надав доказів, що додаткові витрати
настали з вини відправника вантажу.

Заявою від 30.05.2014р. відповідач -2 просив
залучити до розгляду справи на стороні
відповідача ДП «Донецька залізниця», в
якості третьої особи що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору. Суд
відмовив у задоволенні зазначеного
клопотання, оскільки відповідачем 2 не
доведено, що рішення з цього
господарського спору може вплинути на
права або обов'язки ДП «Донецька
залізниця».

Ухвалою господарського суду від
12.06.2014р., за клопотанням представника
відповідача-2 продовжено строк
розгляду спору на 15 днів до 01.07.2014 року.

Перевіривши матеріали справи,
вирішивши питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин, суд приходить до
висновку про наступне.

Судом встановлено, що 01.02.2010 року між
Державним підприємством "Вугілля
України" (покупець) та Державним
підприємством "Сніжнеантрацит"
(постачальник) було укладено договір №
18-10/1-ЕН постачання вугілля, відповідно
до умов якого постачальник
зобов'язався поставити вугільну
продукцію в асортименті, по реквізитах
і з якісними характеристиками,
приведеними у цьому договорі, а
покупець зобов'язався прийняти
вугілля, оплатити його вартість на
умовах, встановлених договором (а.с.16-22).

Згідно п. 1.4. договору, постачальник
гарантує, що вугілля, яке постачається
за договором, знаходиться у його
власності та щодо нього відсутні
майнові права третіх осіб.

Відповідно до п.2.1 договору, вугілля
постачається партіями залізничним
транспортом у відкритих напіввагонах
вантажною швидкістю на умовах DDP
(залізнична станція призначення)
згідно з міжнародними правилами
тлумачення торгівельних термінів
"Інкотермс" в редакції 2000р. за
реквізитами покупця, вказаними в
додатках до договору.

У відповідності до п. 3.1.2 договору,
Постачальник зобов'язаний здійснювати
завантаження вугіллям однорідної
якості всіх вагонів партії та по всій
глибині вагону у справні, очищені від
залишків попереднього вантажу, сміття,
тощо, вагони та у відповідності до
вимог завантаження, що ставляться
Залізницею.

Приймання вугілля по кількості та
якості здійснюється у відповідності з
вимогами Інструкцій держарбітражу при
раді Міністрів СРСР від 15.06.1965р. №П-6 та
від 25.04.1966р. № П-7 з подальшими змінами
та доповненнями, положеннями про
поставку продукції
виробничо-технічного призначення,
затвердженого постановою Ради
Міністрів СРСР від 25.07.1988р. № 888. ДСТУ
4096-2002 "Вугілля буре, кам'яне, антрацит,
горючі сланці та вугільні брикети.
Методи відбору та підготовки проб для
лабораторних випробувань", та/або
іншими нормативними актами України,
ГДК, прийнятими щодо цих питань на
заміну або доповнення вищевказаних в
частині, що не суперечить даному
договору (п. 5.1 договору).

Згідно п. п. 8.3 Договору у випадку
прийняття вугілля якісні показники
якого не відповідають умовам Договору
а також п. 3.1.2. та 3.1.3. Договору,
Постачальник відшкодовує затрати
Покупця та Вантажоотримувача по оплаті
користування вагонами, витрат на
подачу-прибирання вагонів, маневрових
робіт та ін.

Відповідно до п. 10.1 договору, договір
набирає сили з дати його підписання і
діє до повного його виконання.

Додатком №08/10-1 від 30.07.2010р. до Договору
передбачено, що у серпні 2010 року
постачальник зобов'язується
відправити, а постачальник прийняти
вугілля від вантажовідправника ЗФ
«Донбаський збагачувальний комбінат».

Згідно відомостей Державного
підприємства «Інформаційно-ресурсний
центр» (виписка додається), Публічне
акціонерне товариство "Групова
збагачувальна фабрика "Червона зірка"
(ПАТ "ГЗФ "Червона Зірка") є
правонаступником Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Донбаський збагачувальний комбінат"
, місцезнаходження: 86606,
Донецька обл., місто Торез.

На виконання умов укладеного між
позивачем та відповідачем договору №
18-10/1-ЕН у серпні 2010 року Відповідач
поставив за залізничною накладною №
52256552 (вагони №№ 63791644,67849885, 64207053, 65881443,
68778281, 68297464, 65491672) партію вугілля.

Вантажовідправник - ПАТ "ГЗФ "Червона
Зірка".

Вантажоотримувачем вказаної вугільної
продукції є Трипільська ТЕС ВАТ
«Центренерго» згідно договору
поставки укладеного між ДП «Вугілля
України» та ВАТ Державна
енергогенеруюча компанія
«Центренерго» № 01-10/1-ЕН від 01.02.2010р.

Залізничною станцією
«Нижньодніпровський вузол» при
перевірці маси вантажу у вагоні №68297464
(Постачальник ДП «Сніжнеантрацит»,
вантажовідправник ТОВ «Донбаський
збагачувальний комбінат») було
виявлено нерівномірне навантаження на
візки, що засвідчено актом загальної
форми № 955 від 13.09.2010р. (а.с.27).

За змістом акту, вказаний вагон було
затримано на колії станції
Нижньодніпровський вузол у зв'язку
неравномірністю завантаження на візки.
Комерційна несправність усунута.
Простій з вини клієнта. Вагон простояв
з 21 год. 45 хвил. 08.09.2010р. по 12 год. 13.09.2010р.

Внаслідок нерівномірного завантаження
вугільної продукції у вагоні № 68297464, з
Трипільскої ТЕС ВАТ «Центренерго»
залізницею було стягнуто 4491,12грн. з ПДВ
за додаткові послуги, на підтвердження
чого позивачем надано накопичувальну
картку № 17091423 та перелік № 1709.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 17.05.2011р. у справі № 54/77 стягнуто з ДП
«Вугілля України» на користь ВАТ
«Центренерго» 9 059,04 грн. збитків, 102,00
грн. - державного мита, 236,00 грн. - ІТЗ.
Відповідно 9 397,04 грн.

На виконання рішення суду, згідно п.3 ст.
203 ГК України було складено та
підписано 30.09.2011 року за № 2372/02 заяву
про припинення зобов'язань
зарахуванням зустрічних вимог на суму
44 175,74 грн., згідно п.5.1 якої, зобов'язання
ДП «Вугілля України» по виконанню
грошового зобов'язання перед ВАТ
«Центренерго» на підставі рішення суду
№ 54/77 на суму у розмірі 9 397,04 грн. (п.1
заяви) припинено зарахуванням
зустрічних вимог повністю.

Як стверджує позивач, у зв'язку з
нерівномірним завантаженням ЗФ
«Донбаський збагачувальний комбінат»
вугілля у вагоні № 68297464, яке поставлене
ДП "Сніжнеантрацит", ДП "Вугілля
України" зазнало збитків у розмірі 4491
грн.12 коп.

Враховуючи наведене, позивач звернувся
до господарського суду Донецької
області із позовом про стягнення з
відповідачів 1, 2 збитків у сумі 4491 грн.12
коп.

Щодо вимог позивача про стягнення
збитків з вантажовідправника ДП
"Сніжнеантрацит", суд зазначає
наступне.

Спірні відносини, що склалися між
сторонами, регулюються, зокрема,
Цивільним кодексом України та
Господарським кодексом України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
відшкодування збитків.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу
України встановлено, що збитками
визначаються втрати, яких особа
зазнала у зв'язку із знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права, а
також доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є
склад правопорушення, який включає
наступні фактори:

- наявність реальних збитків;

- вина заподіювача збитків;

- причинний зв'язок між діями або
бездіяльністю винної особи та
збитками.

Збитки - це витрати, зроблені
управленою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною у
відповідності до ст. 224 Господарського
кодексу України.

Статтею 225 Господарського кодексу
України визначений вичерпний перелік
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення, зокрема:
вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства; додаткові
витрати (штрафні санкції, сплачені
іншим суб'єктам, вартість додаткових
робіт, додатково втрачених матеріалів
тощо), понесені стороною, яка зазнала
збитків внаслідок порушення
зобов'язання другою стороною;
неодержаний прибуток (втрачена вигода),
на який сторона, яка зазнала збитків,
мала право розраховувати у разі
належного виконання зобов'язання
другою стороною; матеріальна
компенсація моральної шкоди у
випадках, передбачених законом,
вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства.

Проте, позивачу потрібно довести суду
факт заподіяння йому збитків, розмір
зазначених збитків та докази
невиконання зобов'язань та
причинно-наслідковий зв'язок між
невиконанням зобов'язань та
заподіяними збитками. При визначенні
розміру збитків, заподіяних порушенням
господарських договорів, береться до
уваги вид (склад) збитків та наслідки
порушення договірних зобов'язань для
підприємства. Тоді як відповідачу
потрібно довести відсутність його вини
у спричиненні збитків позивачу.

Позивач при зверненні до суду із
позовом, зокрема зазначав, що нібито
поніс збитки через невиконання ДП
"Сніжнеантрацит" пункту 3.1.2 умов
договору поставки №18-10/1-ЕН, за змістом
якого Постачальник зобов'язаний
здійснювати завантаження вугіллям
однорідної якості всіх вагонів партії
та по всій глибині вагону у справні,
очищені від залишків попереднього
вантажу, сміття, тощо, вагони та у
відповідності до вимог завантаження,
що ставляться Залізницею.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивач не довів належними та
допустимими засобами доказування факт
того, що ДП "Сніжнеантрацит" діяв як
вантажовідправник та здійснив
завантаження у вагон № 68297464 в
порушення вимог, що ставляться
Залізницею. Інших фактів та будь-яких
доказів невиконання відповідачем
зобов'язань за Договором № 18-10/1-ЕН,
позивач суду не надав.

Посилання позивача на рішення
господарського суду м. Києва від 17.05.2011
р. у справі № 54/77 суд не приймає до уваги
оскільки вказаними рішеннями
встановлено, що вантажовідправником по
спірній партії вугілля є саме ЗФ
«Донбаський збагачувальний комбінат»,
тобто відповідач - 2.

Оскільки відповідач - 1 ДП
"Сніжнеантрацит", у даній справі, не є
вантажовідправником за спірною
відправкою, суд дійшов висновку про не
доведення позивачем складової збитків
за нерівномірне завантаження вагона №
68297464, які спричинені позивачу саме з
вини ДП "Сніжнеантрацит".

Стягнення з відповідача-1 збитків за
іншим рішенням суду не може вважатися
тим фактом, що не потребує доказуванню
за загальними правилами цивільного та
господарського законодавства,
оскільки господарським судом м. Києва
розглядався спір за умовами іншого
договору поставки.

На підставі вищевикладеного суд
відмовляє у задоволенні позову в
частині стягнення збитків з
відповідача - 1 ДП "Сніжнеантрацит".

Щодо вимог позивача про стягнення
збитків з вантажовідправника ПАТ "ГЗФ
"Червона Зірка", суд зазначає наступне.

Позивач при зверненні до суду із
позовом, зазначав, що нібито поніс
збитки через невиконання ПАТ "ГЗФ
"Червона Зірка" вимог Технічних умов,
внаслідок чого відбулось нерівномірне
завантаження вугілля у вагоні № 68297464.

Судом встановлено, що додатком №08/10-3
від 30.07.2010р. до Договору № 18-10/1-ЕН
передбачено, що у серпні-вересні 2010
року постачальник зобов'язується
відправити, а постачальник прийняти
вугілля від вантажовідправника ЗФ
«Донбаський збагачувальний комбінат»,
правонаступником якого є ПАТ "ГЗФ
"Червона Зірка".

Спірні відносини, що склалися між
позивачем та вантажовідправником - ПАТ
"ГЗФ "Червона Зірка", регулюються,
зокрема, Цивільним кодексом України,
Господарським кодексом України,
Статутом залізниць України.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 Цивільного
кодексу України та ч. 1 ст. 307
Господарського кодексу України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

За змістом ст. 307 Господарського
кодексу України, ст. 909 Цивільного
кодексу України договір перевезення
вантажу укладається в письмовій формі.
Укладення договору перевезення
вантажу підтверджується складенням
перевізного документа (транспортної
накладної, коносамента тощо)
відповідно до вимог законодавства.
Перевізники зобов'язані забезпечувати
вантажовідправників бланками
перевізних документів згідно з
правилами здійснення відповідних
перевезень.

Відповідно до ч. 1 ст. 918 Цивільного
кодексу України завантаження
(вивантаження) вантажу здійснюється
організацією, підприємством
транспорту або відправником
(одержувачем) у порядку встановленому
договором, із додержанням правил,
встановлених транспортними кодексами
(статутами), іншими нормативно
правовими актами та правилами, що
видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 908 Цивільного кодексу
України загальні умови перевезення
визначаються цим Кодексом, іншими
законами, транспортними кодексами
(статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і
багажу окремими видами транспорту, а
також відповідальність сторін щодо цих
перевезень встановлюються договором,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Стаття 307 Господарського кодексу
України також встановлює, що умови
перевезень вантажів окремими видами
транспорту, а також відповідальність
суб'єктів господарювання за цими
перевезеннями визначаються
транспортними кодексами,
транспортними статутами та іншими
нормативно-правовими актами.

Статтею 6 Статуту залізниць України
встановлено, що накладна - основний
перевізний документ встановленої
форми, оформлений відповідно до цього
Статуту та Правил перевезення вантажу
і наданий залізниці відправником разом
з вантажем. Накладна є обов'язковою
двосторонньою письмовою формою угоди
на перевезення вантажу, яка
укладається між відправником та
залізницею на користь третьої
сторони-одержувача.

Відповідно до п. 2.1 розділу 2 Правил
оформлення перевізних документів,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України 21.11.2000р. №644 (у
редакції наказу Міністерства
інфраструктури України від 08.06.2011р. №138)
відправник заповнює відповідні графи
накладної згідно з додатком 3 до цих
Правил.

Пунктом 2.3. Правил визначено, що у графі
55 "Правильність внесення відомостей
підтверджую" представник відправника
вказує свою посаду, розписується,
засвідчуючи правильність відомостей,
указаних ним у перевізному документі.

Згідно зі статтею 24 Статуту залізниць
України вантажовідправники несуть
відповідальність за всі наслідки
неправильності, неточності або
неповноти відомостей, зазначених ними
у накладній.

Статтею 32 Статуту залізниць України
встановлено, що відправник
зобов'язаний підготувати вантаж з
урахуванням його схоронності під час
транспортування і здійснювати
навантаження з виконанням технічних
умов. Вантажі повинні завантажуватись
без перевищення вантажопідйомності
вагона.

Відповідно до п. 4 Правил приймання
вантажів до перевезення відправник
зобов'язаний підготувати вантаж до
навантаження відповідно до вимог, які
забезпечували б збереження його на
всьому шляху перевезення та екологічну
безпеку і захист навколишнього
природного середовища згідно з
законодавством. Дрібні місця штучних
вантажів відправник повинен об'єднати
в більші.

Згідно з абз. 3 п. 5 Правил перевезення
вантажів у вагонах відкритого типу
поверхня вантажу у всіх випадках
розрівнюється і ущільнюється. Для
розрівнювання і ущільнення вантажу
відправник може використовувати
механізовані установки та інші
пристрої.

В Додатку 14 Угоди про міжнародне
залізничне вантажне сполучення
"Правила розміщення і кріплення
вантажів у вагонах і контейнерах"
встановлено, що вантажі повинні
розміщуватись і кріпитись у вагонах
при перевезенні рівномірно по усім
візкам, згідно умов підпункту 4.3 пункту
4 глави 1.

Із даних залізничної накладної
вбачається, що навантаження вагону
здійснювалось засобами відправника
(відповідача-2 у справі), правильність
внесених до накладної відомостей
підтвердив своїм підписом представник
вантажовідправника, у відповідності до
п.2.3 Правил оформлення перевізних
документів (затверджених наказом
Міністерства транспорту України від 21
листопада 2000р. N644, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 24.11.2000р.
за № 863/5084).

Крім того, у розділі №3 залізничної
накладної №52256552 зазначено, вантаж у
цьому вагоні було розміщено і
закріплено правильно, згідно з
вимогами Технічних умов (а.с.25).

Обставини, що можуть бути підставою для
матеріальної відповідальності
залізниці, вантажовідправника,
вантажоодержувача, пасажирів під час
залізничного перевезення,
засвідчуються комерційним актом або
актами загальної форми, які складають
залізничні станції (п. 129 Статуту
залізниць України).

Згідно з ч. 3 Правил складання актів,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 28.05.2002 № 334, акти
загальної форми складаються для
засвідчення обставин, що виникли в
процесі перевезення вантажу, багажу та
вантажобагажу і можуть бути підставою
для матеріальної відповідальності;
один примірник акту загальної форми
додається до перевізних документів,
якими згідно статуту залізниць України
є накладні та інші залізничні
документи на вантаж, а другий екземпляр
залишається на станції, яка його
склала.

Так, з акту загальної форми №955
від 13.09.2010 року та накопичувальної
картки № 17091423 вбачається, що з рахунку
Трипільскої ТЕС залізницею були
стягнуті наступні платежі пов'язані з
усуненням нерівномірного завантаження
за візками, а саме:

плата за користування вагонами - 1246
грн.20 коп.;

маневрова робота - 1170 грн. 40 коп.;

збір за зберігання вантажу - 1104 грн.;

за зважування вантажу - 150 грн. 40 коп.;

за заповнення документів та документи -
15 грн. 90 коп.;

плата за бланки - 2 грн. 70 коп.;

за повідомлення одержувача телеграфом
- 53 грн.

Загальна сума платежів - 3742 грн. 60 коп.,
що разом з ПДВ складає 4491,12 грн.

Як вже було зазначено судом,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивачу потрібно довести суду факт
заподіяння йому збитків, розмір
зазначених збитків та докази
невиконання зобов'язань та
причинно-наслідковий зв'язок між
невиконанням зобов'язань та
заподіяними збитками. При визначенні
розміру збитків, заподіяних порушенням
господарських договорів, береться до
уваги вид (склад) збитків та наслідки
порушення договірних зобов'язань для
підприємства.

Визначаючи розмір збитків позивач
вказав, що до складу понесених ним
витрат входять плата за користування
вагонами, маневрова робота, збір за
зберігання вантажу, плата за
зважування вантажу, за заповнення
документів та вартість документів,
плата за бланки, за повідомлення
одержувача телеграфом.

Статтею 119 Статуту залізниць України
встановлено, що за користування
вагонами і контейнерами залізниці
вантажовідправниками,
вантажоодержувачами, власниками
під'їзних колій, портами,
організаціями, установами, громадянами
- суб'єктами підприємницької
діяльності вноситься плата. Порядок
визначення плати за користування
вагонами (контейнерами) та звільнення
вантажовідправника від зазначеної
плати у разі затримки забирання
вагонів (контейнерів), що виникла з вини
залізниці, встановлюється Правилами.

Відповідно до п. 2 Правил користування
вагонами і контейнерами, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України від 25.02.1999 року № 113, за
користування вагонами і контейнерами
вантажовідправники,
вантажоодержувачі, власники під'їзних
колій, порти, організації, установи,
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності (далі -
вантажовласники) вносять плату.

Згідно з п. 3 розділу 2 Правил
користування вагонами та контейнерами
облік часу користування вагонами і
контейнерами та нарахування плати за
користування ними провадиться на
станціях відправлення та призначення
за відомістю плати за користування
вагонами форми ГУ-46 (додаток 1).

В даному випадку відомість плати за
користування вагонами форми ГУ-46 в
матеріалах справи відсутня. Саме така
відомість може виступати належним
підтвердженням тривалості
користування вагонами та розрахунку
плати за користування вагонами.

Тобто позивачем не підтверджено
належними доказами обґрунтованість
нарахування відповідачу плати за
користування вагоном № 68297464 у розмірі
1246 грн.20 коп. без ПДВ.

Крім того, позивачем жодним чином не
обґрунтована необхідність затримання
вагону № 68297464 на проміжній станції
протягом 110 год. 15 хвил. у період з
08.09.2010р. по 13.09.2010р.

Згідно з п. 4.3 розділу 3 Тарифного
керівництва збір за маневрову роботу
нараховується відповідно до п. 1.8.

За змістом цього пункту збір за
маневрову роботу нараховується у разі,
якщо ця послуга надається на вимогу
власника під'їзної колії,
вантажовласника або порту.

Матеріалами справи не підтверджується
звернення власника під'їзної колії або
вантажовласника до залізниці з вимогою
про проведення маневрових робіт, тому
нарахування вантажовідправнику плати
за маневрові роботи у розмірі 1170 грн. 40
коп. без ПДВ є безпідставним.

Крім того, позивачем не доведено, що
саме така ставка збору повинна
застосовуватись і до маневрових робіт,
які залізниця вимушена робити з вини
вантажовідправника.

Згідно зі ст. 46 Статуту залізниць
України вантажі, що прибули,
зберігаються на станції безкоштовно
протягом доби. Цей термін обчислюється
з 24-ої години дати вивантаження вантажу
(контейнера) засобами залізниці або з
24-ої години дати подачі вагонів під
вивантаження засобами одержувача. За
зберігання вантажу на станції понад
зазначений термін справляється плата,
встановлена тарифом.

Відповідно до п. 8 Правил зберігання
вантажів збір за зберігання вантажів у
вагонах (контейнерах) у разі затримки
їх з вини одержувача (відправника)
після закінчення терміну безоплатного
зберігання сплачується незалежно від
місця затримки (на станції призначення
та на підходах до неї, на прикордонних,
припортових станціях тощо).

Позивачем не наведено обставин, які б
свідчили про необхідність затримки
вагонів для контрольного зважування та
усунення нерівномірного завантаження
на період, що перевищує одну добу, саме
з вини вантажовідправника чи
одержувача. Положення вказаного пункту
також не доводять, що саме
вантажовідправник повинен сплачувати
збір за зберігання вантажу у разі його
затримки.

Тому вимоги про стягнення з
відповідача плати за зберігання
вантажу у розмірі 1104 грн. без ПДВ,
нарахованої позивачем відповідно до
акту загальної форми №955 задоволенню
не підлягають.

Позивачем пред'явлений до стягнення
збір за телеграфне повідомлення в сумі
53 грн., проте в матеріалах справи
відсутні докази направлення на адресу
відповідача-2 або вантажоотримувача
такого повідомлення.

Передбачений п. 14 таблиці 2 пункту 9
розділу 2 Тарифного керівництва № 1
збір за телеграфне повідомлення
справляється лише при наявності вимоги
про таке повідомлення.

Приймаючи до уваги те, що позивачем не
надано доказів направлення телеграми
відповідачеві-2, суд вважає, що підстав
для стягнення вартості телеграми у
розмірі 53 грн. (без ПДВ), нарахованої в
якості збору, відповідно до Тарифного
керівництва № 1 немає, тому суд залишає
без задоволення позовну вимогу в цій
частині.

За змістом ст.ст 13, 14 Статуту залізниць
України для зважування вантажів,
багажу і вантажобагажу (товаробагажу)
використовуються вагонні, вантажні,
елеваторні та інші ваги.

Ваги і вагові прилади підлягають
обов'язковій державній повірці і
тавруванню в установленому порядку.
Зважування вантажів на несправних
вагах, а також на вагах з простроченими
термінами повірки і таврування не
дозволяється.

Відповідно до п. 4.4 Тарифного
керівництва № 1 збір за зважування не
нараховується за контрольні перевірки
маси вантажу, визначеної
вантажовідправником (стаття 24 Статуту
залізниць України).

Позивачем не надано суду доказів, які
свідчать про обґрунтованість
нарахування відповідачу збору за
зважування у сумі 150 грн. 40 коп. оскільки
в матеріалах справи відсутні докази
проведення залізницею такого
зважування вантажу у вагоні № 68297464.
Крім того, позивачем нормативно та
документально не доведено обов'язку
відправника оплатити вартість такої
послуги.

Позивачем також не доведено обов'язку
відправника оплатити вартість бланка
досильної накладної та обов'язку
оплатити її оформлення, оскільки сам
факт оформлення залізницею
перевізного документа на досилання
вантажу не підпадає під визначення
наслідків, обов'язок нести
відповідальність за які унормована
Статутом залізниць України та
покладається на вантажовідправника.

Посилання позивача на рішення
господарського суду м. Києва від 17.05.2011
р. у справі № 54/77 суд не приймає до уваги
оскільки вказаними рішеннями не
встановлено, що нерівномірне
завантаження вугілля у вагон № 68297464
було здійснено вантажовідправником -
ЗФ «Донбаський збагачувальний
комбінат». В мотивувальній частині
цього рішення зазначено лише про
виявлення факту нерівномірного
завантаження цього вагону на станції
«Нижньодніпровський вузол».

Стягнення з позивача збитків за іншим
рішенням суду не може вважатися тим
фактом, що не потребує доказуванню за
загальними правилами цивільного та
господарського законодавства,
оскільки господарським судом м. Києва
розглядався спір за умовами іншого
договору поставки.

На підставі вищевикладеного суд
відмовляє у задоволенні позову в
частині стягнення збитків з
відповідача - 2 ПАТ "ГЗФ "Червона Зірка".

За змістом статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене господарський
суд вважає, що позовні вимоги "Вугілля
України" є необґрунтованими та не
підтверджуються матеріалами справи,
тому задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача, відповідно
до статті 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Державного
підприємства "Вугілля України" до
відповідача-1 Державного підприємства
«Сніжнеантрацит», відповідача-2
Публічного акціонерного товариства
«Групова збагачувальна фабрика
«Червона зірка» про стягнення 4491грн. 12
коп. - відмовити.

Рішення прийняте у нарадчій
кімнаті, його вступну та резолютивну
частини проголошено у судовому
засіданні 1 липня 2014 року.

Повний текст рішення складено та
підписано 4 липня 2014 року.

Рішення господарського суду Донецької
області набирає законної сили за
правилами, встановленими частиною 5
статті 85 Господарського
процесуального кодексу України та може
бути оскаржене до Донецького
апеляційного господарського суду в
порядку, передбаченому розділом ХІІ
Господарського процесуального кодексу
України.

Суддя
Е.В. Зекунов