ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" червня 2014 р.Справа № 916/1655/14

За позовом Товариство з обмеженою
відповідальністю "Джерело";

до відповідача Публічне акціонерне
товариство "Комерційний банк
"ІНВЕСТБАНК"

про визнання частково недійсним
кредитного договору

Суддя Гуляк Г.І.

Представники:

Від позивача: Швець К.О. - за дорученням;

Від відповідача: Вуж Д.В. - за
дорученням;

Суть спору: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Джерело" звернулось
до господарського суду Одеської
області з позовом про визнання
частково недійсним кредитного
договору укладеного між Публічним
акціонерним товариством "Комерційний
банк "ІНВЕСТБАНК" та ТОВ „Джерело", а
саме: п.3.4,пп.3.4.1, 3.4.2, 3.4.3, п.3.5, п.5.10, п.5.15,
п.5.23, п.6.3, п.6.4, п.6.6, п.6.7, п.6.9 Кредитного
договору №41-12 від 18.05.2012 року.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на Закон України
„Про страхування, Закон України „Про
банки і банківську діяльність", Закон
України „Про „Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні", крім того на
Цивільний та Господарський кодекс
України.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 5 травня 2014 року порушено
провадження по справі № 916/1655/14 за даним
позовом, розгляд справи призначено на 26
травня 2014 року.

Представник відповідача 26 червня 2014
року надав відзив на позовну заяву в
якому вимоги позивача не визнає та
просить суд у задоволенні позову
відмовити повністю, з підстав
викладених у відзиві.

Представник позивача звернувся до суду
з клопотанням про витребування доказів
від 12.06.2014 року, вказане клопотання було
задоволено судом та витребувано у
відповідача усі додаткові угоди до
кредитного договору №41-12 від 18.05.2012
року.

На виконання ухвали представник
відповідача 19.06.2014 року надав належним
чином засвідченні копії витребуваних
угод, крім того відповідачем надано
довідку згідно якої загальна
заборгованість позивача за кредитним
договором №41-12 від 18.05.2012 року складає 1
561 327,47 гривень за кредитом, 128 958,82
гривни відсотки за користування
кредитом у період з 21.01.2014 року по 20.05.2014
року, а згідно графіку заборгованість
за кредитом складає 81 327,47 гривень
починаючи з 28.09.2013 року по 28.05.2014 року за
вказаний період позивачем сплачено
лише 8 627,53 гривни.

Крім того представник відповідача
звернув увагу суду на те, що позивачем
порушені п.3.4.1 п.3.4.5 та розділ 4 договору,
а саме позивач не подовжив строк дії
договору страхування, щодо здійснення
оцінки майна, наданого в якості
забезпечення зобов'язання за кредитним
договором та не надано фінансову
звітність за 4 квартал 2013 року та 1
квартал 2014 року.

Представник позивача у судове
засідання з'явився, позов підтримує.

Представник відповідача у судове
засідання з'явився, вимоги позивача не
визнає та просить суд у задоволенні
позову відмовити повністю.

Згідно із приписами ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні оголошено вступну і
резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

18 травня 2012 року між Публічним
акціонерним товариством "Комерційний
банк "ІНВЕСТБАНК" /надалі Банк -
позивач/ та Товариство з обмеженою
відповідальністю «Джерело» /надалі
позичальник - відповідач/ був укладений
кредитний договір № 41-12, за умовами
якого Банк надав Позичальнику кредит у
вигляді не відновлювальної кредитної
лінії у сумі 1600000 гривень на придбання
сировини, паливно - мастильних
матеріалів, обладнання та іншого,
строком до 17 травня 2017 року, зі сплатою
25% річних за весь період користування
кредитом.

Зі змісту позовної заяви та і ході
розгляду справи на думку позивача
пункти: п. 3.4 Договору Позичальник
зобов'язується забезпечити
страхування предмету іпотеки/застави
на його заставну вартість, на користь
Банку від ризиків випадкового
знищення, випадкового пошкодження або
псування не пізніше 18.05.2012р., а також
надати в цей же термін Банку договір
страхування та докази сплати
страхового платежу; підпункт 3.4.1 У разі
якщо строк дії договору страхування
менший ніж строк дії кредитного
договору, то не пізніше ніж за один
місяць до закінчення строку дії
зазначеного договору страхування
Позичальник зобов'язаний забезпечити
подовження строку його дії у
встановленому законом порядку та
надати Банку докази цього та сплати
страхового платежу не пізніше ніж за
один робочий день до спливу кінцевого
діючого терміну страхування; підпункт
3.4.2. У разі невиконання з будь-яких
обставин Позичальником зобов'язань
щодо забезпечення продовження строку
дії страхування (свідченням чого є
ненадання Позичальником Банку доказів
страхування на наступний період у
встановлений цим договором термін).
Позичальник доручає Банку самостійно
застрахувати предмет застави/іпотеки у
встановленому законом порядку, за
рахунок Позичальника, шляхом списання
(договірного списання) Банком суми
витрат на страхування з рахунків
Позичальника відповідно до п. 5.5. цього
Договору; підпункт 3.4.3.У випадку
відсутності необхідної суми коштів на
рахунках Позичальника та сплати Банком
суми витрат на страхування за рахунок
власних коштів, Позичальник
зобов'язаний відшкодувати витрати
Банку по страхуванню предмету
застави/іпотеки. Списання (договірне
списання) Банком вартості страхування
та/або відшкодування Позичальником
витрат Банку на страхування предмету
застави/іпотеки не звільняє
Позичальника від сплати штрафу за
порушення зобов'язання щодо
безперервності страхування предмету
застави/іпотеки. До повного
виконання Позичальником зобов'язань
за кредитним договором Позичальник
зобов'язується не призначати
будь-яку іншу особу вигодонабувачем за
договором страхування предмету
застави/іпотеки; п. 3.5 Договору,
позичальник зобов'язується за свій
рахунок забезпечити здійснення
актуалізації оцінки (переоцінку) майна,
наданого на забезпечення виконання
цього Договору, шляхом здійснення
оцінки майна сертифікованим
оцінювачем, акредитованим Банком: не
пізніше останнього робочого дня
кожного шостого місяця, починаючи з
місяця укладення договору застави; не
пізніше останнього робочого дня
кожного дванадцятого місяця починаючи
з місяця укладення договору іпотеки; за
вимогою Банку, у строк встановлений
Банком, при суттєвих змінах ринкових
умов продажу майна, що знаходиться в
заставі (іпотеці), а також при
продовженні строку користування
кредитом. Позичальник зобов'язується
надавати Банку оригінал
актуалізованої оцінки не пізніше 5
робочих днів з моменту її виготовлення,
не відповідають вимогам закону та
мають бути визнані судом недійсними,
відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України
«Про страхування», ст. 3, ст. 627 ЦК
України в України, згідно ч. 3 ст. 53, ч.3
ст.55 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність
в Україні».

Також позивач вважає, що п. 5.10 Договору,
позичальник підтверджує, що у випадку
виникнення простроченої
заборгованості за цим договором, все
майно Позичальника, що належить йому на
праві власності, а також будь-яке
незавершене будівництво, замовником за
яким він є, не буде продаватись,
передаватись у заставу, здаватись в
оренду, найм, передаватись для спільної
діяльності без письмової згоди Банку;
п. 5.15 Договору, протягом строку дії
цього договору Позичальник
зобов'язується без попередньої згоди
Банку не виступати гарантом,
поручителем (у тому числі, майновим
поручителем - щодо застави/іпотеки) по
зобов'язаннях третіх осіб, вказані
пункти суперечать нормам закону, а саме
ч.2 ст. 91 ЦК України, де визначено, що
цивільна правоздатність юридичної
особи може бути обмежена лише за
рішенням суду.

На думку позивача п. 5.23 Договору,
позичальник зобов'язується
забезпечити щомісячні надходження
коштів на свій поточний рахунок у Банку
в розмірі не менш 100% від суми наданого
кредиту, також суперечить ч.2 ст. 91 ЦК
України, де визначено, що цивільна
правоздатність юридичної особи може
бути обмежена лише за рішенням суду.
Крім того, всупереч ч. 3 ст. 53 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» банкам забороняється
укладати договори з метою обмеження
конкуренції та монополізації умов
надання кредитів, інших банківських
послуг, встановлення процентних ставок
та комісійної винагороди. Банку
забороняється вчиняти будь-які дії
щодо впровадження у своїй практиці
недобросовісної конкуренції. Згідно
ст. 44 ГК України підприємництво
здійснюється на основі: вільного
вибору підприємцем видів
підприємницької діяльності;
самостійного формування підприємцем
програми діяльності, вибору
постачальників і споживачів продукції,
що виробляється, залучення
матеріально-технічних, фінансових та
інших видів ресурсів, використання
яких не обмежено законом, встановлення
цін на продукцію та послуги відповідно
до закону; вільного найму підприємцем
працівників; комерційного розрахунку
та власного комерційного ризику;
вільного розпорядження прибутком, що
залишається у підприємця після сплати
податків, зборів та інших платежів,
передбачених законом; самостійного
здійснення підприємцем
зовнішньоекономічної діяльності,
використання підприємцем належної
йому частки валютної виручки на свій
розсуд.

Пункт 6.3 Договору, яким передбачено, що
за невиконання п.п. 3.3, 5.13,5.16, 5.17, 5.18.
5.19,5.21, 5.22 цього договору Банк вправі
стягнути з Позичальника штраф у
розмірі 5 % від суми отриманого кредиту,
але не більш ніж 5000 гривень за кожний
факт порушення. За невиконання п.5.23
цього договору Банк вправі стягнути з
Позичальника штраф у розмірі 10% від
суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання, але не більш
ніж 50000 грн. За невиконання п.п. 3.4, 3.4.1,
3.4.2, 3.4,3, 3.4.4, 3.5, 3.6 , 3.7 цього договору Банк
вправі стягнути з Позичальника штраф у
розмірі 10% від суми отриманого кредиту,
п.6.4 Договору, за невиконання положень
розділу 4 цього договору Банк вправі
стягнути з Позичальника штраф у
розмірі 5 % від суми отриманого кредиту,
але не більш ніж 5000 гривень за кожний
факт порушення та п.6.6 Договору, яким за
порушення п.ц.5.9, 5.10, 5.15 цього договору
Банк вправі стягнути з Позичальника
суму прямих збитків, заподіяних Банку
невиконанням зобов'язання, а також суму
упущеної вигоди та п. 6.7 Договору, у
випадку звернення Позичальника щодо
закриття поточного рахунка. Банк
задовольняє його клопотання при
повному виконанні всіх зобов'язань за
кредитним договором, також п.6.9
Договору, позичальник несе ризик зміни
обставин, якими Позичальник керувався
при укладенні з Банком цього договору (
у тому числі, але не виключно, у випадку
зміни курсів валют до гривні,
встановлених НБУ, індексу інфляції,
зміни діючого законодавства і таке
інше).

Позивач вважає, що вказані вище пункти
кредитного договору є нікчемними
відповідно до ч. 2 ст. 207 ГК України,
згідно якої - недійсною може бути
визнано також нікчемну умову
господарського зобов'язання, яка
самостійно або в поєднанні з іншими
умовами зобов'язання порушує права та
законні інтереси другої сторони або
третіх осіб. Нікчемними визнаються,
зокрема, такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Представник позивача звертає увагу
суду на той факт, що на підставі
вищеперелічених пунктів кредитного
договору Відповідач, діючи
недобросовісно, вимагає сплати
непомірно великі санкції, чим
унеможливлює належне виконання
кредитного договору, що і стало
підставою для звернення до
господарського суду Одеської області
за захистом свого порушеного права.

Відповідач не погоджуючись з вимогами
позивача надав відзив на позовну заяву,
в якій зазначає що кредитний договір
відповідає усім вимогам закону та
погодження позивача з усіма умовами
при укладені договору, оскільки на
протязі двох років позивач виконував
умови договору, а саме було здійснено
страхування комплексу будівель та
споруд які належать ТОВ „Джерело", що
підтверджується договором серії
№029/000/126 добровільного страхування
майна від 18 травня 2012 року укладеного з
ПАТ „Українська пожежно-страхова
компанія" зі строком до 18.05.2013 року та
договором серії МЗ №029/000/109
добровільного страхування майна від 16
травня 2013 року, за умовами якого строк
дії припиняє дію о 24 годині 00 хвилин
останнього дня оплаченого періоду
страхування згідно з п.10 договору, п.11.4.
Крім того ще укладалися договори серії
МЗ №029/000/110 від 16 травня 2013 року та
серії МЗ №029/000/127 від 18 травня 2012 року.
Усі посилання позивача на норми
діючого законодавства є
безпідставними та на підставі
наведених норм неможливо визнати
частково недійсними окремі пункти
договору.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, надані під час судового
розгляду, проаналізувавши наявні у
справі докази та давши їм правову
оцінку, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (в т.ч. іноземні),
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи та у
встановленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду відповідно до
встановленої підвідомчості
господарських справ за захистом своїх
порушених прав і охоронюваних законом
інтересів.

Завданням суду при здійсненні
правосуддя, в силу вимог ст. 2 Закону
України "Про судоустрій України" є,
зокрема, захист гарантованих
Конституцією України та законами, прав
і законних інтересів юридичних осіб.

Встановивши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд з'ясовує наявність чи
відсутність факту порушення або
оспорення і відповідно ухвалює рішення
про захист порушеного права або
відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

18 травня 2012 року між Публічним
акціонерним товариством "Комерційний
банк "ІНВЕСТБАНК" /надалі Банк -
позивач/ та Товариство з обмеженою
відповідальністю «Джерело» /надалі
позичальник - відповідач/ був укладений
кредитний договір № 41-12, за умовами
якого Банк надав Позичальнику кредит у
вигляді не відновлювальної кредитної
лінії у сумі 1600000 гривень на придбання
сировини, паливно - мастильних
матеріалів, обладнання та іншого,
строком до 17 травня 2017 року, зі сплатою
25% річних за весь період користування
кредитом.

Відповідач свої зобов'язання за
договором виконав належним чином
надавши позивачу кредит у сумі 1 600 000
гривень, а позивач прийняв кредитні
кошти на почав виконання своїх
зобов'язань за кредитним договором,
належним чином здійснив оцінку та
уклав договори добровільного
страхування майна серії МЗ №029/000/110 від
16 травня 2013 року та серії МЗ №029/000/127
від 18 травня 2012 року, серії №029/000/126 від
18 травня 2012 року та серія МЗ №029/000/109.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України визначені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: 1) зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу.

Зазначене цілком кореспондується зі
ст. 207 Господарського кодексу України,
відповідно до якої господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Отже, відповідність змісту правочину
Цивільному та Господарському кодексам
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства є однією з
необхідних умов визнання останнього
дійсним, натомість його суперечність
зазначеним вимогам і є підставою для
визнання такого договору недійсним.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України встановлено, що однією
із підстав виникнення цивільних прав
та обов'язків є договір, а в силу вимог
ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу
України, відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

При цьому, частиною 3 статті 6 цього
кодексу передбачено, що сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

З огляду на викладене, враховуючи, що
позивач при укладанні кредитного
договору №41-12 від 18 травня 2012 року діяв
з власної волі та погодив всі вказані у
даному правочині умови, шляхом
підписання зазначеного договору без
відповідного протоколу розбіжностей,
суд доходить висновку, що ТОВ „Джерело"
прийняло положення даного договору та
погодилось з його умовами без будь-яких
заперечень.

Між тим, позивачем, в порушення
вищевказаних норм, не доведено
належним чином та яким саме нормам
діючого законодавства суперечать п.п.
3.4., 3.4.1., 3.4.2., 3.4.3., 3.5. Кредитного договору
щодо страхування та актуалізації
оцінки заставленого майна, суд
зазначає, що добровільне страхування -
це страхування, яке здійснюється на
основі договору між страхувальником і
страховиком.

Частиною ч.3 ст.53 ЗУ «Про банки і
банківську діяльність», передбачено,
що банку забороняється вчиняти
будь-які дії щодо впровадження у своїй
практиці недобросовісної конкуренції
та ч. 3 ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську
діяльність», зазначено, що банкам
забороняється вимагати від клієнта
придбання будь-яких товарів чи послуг
від банку або спорідненої чи пов'язаної
особи банку, як обов'язкову умову
надання банківських послуг.

Сторони договору на проведення оцінки
майна (замовник, платник) мають право
вільного вибору суб'єкта оціночної
діяльності - суб'єкта господарювання
за умови виконання вимог, встановлених
статтями 8 та 9 Закону, що передбачено ч.
ч.3 ст. 11 ЗУ «Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність
в Україні».

Всі вказані норми жодним чином не
вказують на недійсність п.п. 3.4., 3.4.1.,
3.4.2., 3.4.3., 3.5. Кредитного договору, а
навпаки, спростовують твердження
позивача. Кредитний договір №41-12 не
містить пунктів які б зобов'язували
позивача укласти договір страхування
заставленого майна у конкретного
страховика.

Посилання позивача на ч.3 ст. 55 ЗУ «Про
банки і банківську діяльність» є
безпідставним, оскільки позивачем не
тільки не доведений факт вимоги за
Кредитним договором Відповідача до
Позивача на придбання будь-яких
товарів чи послуг від банку або від
споріднених чи пов'язаних осіб банку,
як обов'язкової умови надання
банківських послуг, а взагалі не
зазначені найменування/ПІБ таких
споріднених/пов'язаних осіб.

Згідно ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську
діяльність», споріднена особа -
юридична особа, яка має спільних з
банком власників істотної участі, а
відповідно до ч.2 ст. 52 ЗУ «Про банки і
банківську діяльність», для цілей
цього Закону пов'язаними особами є:
керівники банку, керівник служби
внутрішнього аудиту, керівники та
члени комітетів правління банку; особи,
які мають істотну участь у банку;
керівники юридичних осіб, які мають
істотну участь у банку; керівники та
контролери споріднених осіб банку;
керівники та контролери афілійованих
осіб банку; афілійовані особи банку;
споріднені особи банку; асоційовані
особи будь-якої фізичної особи,
зазначеної в пунктах 1 - 5 цієї частини;
юридичні особи, у яких асоційовані
особи, визначені в пункті 8 цієї
частини, є керівниками або
контролерами.

Відповідно до ст.1 ЗУ "Про захист від
недобросовісної конкуренції",
недобросовісною конкуренцією є
будь-які дії у конкуренції, що
суперечать торговим та іншим чесним
звичаям у господарській діяльності.
Недобросовісною конкуренцією є дії у
конкуренції, зокрема визначені главами
2-4 цього Закону. Ознакам дій визначених
у вищезгаданих главах 2-4 ЗУ "Про захист
від недобросовісної конкуренції", не
відповідає, як жоден з пунктів
Кредитного договору, так і діяльність
Відповідача у цілому, що в свою чергу
спростовує необґрунтоване посилання
Позивача на невідповідність положень
Кредитного договору частині 3 статті 53
ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

При укладені Кредитного договору
сторони в добровільному порядку
погодили всі істотні та інші умови, у
тому числі п.3.5. договору, зобов'язання
Позивача забезпечити здійснення
актуалізації оцінки майна
сертифікованим оцінювачем,
акредитованим Відповідачем.
Акредитація незалежних оцінювачів
майна - це процедура встановлення
ділових відносин між банком та
суб'єктами оціночної діяльності. У
процесі акредитації банк
документально засвідчує
компетентність суб'єкта оціночної
діяльності та його право здійснювати
оцінку застави для банку.

Згідно ч.6 ст.5 ЗУ «Про іпотеку»,
вартість предмета іпотеки
визначається за згодою між

іпотекодавцем і іпотекодержателем або
шляхом проведення оцінки предмета
іпотеки вдповідним суб'єктом оціночної
діяльності у випадках, встановлених
законом або

договором.

Відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ «Про іпотеку»,
іпотекодавець зобов'язаний
застрахувати предмет іпотеки на його
повну вартість від ризиків випадкового
знищення, випадкового пошкодження або
псування, якщо іпотечним договором цей
обов'язок не покладено на
іпотекодержатель.

Також згідно ч. 1 ст.10 ЗУ «Про заставу»,
якщо предмет застави не підлягає
обов'язковому страхуванню, він може
бути застрахований за згодою сторін на
погоджену суму, але не більшу за його
ринкову вартість та частиною ч.3 ст.12 ЗУ
«Про заставу», при укладанні договору
застави за згодою сторін або на вимогу
однієї із сторін може бути проведена
аудиторська перевірка достовірності
та повноти балансу або фінансового
стану відповідної сторони договору
застави та оцінка предмета застави
відповідно до законодавства.

За таких обставин суд доходить
висновку, що при укладені кредитного
договору були всі підстави на
зазначення в ньому умов страхування
предмету застави/іпотеки та оцінки
заставленого майна.

Посилання позивача на недійсність п.п.
5.10., 5.15., 5.23. Кредитного договору є
надуманими, оскільки умови Кредитного
договору ніяким чином не створюють
перешкод в правоздатності юридичної
особи. Більш того, позивачем не
зазначено в чому саме зобов'язання
позивача, передбачені п.п. 5.10., 5.15.
Кредитного договору, перешкоджають
правоздатності Позивача закріпленої в
ст.91 ЦК України. А мотивування Позивача
стосовно того, що п.5.23. Кредитного
договору суперечить ст. ч2. ст.91 ЦК
України є невірним.

Уклавши Кредитний договір на
визначених умовах та отримавши кредит
позивач взяв на себе певні зобов'язання
перед Відповідачем, щодо виконання
умов договору, зокрема, але не виключно,
викладені в п.п.5.10.,5.15.,5.23. Кредитного
договору.

Позивачем не надано жодних
пояснень щодо підстав, з яких
п.п. 6.3.,6.4.,6.6.,6.7.,6.9. Кредитного договору,
на думку Позивача, є нікчемними
відповідно до ч.2 ст.207 ГК України, та
яким чином особливо відзначене
Позивачем в позовній заяві положення
абзацу 4 ч.2 ст.207 ГК України, де вказано,
що нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що вимагають від
одержувача товару (послуги) сплати
непропорційно великого розміру
санкцій у разі відмови його від
договору і не встановлюють
аналогічної санкції для виконавця,
стосуються п.п. 6.3.,6.4.,6.6.,6.7.,6.9.
Кредитного договору, де взагалі немає
положень про санкції у разі відмови від
Кредитного договору.

Таким чином суд доходить висновку, що
позивачем не доведено належним чином
свої вимоги щодо визнання часто
недійсними умови кредитного договору,
оскільки жоден з пунктів Кредитного
договору не суперечить вимогам діючого
законодавства, не порушує прав та
законних інтересів сторін та третіх
осіб. При отриманні кредиту у Позивача
не виникало жодних сумнівів щодо
законності умов Кредитного договору та
їх відповідності інтересам Позивача.
Тим більше, що Позивачем не зазначено,
та відповідно не доведено, що
підписання Кредитного договору
відбувалося у скрутному для Позивача
становищі.

Позивачем не зазначено жодної
конкретної підстави та не надано
жодного належного доказу, які б
обґрунтовували твердження позивача, та
вказували б на те, що зазначені в
позовній заяві пункти Кредитного
договору порушують вимоги чинного
законодавства України.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд доходить висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову виходячи з матеріалів справи,
позовні вимоги ТОВ "Джерело" є
безпідставними, неправомірними, у
зв'язку з чим не підлягають
задоволенню.

На підставі ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається на
позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43-44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити в повному
обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом 10-денного строку з моменту
складання повного тексту.

Повний текст рішення складено та
підписано 23 червня 2014 року.

Суддя
Гуляк Г.І.