м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/7843/14 16.06.14
За позовом Фізичної особи-підприємця
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АБАСК ТУР»
про стягнення 26 526, 00 грн.
Суддя Пригунова А.Б.
від позивача: не з'явились
від відповідача: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Абаск
Тур» про стягнення заборгованості за
договором № б/н від 28.11.2012 р. у розмірі 26
526, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань перед позивачем за
вищевказаним договором.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.04.2014 р. порушено провадження
у справі № 910/7843/14 та призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 28.05.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
Розгляд справи переносився в порядку
ст. 77 Господарського процесуального
28.05.2014 р. через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
надійшла заява про збільшення позовних
вимог, у якій позивач просить стягнути
з відповідача заборгованість за
договором у розмірі 26 526, 00 грн., а також
витрати по сплаті судового збору у сумі
1 827, 00 грн., витрати на оплату послуг
адвоката у сумі 2 652, 00 грн., а також
витрати представника, пов'язані з явкою
до суду, а саме: відрядні у розмірі 450, 00
грн. та вартість квитків у сумі 234, 37 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.
Відповідно до п. 3.10. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» передбачені
частиною ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України права
позивача збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитись від позову
можуть бути реалізовані до прийняття
рішення судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві.

В той же час, виходячи зі змісту заяви
позивача, заявлені до стягнення суми не
входять до ціни позову, а відтак -
вищевказана заява не є збільшенням у
розумінні ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України.

В той же час, вищевказана заява не
суперечить загальним вимогам ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, у зв'язку з чим суд вважає за
необхідне прийняти її до розгляду та
задовольнити.

У дане судове засідання представники
сторін не з'явились, про поважні
причини неявки суд не повідомили.

При цьому суд відзначає, що ухвали суду
направлялись сторонам на вказану в
позовній заяві та витязі з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців адресу
відповідача та отримані
представниками сторін, що
підтверджується підписами останніх на
повідомленнях про вручення поштового
відправлення.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Приймаючи до уваги, що учасники
провадження у справі були належним
чином повідомлені про дату та час
судового засідання, враховуючи, що
матеріали справи містять достатньо
документів для розгляду справи по суті,
та зважаючи на те, що від учасників
провадження не надходило будь-яких
клопотань, в тому числі, про
відкладення розгляду справи, суд
вважає, що неявка у судове засідання
представника відповідача не є
перешкодою для прийняття рішення у
даній справі.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем,
оригінали яких оглянуто у судовому
засіданні.

У судовому засіданні 16.06.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.11.2012 р. між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Абаск Тур» укладено
договір, за умовами якого позивач
зобов'язаний від імені, під контролем
та в інтересах відповідача
цивільно-правові договори зі
споживачами туристичних послуг,
юридичними особами, а також виконувати
інші, пов'язані з реалізацією
туристичного продукту.

Відповідно до п.п. 1.8., 1.9. змістом
доручення відповідача позивачу є
укладення турагентом від імені в
інтересах договорів про надання
туристичних послуг з туристами.

Згідно з п. 2.2.4. договору позивач
зобов'язаний укладати з третіми
особами договори про надання
туристичних послуг від імені та в
інтересах відповідача, виключно на
підставі акцептованих відповідачем
заявок позивача.

Відповідно до п. 3.1. договору винагорода
позивача складає різницю між вартістю
туристичних послуг та фактичною
реалізаційною вартістю проданого
позивачем туристичного продукту.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що
розмір нагороди позивача
вираховується та отримується ним
самостійно із суми коштів, фактично
сплачених третьою особою у вигляді
плати за надання відповідачем або його
контрагентами туристичної послуги.

Договір, відповідно до п. 5.1. вступає в
силу з дня його підписання і діє
протягом одного року та у випадку
відсутності заперечень сторін
вважається автоматично пролонгованим
на новий строк на тих самих умовах.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем здійснено оплату
туристичних послуг Товариства з
обмеженою відповідальністю «Абаск
Тур» на загальну суму 25 526, 00 грн., що
підтверджується квитанціями від 29.11.2013
р., засвідчені копії яких містяться в
матеріалах справи.

21.03.2014 р. позивач звернувся до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Абаск Тур» із
претензією про повернення грошових
коштів у розмірі вартості акцептованих
відповідачем заявок про надання
туристичних послуг на загальну суму 26
526, 00 грн.

Відомостей щодо надання відповідачем
відповіді на вказану претензію або
перерахування коштів суду не надано.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
зазначає, що відповідачем порушено
зобов'язання за агентським договором №
б/н від 28.11.2012 р. щодо надання
туристичних послуг на суму 26 526, 00 грн., у
зв'язку з чим позивачем заявлено вимогу
про стягнення сплачених грошових
коштів у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
туризм» законодавство України про
туризм складається з Конституції
України, цього Закону, інших
нормативно-правових актів, виданих
відповідно до них. Майнові відносини в
галузі туризму, засновані на рівності,
автономії волі і майновій
самостійності їх учасників,
регулюються Цивільним та
Господарським кодексами України з
урахуванням особливостей,
встановлених цим Законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
туризм» учасниками відносин, що
виникають при здійсненні туристичної
діяльності, є юридичні та фізичні
особи, які створюють туристичний
продукт, надають туристичні послуги
(перевезення, тимчасового розміщення,
харчування, екскурсійного, курортного,
спортивного, розважального та іншого
обслуговування) чи здійснюють
посередницьку діяльність із надання
характерних та супутніх послуг, а також
громадяни України, іноземці та особи
без громадянства (туристи, екскурсанти,
відвідувачі та інші), в інтересах яких
здійснюється туристична діяльність.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу
України виконавець повинен надати
послугу особисто. У випадках,
встановлених договором, виконавець має
право покласти виконання договору про
надання послуг на іншу особу,
залишаючись відповідальним в повному
обсязі перед замовником за порушення
договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного
кодексу України цивільне
законодавство ґрунтується на
принципах справедливості,
добросовісності та розумності та
передбачає обов'язковість виконання
договірних зобов'язань.

За приписами ст. 631 Цивільного кодексу
України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.
Договір набирає чинності з моменту
його укладення. Закінчення строку
договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Суд погоджується з доводами позивача,
що граничний строк виконання
відповідачем зобов'язань за договором
№ б/н від 28.11.2012 р. стосовно надання
туристичних послуг визначений не
пізніше 05.01.2014 р., оскільки відповідно
до акцептованих Товариством з
обмеженою відповідальністю «Абаск
Тур» заявок позивача вказані
туристичні послуги послуги мали бути
реалізовані в період з 05.01.2014 р. до 12.01.2014
р.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного
кодексу України визначено, що особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини
відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідач правом надання відзиву на
позов не скористався, доказів
виконання зобов'язань щодо надання
послуг не надав, обґрунтованих причин
неможливості виконання грошових
зобов'язань не навів.

В той же час суд відзначає, що умовами
договору від 28.11.2012 р. не передбачено
обов'язку відповідача повернути
грошові кошти у разі ненадання
туристичних послуг, вартість яких
оплачена позивачем та, відповідно, не
визначено певного строку для такого
повернення.

Суд звертає увагу позивача, що заявлена
позивачем до стягнення сума за своєю
правовою природою не є заборгованістю
відповідача, оскільки за договором від
28.11.2012 р. на Товариство з обмеженою
відповідальністю «Абаск Тур»
покладено обов'язок з надання послуг.

Разом з тим, суд звертає увагу, що
договірні відносини сторін не є
припиненими та, відповідно, є
обов'язковими до виконання в силу
положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України, а тому вимоги про повернення
грошових коштів, сплачених за
договором є передчасними.

При цьому, суд вважає за необхідне
відзначити, що розглядаючи спір, суд
виходить із заявленої позивачем
матеріально-правової вимоги та
наведених ним підстав позову із
посиланням на норми законодавства,
якими заявник обґрунтовує позов.

Однак, відповідно до ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право виходити за межі
позовних вимог, якщо це необхідно для
захисту прав і законних інтересів
позивачів або третіх осіб з
самостійними вимогами на предмет спору
і про це є клопотання заінтересованої
сторони.

Жодних клопотань про вихід за межі
позовних вимог до суду не надходило.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами
ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
суть якого полягає у обґрунтуванні
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, своїх вимог і
заперечень поданими суду доказами, які
господарський суд оцінює за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
враховуючи, що договір від 28.11.2012 р. є
чинним, не розірваним, в тому числі, в
судовому порядку, суд дійшов висновку,
що заявлені вимоги про стягнення
коштів є передчасними, а відтак - вимоги
позивача визнаються судом
необгрунтованими.

При цьому, суд звертає увагу позивача,
що у разі невиконання відповідачем
зобов'язань за спірним договором,
позивач не позбавлений права
звернутись до суду з позовом про
розірвання договору та про
застосування наслідків істотного
порушення боржником умов договору та з
урахуванням встановлених ст. 16
Цивільного кодексу України та ст. 20
Господарського кодексу України
способів захисту порушених прав.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із
заявлених позивачем вимог та наявних у
справі доказів, суд дійшов висновку про
відмову задоволенні позову.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на позивача.

Крім того, відповідно до ст. 44
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати складаються з
судового збору, сум, що підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, призначеної господарським
судом, витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

За правилами ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України суми,
які підлягають сплаті за послуги
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи при відмові в позові
покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено:
23.06.2014 р.

Суддя
Пригунова А.Б.