ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2014 р.Справа № 922/1890/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання
Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2, м. Лозова 3-я особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача - Товариство
з обмеженою відповідальністю
"Лозівська паливна компанія", с.
Царедарівка, до Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Комсомолець" Інституту сільського
господарства Північного Сходу
Національної академії аграрних наук
України, с. Комсомольське про
зобов'язання вчинити певні дії за
участю представників:

позивача - ОСОБА_3, довіреність № 3275 від
24.12.2012 року;

відповідача - Бражко С.М., довіреність №
101 від 15.05.2014 року;

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - Милий А.І. (керівник)

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського
суду Харківської області з позовною
заявою, в якій просить суд зобов'язати
відповідача повернути позивачу
дизельне пальне, яке відповідає
державним стандартам в кількості 9924
літрів. Також до стягнення заявлені
судові витрати. В обґрунтування своїх
позовних вимог позивач посилається на
неналежне виконання з боку відповідача
покладених на нього зобов'язань за
договором позики № 1 від 11 квітня 2013
року щодо повернення позики
(дизельного пального) у визначений цим
договором строк у зв'язку із чим,
просить суд зобов'язати відповідача
повернути дизельне пальне в кількості
9924 літрів.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 16 травня 2014
року було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі № 922/1890/14 та призначено її
розгляд у відкритому судовому
засіданні на 03 червня 2014 року о 12:00.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 03 червня 2014
року заяву ТОВ "Лозівська паливна
компанія" (вх. № 18627 від 03.06.14р.)
задоволено, залучено до участі у справі
ТОВ "Лозівська паливна компанія" у
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача та розгляд справи
відкладено на 24 червня 2014 р. о 10:20,
відповідно до приписів ст. 77 ГПК
України.

23 та 24 червня 2014 року через канцелярію
суду, до матеріалів справи від
відповідача надійшов відзив на позовну
заяву (вх. №№ 406, 21419), який досліджено та
долучено судом до матеріалів справи.

24 червня 2014 року через канцелярію суду,
до матеріалів справи від позивача
надійшли пояснення (вх. № 21362), які
досліджено та долучено судом до
матеріалів справи.

24 червня 2014 року через канцелярію суду,
до матеріалів справи від третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні позивача
надійшли пояснення (вх. № 21363) з
додатковими документами, які
досліджено та долучено судом до
матеріалів справи.

Позивач в призначене судове засідання
з'явився, заявлені позовні вимоги
підтримав повністю з підстав,
викладених в позовній заяві та
наполягає на їх задоволенні.

Відповідач в призначене судове
засідання з'явився, проти позову
заперечив повністю з підстав,
викладених в наданому раніше відзиві
на позов, просить суд в задоволенні
позову відмовити повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача в призначене судове засідання
з'явилась та надала суду усні пояснення
по суті спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та надання
доказів покладений на сторони, тому
суд, відповідно до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України, розглядає справу за наявними в
ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, надані
докази, вислухавши пояснення
представників сторін, суд встановив, що
11 квітня 2013 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
позики № 1 згідно умов якого позивач
(позикодавець) передає у власність
відповідачу (позичальнику) дизельне
паливо, що є річчю, визначеною родовими
ознаками (вимірюється числом, вагою,
мірою) у розмірі, визначеному у п. 2.1
цього договору, а відповідач
(позичальник) зобов'язується повернути
позику у визначений цим договором
строк. Позикодавець передає позику
позичальникові в день підписання
сторонами цього договору. Позика
передається шляхом підписання
сторонами акту приймання-передачі
(отримання) позики.

Пунктом 2.1 вищенаведеного Договору
сторони погодили, що розмір позики
становить 9924 літрів дизельного
пального, яке відповідає державним
стандартам, належить ФОП ОСОБА_2 і
знаходиться на паливній базі за
адресою: АДРЕСА_1

Строк позики розпочинається з моменту
набрання чинності цим договором і
становить три календарних місяці (п. 2.2
договору).

Відповідно до пункту 3.1 Договору, після
закінчення строку, визначеного в п. 2.2
спірного Договору, позичальник
зобов'язався протягом десяти
календарних днів повернути
позикодавцеві позику.

Як передбачено сторонами у пунктах 3.2-3.5
спірного Договору, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у такій самій кількості, такого
самого роду і такої самої якості, що
були передані йому позикодавцем, у
строк та в порядку, які встановлені
договором; позика вважається
повернутою позикодавцеві в момент
підписання сторонами акту
приймання-передачі (повернення) позики,
обов'язок по складанню якого покладено
за умовами договору на позивача
(позикодавця).

11 квітня 2013 року між сторонами було
складено та підписано акт
приймання-передачі об'єкта позики до
договору № 1 від 11 квітня 2013 року,
відповідно до якого позивач
(позикодавець) передав, а відповідач
(позичальник) прийняв 9924 літри
дизельного пального, що знаходиться на
зберіганні на паливній базі за адресою:
АДРЕСА_1 та належить позивачу на праві
власності. Як з'ясовано судом, з метою
розвантаження та збереження
дизельного палива позивачем було
укладено договір оренди з ТОВ
"Лозівська паливна компанія" на частину
виробничих потужностей, що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1

По строку 11 липня 2013 року та в продовж
десяти календарних днів від даної дати
відповідач (позичальник) повернення
позивачу (позикодавцю) позики не
здійснив та про можливість
несвоєчасного повернення дизельного
пального позивачу ФОП ОСОБА_2
позичальник не повідомляв.

01.10.2013 року позивачем було складено
претензію, в який позивач повідомив
відповідача про закінчення строку
позики та посилаючись на пункти 2.2, 3.1,
3.2, 4.2 Договору позики № 1 від 11.04.13р.
повідомив відповідача про зобов'язання
повернути позикодавцю майно у тій
самій кількості, такого самого роду і
такої самої якості, що були передані
відповідачу позивачем, на підставі
чого, просив відповідача перерахувати
позивачу кошти за невиконання умов
договору позики № 1 від 11.04.2013 року. З
наданого до матеріалів справи
повідомлення про вручення поштового
відправлення вбачається, що вказану
претензію відповідачем одержано 11
жовтня 2013 року (арк. справи 13-14).

Надаючи правову кваліфікацію спору у
даній справі, з врахуванням
встановлених обставин та оцінивши
докази в їх сукупності суд дійшов
наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
діловою обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як зазначено в ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать; при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 4 статті 180 Господарського
кодексу України встановлено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст. 173
Господарського кодексу України.

Матеріали справи свідчать про те, що
між сторонами у справі виникли
зобов'язання, які за своєю правовою
природою є правовідносинами, що
випливають із договору позики, і до
яких повинні застосовуватись
положення Цивільного кодексу України,
що регулюють загальні умови виконання
зобов'язання, а також положення
параграфу 1 глави 71 Цивільного
кодексу України.

В силу приписів ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник, згідно статті 1049 ГПК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України, ст. 193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України, ч. 7 ст. 193
Господарського кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

З огляду на умови пункту 3.1 спірного
Договору від 11.04.13р., відповідач
(позичальник) зобов'язаний повернути
предмет позики позивачу
(позикодавцеві) впродовж 10 календарних
днів (тобто по строку до 21 липня 2013
року).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання і, в
силу ст. 611 ЦК України, правовими
наслідками, у разі порушення
зобов'язання є: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

В силу приписів статей 15, 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу у разі їх порушення,
невизнання чи оспорювання.

Суд звертає увагу, що після розгляду
господарським судом Харківської
області справи № 922/5158/13 жодних дій з
боку відповідача, спрямованих на
з'ясування питання щодо повернення
предмету позики, вчинено так і не було.

Згідно домовленості сторін (п. 1.1, 3.2
договору), відповідач (позичальник)
зобов'язався повернути позивачу
(позикодавцю) позику у такій самій
кількості, такого самого роду і такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем.

11 квітня 2013 року між сторонами було
складено та підписано акт
приймання-передачі об'єкта позики до
договору № 1 від 11 квітня 2013 року за
яким позивач (позикодавець) передав, а
відповідач (позичальник) прийняв 9924
літрів дизельного пального яке
відповідає нормам державних
стандартів. Може використовуватись за
призначенням.

Матеріали господарської справи №
922/1890/14 не містять доказів повернення
відповідачем позивачу позики -
дизельного пального у кількості 9924
літри по строку 21 липня 2013 року, отже з
боку відповідача наявне порушення умов
спірного Договору від 11.04.13р. з боку
відповідача і, відповідно, у позивача з
22 липня 2013 року.

Згідно вимог передбачених ст. 32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідач проти позову заперечує
повністю, в обґрунтування своїх
заперечень посилається на те, що
позивачем не доведено заявлені позовні
вимоги, окрім того, відповідач вказує
про відсутність у останнього спірного
договору позики № 1 від 11.04.2013 року, акту
приймання - передачі об'єкта позики від
11.04.13р., первинних документів
бухгалтерського обліку, які б свідчили
про здійснення господарських операцій
щодо отримання позики, не визнає факт
отримання 11 квітня 2013 року дизельного
пального в розмірі 9924 л. від позивача.

Проте суд критично ставиться щодо
вищенаведених доводів відповідача,
оскільки останнім не надано жодного
доказу, в обґрунтування вищевказаних
обставин, а обставини, які покладені
відповідачем в обґрунтування своїх
заперечень спростовуються матеріалами
справи.

Статтями 33, 34 ГПК України встановлено,
що кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до приписів ст. 36 ГПК
України письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст. 43
ГПК України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

За таких підстав, в силу зобов'язань
сторін, які виникли на підставі
договору позики № 1 від 11.04.2013 року та
приймаючи до уваги, що відповідач не
виконав прийнятий на себе обов'язок
щодо повернення позики в термін,
встановлений Договором, що
підтверджується наявними матеріалами
справи, позовні вимоги про зобов'язання
відповідача повернути позивачу
дизельне пальне, яке відповідає нормам
державних стандартів в кількості 9924
літрів, що було передане відповідачу -
ДП ДГ "Комсомолець" згідно з Договором
позики № 1 від 11.04.2013 року, відповідають
вимогам договору та діючому
законодавству України, та підлягають
задоволенню повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката, витрати по сплаті судового
збору та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даному разі,
покладається на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції
України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Зобов'язати Державне підприємство
"Дослідне господарство "Комсомолець"
Інституту сільського господарства
Північного Сходу Національної
академії аграрних наук України (64644,
Харківська область, Лозівський район,
с. Комсомольське, )
повернути Фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код:
НОМЕР_1) дизельне пальне, яке відповідає
нормам державних стандартів в
кількості 9924 літрів, що було передане
відповідачу - ДП ДГ "Комсомолець" згідно
з Договором позики № 1 від 11.04.2013 року.

Cтягнути з Державного підприємства
"Дослідне господарство "Комсомолець"
Інституту сільського господарства
Північного Сходу Національної
академії аграрних наук України (64644,
Харківська область, Лозівський район,
с. Комсомольське, ) на
користь Фізичної особи - підприємцю
ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1,
АДРЕСА_2, р/р 5625 ПАТ "Укрсоцбанк",
МФО 300023) - 2733,08 грн. судового збору.

Видати відповідні накази після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 01.07.2014 р.

Суддя Є.М. Жиляєв