ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2014 р.
Справа № 921/290/14-г/4

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого-судді
Бонк Т.Б.

суддів
Бойко С.М.

Якімець Г.Г.

при секретарі судового засідання Борщ
І.О.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився.

від відповідача - не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного підприємства
"Агропромислове підприємство
"АГРО-ДРУЖБА" № 05/22-01 від 22.05.14 року

на рішення господарського суду
Тернопільської області від 13.05.2014 року
(суддя Бурда Н.М.)

у справі № 921/290/14-г/4

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, м. Тернопіль,

до Приватного підприємства
"Агропромислове підприємство
"АГРО-ДРУЖБА" с. Нова Могильниця,
Тернопільської області,

про cтягнення заборгованості в сумі 594
845,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Тернопільської області від 13.05.2014р. у
справі № 921/290/14-г/4 позов задоволено
частково. Стягнуто з Приватного
підприємства "Агропромислове
підприємство "АГРО-ДРУЖБА",
Тернопільська область, на користь
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
Тернопільська область, - 475 719 грн. 50 коп.
заборгованості за поставлені добрива;
56 955грн. 55 коп. штрафу; 25 715 грн. 58 коп.
пені за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань; 6 754 грн. 22 коп. інфляційних
нарахувань; 5 864 (п'ять тисяч вісімсот
шістдесят чотири) грн. 30 коп. 3 % річних
та 11 896 грн. 90 коп. в повернення
сплаченого судового збору. В частині
стягнення 23 836,03 грн. основного боргу -
провадження у справі припинено на
підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Рішення суду в частині припинення
провадження у справі мотивоване тим, що
після звернення позивача з позовом до
господарського суду Приватним
підприємством "Агропромислове
підприємство "АГРО-ДРУЖБА" було
сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_2
заборгованість в сумі 23 836,03 грн. Відтак,
суд прийшов до висновку про припинення
провадження у справі в частині
позовних вимог щодо стягнення 23 836,03
грн. основного боргу за відсутністю
предмета спору на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80
ГПК України.

Рішення суду в частині часткового
задоволення позовних вимог мотивоване
тим, що відповідач, отримавши від
позивача товар за договором поставки,
не оплатив його в повному обсязі, в
результаті чого у нього виникла
заборгованість перед позивачем, на
суму якої згідно укладеного між
сторонами договору поставки
нараховані пеня та штраф, а також 3%
річних та інфляційні втрати згідно ст.
625 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення
господарського суду Тернопільської
області від 13.05.2014р. у справі № 921/290/14-г/4
мотивуючи це порушенням судом першої
інстанції вимог матеріального та
процесуального права, а також тим, що
отриманий за накладними товар був
неналежної якості, що стало причиною
затримки оплати. Крім того, позивачем з
метою закриття заборгованості було
прийнято від відповідача
сільськогосподарську продукцію для
подальшої реалізації.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
зазначив, що скаржник у підтвердження
доводів апеляційної скарги не надав
жодних належних документальних
доказів. Крім того, в суді першої
інстанції відповідач не висував жодних
заперечень щодо якості отриманого
товару.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

У призначені судові засідання сторони
не забезпечили явки своїх
уповноважених представників, хоча
належним чином були повідомлені про
час та місце розгляду справи.

Враховуючи строки розгляду справи, а
також те, що явка представників сторін
не визнавалась судом обов'язковою,
участь у судовому засіданні є правом
сторони, передбаченим ст. 22 ГПК України,
докази у справі є достатніми для
вирішення спору по суті, апеляційний
господарський суд вважає за можливе
розглядати спір без участі
представників сторін за наявними в
справі матеріалами.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі та у відзиві,
колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційну скаргу слід задоволити
частково, а рішення господарського
суду першої інстанції - скасувати
частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 травня 2013 року
між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2
/Постачальник/ та Приватним
підприємством "Агропромислове
підприємство "АГРО-ДРУЖБА" був
укладений договір поставки № 08/05-13/1
(Договір), відповідно до умов якого
постачальник зобов'язується поставити
(передати у власність) покупцю, а
покупець прийняти і оплатити добрива
рідкі азотні на умовах, передбачених
цим договором. Найменування,
асортимент, кількість та ціна товару,
що є предметом даного договору,
визначається у накладних, які
оформляються та підписуються
сторонами при прийомі-передачі кожної
партії товару.

Відповідно до п. 3.1 Договору покупець
зобов'язується провести повний
розрахунок із постачальником за
поставлений товар у строк до 01
листопада 2013р. на розрахунковий
рахунок постачальника; моментом
проведення оплати вважається момент
зарахування коштів на рахунок
постачальника.

Встановлено, що на виконання своїх
договірних зобов'язань позивач
передав, а відповідач отримав товар на
загальну суму 569 555 грн. 53 коп., що
підтверджується видатковою накладною
№ 08/05-13/1-60 від 21.05.2013р. на суму 234 465,26 грн.;
видатковою накладною № 08/05-13/1-64 від
24.05.2013р. на суму 230562,77 грн.; видатковою
накладною № 08/05-13/1-79 від 21.06.2013р. на суму
104527,50 грн., належним чином засвідчені
копії яких знаходяться у матеріалах
справи.

Відповідач свої договірні зобов'язання
щодо оплати вартості поставленого
товару виконав не в повному обсязі,
перерахувавши на розрахунковий
рахунок постачальника грошові кошти в
сукупній сумі 70 000,00 грн., що
підтверджується банківськими
виписками від 13.11.2013р., 15.11.2013р. та від
18.02.2014р.

Відтак, позивач 26.03.2014 року звернувся до
суду з позовом до відповідача про
стягнення решти суми існуючої
заборгованості в розмірі 499 555 грн. 53
коп.

Як вбачається з матеріалів справи,
після звернення позивача з позовом до
господарського суду Приватним
підприємством "Агропромислове
підприємство "АГРО-ДРУЖБА" (відповідач)
сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_2
заборгованість в сумі 23 836,03 грн., що
підтверджується випискою ПАТ
"Райффайзен Банк Аваль" від 08.05.2013р.

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

Враховуючи викладене, апеляційний
господарський суд погоджується із
висновком суду першої інстанції про
припинення провадження у даній справі
в частині позовних вимог щодо
стягнення 23 836,03 грн. основного боргу за
відсутністю предмета спору на підставі
п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу
України, до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами, і у відповідності
із ст. 11 цього Кодексу - однією з підстав
виникнення зобов'язань.

Так, між позивачем і відповідачем у
справі виникли зобов'язання з договору
поставки, згідно якого, в силу ст. 712
Цивільного кодексу України, продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або у
інших цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України).

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи управлінсько -
господарського характеру на користь
іншого суб'єкта (виконати роботу,
передати майно, сплатити гроші, надати
інформацію тощо), або утриматися від
певних дій, а інший суб'єкт (управнена
сторона, у тому числі кредитор) має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530
Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору, у
встановлений строк (термін) його
виконання та вимог цього Кодексу, інших
активів цивільного законодавства,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

Отже, враховуючи, що всупереч умов
договору поставки № 08/05-13/1 від 08 травня
2013 року та вимог діючого
законодавства, свої зобов'язання по
оплаті вартості поставленого товару
відповідач не виконав в повному обсязі,
а тому позовні вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача решти
заборгованості за поставлені добрива
за договором в сумі 475 719 грн. 50 коп. є
правомірними та обґрунтованими, а тому
апеляційний господарський суд
погоджується із висновком суду першої
інстанції про стягнення з відповідача
суми основної заборгованості в розмірі
475 719 грн. 50 коп.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому право кредитора вимагати
сплату боргу з урахуванням процентів
річних, встановлених ст. 625 ЦК України, є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові. Можливість
нарахування 3% річних законодавець
пов'язує з протиправною поведінкою
відповідача, з фактом порушення
грошового зобов'язання. Головним для
визначення правової природи даної міри
відповідальності є вказівка на
невиконання грошового зобов'язання.
При цьому, норми чинного законодавства
не вимагають обов'язкового
встановлення у договорі додаткового
застереження щодо можливості
застосування наслідків передбачених
частиною 2 статті 625 ЦК України.

Інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 ЦК України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання (Постанова Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.13
року № 14).

Згідно поданого позивачем розрахунку
відповідачу нараховано 6754 грн. 22 коп.
інфляційних нарахувань за період з
01.12.2013 року по 28.02.2014 року та 5 864 грн. 30
коп. 3 % річних з 01.11.2013 року по 17.03.2014
року.

Апеляційний господарський суд,
перевіривши поданий розрахунок,
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що у зв'язку з
простроченням відповідача з
останнього підлягають до стягнення 6754
грн. 22 коп. інфляційних нарахувань та 5
864 грн. 30 коп. 3 % річних.

Згідно ч.1 ст.216 Господарського кодексу
України учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених Господарським
Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання. Згідно з
ч.4 статті 231 Господарського кодексу
України у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

В силу ст.611 ЦК України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема і сплата неустойки.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

Відповідно до п.7.2. Договору сторонами
передбачено, що у разі неоплати або
часткової оплати товару у строки,
передбачені п.3.1. Договору, покупець
сплачує на користь постачальника
штраф в розмірі 10% від всієї вартості
поставленого товару та пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за весь
період затримки платежу.

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Стаття 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачає, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України (Постанова
Верховного суду України від 7 листопада
2011 року).

Відповідно до ч.6 статті 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Перебіг такого строку починається з
дня, наступного за останнім днем, у який
зобов'язання мало бути виконане, і
початок такого перебігу не може бути
змінений за згодою сторін.

Як вбачається з поданого позивачем
розрахунку, ним заявлено до стягнення
згідно п. 7.2. Договору за період з 01.11.2013
року по 17.03.2014 року - 25 715,58 грн. пені,
обчисленої з урахуванням розміру
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня. Судом
першої інстанції було задоволено
позовні вимоги про стягнення пені у
заявленому розмірі.

Слід зазначити, що позивач правомірно
визначив початок перебігу строку
нарахування пені, а саме 01.11.2013 року.

Однак, апеляційний господарський суд
не погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про стягнення з відповідача пені в
повному розмірі, а саме 25 715,58 грн.,
виходячи з наступного.

З огляду на вимоги частини першої
статті 4-7 і статті 43 ГПК України
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань. (п. 1.12.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року № 14).

.День фактичної сплати суми
заборгованості не включається в період
часу, за який здійснюється стягнення
пені. (п.1.9. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року № 14).

Пеня за порушення грошового
зобов'язання обчислюється лише у
відсотках до суми простроченого
платежу (п.2.8 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року № 14).

Згідно ст. 550 ЦК України проценти на
неустойку не нараховуються.

Відтак, враховуючи вищенаведене,
апеляційний господарський суд не
погоджується із поданим розрахунком
пені в частині нарахування пені на
суму, в яку позивачем включено не лише
суму простроченого платежу, але також і
пеню за попередній період, що є
неправомірним.

Апеляційний суд враховує, що
відповідачем 13.11.13 року було здійснено
платіж в розмірі 20000,0 грн., 15.11.2013 року - в
розмірі 30000,0 грн.; 18.02.2014 року - 20000,0 грн.

Згідно здійсненого перерахунку пені
судом апеляційної інстанції, пеня за
період з 01.11.2013 року по 12.11.2013 року з
врахуванням суми простроченого
платежу в розмірі 569555,53 грн., становить
2434,26 грн.; пеня з 13.11.2013 року по 14.11.2013
року з урахуванням суми простроченого
платежу 549555,53 грн. - 391,46 грн.; пеня з
15.11.2013 року по 17.02.2014 року з врахуванням
суми простроченого платежу в розмірі
519555,53 грн. становить 17579,48 грн.; пеня з
18.02.2014 року по 17.03.2014 року з врахуванням
суми простроченого платежу в розмірі
499555,53 грн. становить 4981,87 грн. Таким
чином, сукупний розмір пені за період з
01.11.2013 року по 17.03.2014 року становить 25
387,07 грн.

Отже, суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про стягнення з
відповідача пені у заявленому
позивачем розмірі, а саме 25 715,58 грн.

Апеляційний господарський суд вважає,
що до задоволення підлягають позовні
вимоги про стягнення пені в розмірі
25387,07 грн. У задоволенні позову про
стягнення пені в розмірі 328,51 грн. слід
відмовити за безпідставністю позовних
вимог в цій частині.

Застосування іншого виду неустойки -
штрафу до грошового зобов'язання
законом не передбачено, що, втім, не
виключає можливості його встановлення
в укладеному сторонами договорі
(наприклад, за необґрунтовану відмову
від переказу коштів за розрахунковими
документами отримувача коштів),
притому і як самостійний захід
відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею. В
останньому випадку не йдеться про
притягнення до відповідальності
одного виду за одне й те саме
правопорушення двічі, тому що
відповідальність настає лише один раз -
у вигляді сплати неустойки, яка включає
у себе і пеню, і штраф як лише форми її
сплати (Постанова Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.13
року № 14).

Враховуючи те, що до встановленого у
Договорі терміну виконання
зобов'язання - 01.11.2013 року відповідачем
не було виконано договірного
зобов'язання щодо оплати поставленого
товару, а відтак, має місце порушення
зобов'язання (прострочення).

Таким чином, згідно поданого
розрахунку штрафу за неналежне
виконання відповідачем грошових
зобов'язань позивачем нараховано штраф
в розмірі 56 955 грн. 55 коп.

Враховуючи вищенаведене, перевіривши
поданий розрахунок, апеляційний
господарський суд погоджується із
висновком суду першої інстанції про
підставність задоволення позовної
вимоги про стягнення з відповідача 56 955
грн. 55 коп. штрафу.

Щодо твердження скаржника про поставку
товару неналежної якості та отримання
позивачем від відповідача
сільськогосподарської продукції в
рахунок погашення боргу слід зазначити
наступне.

Частиною 1 статті 673 ЦК України
передбачено, що продавець повинен
передати покупцеві товар, якість якого
відповідає умовам договору
купівлі-продажу.

Згідно вимог ст.675 ЦК України товар,
який продавець передає покупцеві має
відповідати вимогам щодо його якості в
момент його передання покупцеві, якщо
інше не встановлено договором.

Порядок прийняття товару за якістю
регулюються спеціальними
нормативно-правовими актами.

Статтею 271 Господарського кодексу
України передбачено, що Кабінет
Міністрів України відповідно до вимог
цього Кодексу та інших законів
затверджує Положення про поставки
продукції виробничо-технічного
призначення та поставки виробів
народного споживання, а також Особливі
умови поставки окремих видів товарів.
Оскільки згадані нормативно-правові
акти урядом ще не прийнято, враховуючи
положення Постанови Верховної Ради
України від 12.09.1991 року "Про порядок
тимчасової дії на території України
окремих актів законодавства Союзу РСР"
продовжує діяти Інструкція про порядок
приймання продукції
виробничо-технічного призначення та
товарів народного споживання за
якістю, затверджена постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 25.04.1966 р. №П-7 (надалі - Інструкція
№П-7).

Пунктом 6 Інструкції №П-7 передбачено,
що приймання продукції за якістю
здійснюється на складі отримувача у
такі строки: при поставці за межі міста
- не пізніше 20 днів, після видачі
продукції органом транспорту чи
надходження її на склад отримувача.
Машини, обладнання, прилади та інша
продукція, яка надійшла в тарі та яка
має гарантійні строки служби чи
зберігання, перевіряються за якістю та
комплектністю при відкриванні тари,
але не пізніше установлених
гарантійних строків.

Пункти 16-19, 29 цієї Інструкції
встановлюють спеціальний порядок
актування товару, щодо якого виявлено
недоліки за якістю. Однак відповідачем
не надано доказів повідомлення
позивача про залучення до спільної
участі для огляду виявлених недоліків
та складення двостороннього акту
(частина 2 пункту 16 Інструкції №П-7).

Згідно з частиною 2 статті 678 ЦК України
в разі істотного порушення вимог щодо
якості товару (виявлення недоліків, які
не можна усунути, недоліків, усунення
яких пов'язане з непропорційними
витратами або затратами часу,
недоліків, які виявилися неодноразово
чи з'явилися знову після їх усунення)
покупець має право за своїм вибором: 1)
відмовитися від договору і вимагати
повернення сплаченої за товар грошової
суми; 2) вимагати заміни товару.

Надання чи ненадання доказів - це право
сторони. Але вибираючи спосіб захисту,
який базований на ненаданні доказів,
сторона несе ризик, що вона не зможе в
подальшому посилатися на ті докази,
яких вона не надала (Постанова Вищого
господарського суду України від 30.01.2014
року у справі № 924/886/13).

Слід зазначити, що з матеріалів справи
не вбачається подання скаржником
(відповідачем) у суді першої інстанції
будь яких заперечень з приводу якості
поставленого товару, а також належних
доказів на підтвердження цього.

В суді апеляційної інстанції
відповідачем також не підтверджено
належними доказами поставку
неякісного товару, зважаючи на
вищенаведене, апеляційний
господарський суд вважає недоведеними
та безпідставними твердження
відповідача про поставку йому
неякісної продукції. Також, укладений
між сторонами Договір, зокрема, розділ 3
Договору «Умови оплати» не передбачає
можливості розрахунку за поставлений
товар сільського господарською
продукцією.

Відтак, доводи апеляційної скарги не
спростовують відсутність зобов'язання
відповідача з оплати отриманого товару
та сплати штрафних санкцій на підставі
укладеного Договору , а також 3% річних
та інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК
України.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
прийняте без урахування всіх обставин
справи та з порушенням норм чинного
законодавства, а тому підлягає
частковому скасуванню з прийняттям в
цій частині нового рішення.

Згідно ст. 49 ГПК України судовий збір
покладається: у спорах, що виникають
при виконанні договорів та з інших
підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Законом України «Про судовий збір»
передбачено сплату судового збору з
апеляційної скарги на рішення суду,
виходячи саме з оспорюваної суми.

Враховуючи те, що рішення суду першої
інстанції підлягає частковому
скасуванню, апеляційний господарський
суд здійснює перерозподіл судових
витрат у даній справі.

Отже, враховуючи розмір задоволених
позовних вимог згідно висновку суду
апеляційної інстанції, з відповідача
на користь позивача слід пропорційно
стягнути 11890.33 грн. судового збору за
розгляд справи у суді першої інстанції;
за розгляд справи в суді апеляційної
інстанції зі скаржника слід стягнути -
5825,84 грн. судового збору. Судовий збір
за розгляд справи в апеляційній
інстанції - залишити на скаржнику.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Агропромислове
підприємство "АГРО-ДРУЖБА" № 05/22-01 від
22.05.14 року - задоволити частково.

Рішення господарського суду
Тернопільської області від 13.05.2014р. у
справі № 921/290/14-г/4 в частині
задоволення позову про стягнення пені
в розмірі 328,51 грн. - скасувати. В цій
частині прийняти нове рішення. В позові
про стягнення пені в розмірі 328,51 грн.
відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Пункт 2 резолютивної частини рішення
господарського суду Тернопільської
області від 13.05.2014р. у справі № 921/290/14-г/4
викласти у наступній редакції:

«Стягнути з Приватного підприємства
"Агропромислове підприємство
"АГРО-ДРУЖБА" с. Нова Могильниця,
Теребовлянського району,
Тернопільської області,
ідентифікаційний код 37625037 на користь
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1
- 475 719 (чотириста сімдесят п'ять тисяч
сімсот дев'ятнадцять) грн. 50 коп.
заборгованості за поставлені добрива;
56 955 (п'ятдесят шість тисяч дев'ятсот
п'ятдесят п'ять) грн. 55 коп. штрафу; 25387
(двадцять п'ять тисяч триста вісімдесят
сім) грн. 07 коп. пені за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань; 6 754
(шість тисяч сімсот п'ятдесят чотири)
грн. 22 коп. інфляційних нарахувань; 5 864
(п'ять тисяч вісімсот шістдесят чотири)
грн. 30 коп. 3 % річних та 11 890 (одинадцять
тисяч вісімсот дев'яносто) грн. 33 коп. в
повернення сплаченого судового збору».

Місцевому господарському суду видати
відповідний наказ в порядку ст. 116 ГПК
України.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Справу направити на адресу місцевого
господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
26.06.2014 р.

Головуючий суддя
Бонк Т.Б.

Суддя
Бойко С.М.

Суддя
Якімець Г.Г.