ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року Справа № 3/64/5022-833/2012
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Іванової
Л.Б.суддівГольцової Л.А. (доповідач),
Козир Т.П.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_4на
постановуЛьвівського апеляційного
господарського суду від 20.01.2014у
справі№ 3/64/5022-833/2012господарського
судуТернопільської областіза
позовомСуб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи
ОСОБА_4доТернопільської обласної
спілки споживчих
товариствпростягнення безпідставно
отриманих коштів в сумі 70150,61 грн.за
участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_5, дов. від 28.02.2013;

відповідача: повідомлений, але не
з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Постановою Вищого господарського
суду України від 03.07.2013 постанову
Львівського апеляційного
господарського суду від 09.04.2013 та
рішення Господарського суду
Тернопільської області від 20.12.2012 у
справі №3/64/5022-833/2012 скасовано, а справу
№3/64/5022-833/2012 направлено на новий
розгляд до Господарського суду
Тернопільської області.

За наслідками повторного
розгляду справи, рішенням
Господарського суду Тернопільської
області від 10.10.2013 у справі № 3/64/5022-833/2012
(суддя Андрусик Н.О.) позовні вимоги
задоволено.

Постановою Львівського
апеляційного господарського суду від
20.01.2014 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Зварич О.В., судді -
Данко Л.С., Кордюк Г.Т.) рішення
Господарського суду Тернопільської
області від 10.10.2013 у справі № 3/64/5022-833/2012
скасовано, прийнято нове рішення, яким
відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з постановою
апеляційного господарського суду,
позивач звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить суд
її скасувати, а рішення суду першої
інстанції залишити в силі.

Обґрунтовуючи підстави звернення
з касаційною скаргою, скаржник
послався на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Позивачем, в порядку ст. 1211 ГПК
України, подано заяву про зупинення
виконання судового рішення у даній
справі, проте колегія суддів Вищого
господарського суду України відмовляє
в задоволенні заяви, оскільки не
знаходить підстав для її задоволення.

Відзив на касаційну скаргу не
надходив, що не є перешкодою для суду
касаційної інстанції переглянути в
касаційному порядку оскаржуване
судове рішення.

Усіх учасників судового процесу,
відповідно до ст. 1114 ГПК України,
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами під час розгляду
справи встановлено наступні фактичні
обставини.

Між відповідачем (Орендодавець)
та позивачем (Орендар) 05.03.2002 укладений
договір оренди приміщення, за умовами
якого Орендодавець передав, а Орендар
прийняв у тимчасове користування
торгове приміщення - магазин "Вироби
кооператорів" площею 677,3 м2,
розташований в АДРЕСА_1 на центральному
ринку.

У відповідності до п. 3.2. договору
об'єкт, який орендується, вважається
переданим з моменту підписання акта
здачі-приймання (акт
приймання-передачі сторонами
підписаний 29.03.2002).

Термін оренди складає 10 років з
моменту приймання об'єкта оренди за
актом здачі - приймання (п. 4.1 договору).

Згідно з п. 5.2 договору розмір
орендної плати за весь об'єкт, що
орендується, складає 1350,00 грн. в місяць
(з ПДВ) упродовж перших шести місяців
оренди, а в подальшому - 8130,00 грн. в
місяць( з ПДВ).

Додатком від 01.09.2004 № 3 до договору
встановлено, що у зв'язку із
збільшенням розміру орендної плати за
земельну ділянку по АДРЕСА_1 Орендар
додатково оплачує Орендодавцю з 01.09.2004 -
647,03 грн. в місяць.

Рішенням Господарського суду
Тернопільської області від 16.11.2010 у
справі №15/176-3468, яке набрало законної
сили 06.04.2011 (постанова Вищого
господарського суду України у даній
справі від 06.04.2011) СПД - ФО ОСОБА_4
визнано співвласником на праві
спільної часткової власності
орендованого торгового приміщення
споруди ринку промислових товарів,
розташованого в АДРЕСА_1 з часткою у
праві спільної часткової власності в
розмірі 85,3 %.

На підставі зазначеного рішення суду
за позивачем 16.06.2011 зареєстроване право
власності на 853/1000 споруди ринку
промислових товарів за адресою АДРЕСА_1
реєстраційний №33180741, номер запису
1283,3559 в книзі 5,31, форма власності -
приватна спільна часткова, що
підтверджується витягом про державну
реєстрацію прав № 30311165 від 16.06.2011,
виданим ТОВ "МБТІ" м. Тернополя.

Судами досліджено, що позивач
звернувся до відповідача з листом від
21.06.2011, яким запропонував внести зміни
до договору оренди у зв'язку з набуттям
права приватної спільної часткової
власності на 853/1000 орендованого
приміщення, однак відповідач листом
від 12.07.2011 № 7/90 повідомив позивача, щоб
він звернувся до ТОВ "МБТІ" із
відповідною заявою та після отримання
документів, облспоживспілкою буде
розглянута пропозиція СПД - ФО ОСОБА_4
про внесення змін до договору оренди
від 05.03.2002.

Відповідач листом від 13.03.2012 № 7/40
повідомив позивача про закінчення
29.03.2012 строку дії договору та що ринок
промислових товарів (речовий ринок
"Рубікон") належить сторонам договору
від 05.03.2002 на праві спільної часткової
власності. Також, відповідачем
запропоновано позивачу подати на
розгляд проект відповідного договору
про використання споруди ринку, як
майна, яке знаходиться у спільній
частковій власності.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що до закінчення терміну
дії договору оренди від 05.03.2002
відповідачем виставлялись рахунки на
оплату орендних платежів, а позивачем
ці рахунки сплачувались у повному
обсязі. Суди дослідили, що сторонами
зміни до договору внесені не були.

Позивач, після закінчення дії договору
звернувся до відповідача з претензією
від 27.08.2012, в якій зауважив, що оскільки
він є співвласником нежитлового
приміщення споруди ринку промислових
товарів по АДРЕСА_1 в частці 853/1000 часток
з 16.06.2011, то відповідач в період з 16.06.2011
по 29.03.2012 безпідставно отримував кошти
в сумі 70 150,61 грн. від передачі в найм
всієї споруди. Дану суму коштів позивач
вимагав йому повернути.

Згідно зі ст. 11112 ГПК України,
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду (ч. 2 ст. 1115 ГПК України).

Під час нового розгляду справи,
суд першої інстанції дійшов висновку
про задоволення позовних вимог,
оскільки в силу ст.ст. 598, 606, 770 ЦК
України зобов'язання оренди між
сторонами в частині 853/1000 частини
споруди ринку з 16.06.2011 припинились, а
тому грошові кошти в сумі 70150,61 грн.
підлягають стягненню з відповідача як
такі, що набуті останнім без достатньої
правової підстави.

Апеляційний господарський суд,
здійснюючи перегляд рішення місцевого
господарського суду в апеляційному
порядку, врахувавши положення ст.ст. 355,
358, 359, 360, 525, 526, 629, 759, 762, 763, 1212 ЦК України,
ст.ст. 188, 193, 284, 286 ГК України, зауважив,
що сторонами в установленому законом
порядку не внесено змін в договір
оренди приміщення від 05.03.2002, позивач не
скористався своїм правом внести зміни
в даний договір в судовому порядку, а
також позивач, як зацікавлена особа, не
уклав з відповідачем угоди на
здійснення права спільної часткової
власності приміщення - ринком
промислових товарів за адресою:
АДРЕСА_1 у відповідності до ст. 358 ЦК
України.

Відповідно до абз. 2 п. 1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення", рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п. 2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

Частиною 1 ст. 355 ЦК України
передбачено, що майно, що є у власності
двох або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно).

Статтею 358 ЦК України визначено,
що право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ст. 32
ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст. 33 ГПК України).

Згідно статті 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на те, що з 16.06.2011 спірне
приміщення споруди ринку належить
сторонам на праві спільної часткової
власності (позивач - 853/1000, відповідач -
147/1000), однак між сторонами не укладено
відповідної угоди на здійснення права
спільної часткової власності
приміщення або не внесено відповідних
змін до договору від 05.03.2002 до момента
закінчення його дії (29.03.2012), то
апеляційний господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку, що відсутні
правові підстави, у відповідності до
ст.1212 ЦК України, для стягнення з
відповідача на користь позивача
перерахованих останнім коштів в сумі
70150,61грн. як орендна плата за червень 2011
року - березень 2012 року.

Апеляційний господарський суд
мотивовано зауважив, що згідно з нормою
ст. 1212 ЦК України, обов'язковою умовою
набуття або збереження майна без
достатньої правової підстави має бути
відсутність правової підстави для
набуття або збереження майна за
рахунок іншої особи, тоді як в даному
випадку, в межах заявлених позовних
вимог, відсутні такі умови.

Господарський суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43
ГПК України).

Колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що
вищезазначені висновки суду
апеляційної інстанції щодо відмови в
задоволенні позовних вимог, зроблені з
дотриманням вимог ст. ст. 43, 47, 43 ГПК
України щодо повного та всебічного
дослідження фактичних обставин справи
і перевірки їх наявними доказами з
урахуванням визначених меж позовних
вимог та правильного застосування
законодавства під час перегляду
рішення місцевого господарського суду
в апеляційному порядку.

Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази (ст. 1117
ГПК України).

Доводи позивача, викладені в
касаційній скарзі, були предметом
дослідження суду апеляційної
інстанції, їм дана належна оцінка, тому
відхиляються як необґрунтовані та
такі, що не спростовують зроблених
судом висновків. При цьому, в частині
встановлення фактичних обставин
справи та переоцінки наявних доказів
касаційна скарга не відповідає вимогам
ст. 1117 ГПК України стосовно меж
перегляду справи в касаційній
інстанції.

Беручи до уваги межі перегляду
справи в суді касаційної інстанції та
повноваження останнього, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржуване судове рішення
апеляційного господарського суду
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_4 залишити без задоволення,
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 20.01.2014 у справі
№ 3/64/5022-833/2012 - без змін.

Головуючий суддя
Л.Б. ІВАНОВА

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР