РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

18 червня 2014 року
Справа № 902/161/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій
В.А.

судді
Мамченко Ю.А. ,

судді
Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання
Баклан Н.С.,

за участю представників:

Позивача - Мєхоношин Дмитро Васильович
( довіреність № 137 від 10.07.2013 р. )

Відповідача - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Ситковецьке" на
рішення господарського суду
Вінницької області від 22.04.14 р. у справі
№ 902/161/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Агроскоп Україна" (м.
Київ)

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Ситковецьке"
(Вінницька область, Немирівський район,
смт. Ситківці)

про стягнення 317 870,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 22.04.2014 р. у
справі №902/161/14 (суддя Матвійчук В.В.)
позов товариства з обмеженою
відповідальністю "Агроскоп Україна" до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Ситковецьке" про
стягнення 317 870,42 грн. - задоволено.

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю "Ситковецьке" на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Агроскоп Україна" 262
667 грн. 48 коп. - боргу; 8 637 грн. 29 коп. -
пені; 13 288 грн. 14 коп. - 20% річних; 33 266 грн.
74 коп. - штрафу; 6 357 грн. 19 коп. - витрат зі
сплати судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги відповідають чинному
законодавству і фактичним обставинам
справи, підтверджені належними
доказами (арк.справи 130-135).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач - товариство з обмеженою
відповідальністю "Ситковецьке" подав
через господарський суд Вінницької
області апеляційну скаргу (арк.справи
142-144).

В скарзі відповідач зокрема зазначає,
що 08.04.2014р. подав до суду клопотання про
розстрочку виконання судового рішення,
однак, останнє судом не задоволено.
Вважає, що відхиляючи дане клопотання,
суд дійшов хибного висновку про
відсутність правових підстав для
розстрочення виконання рішення суду.
Вважає, що для встановлення інформації,
поданої відповідачем у клопотанні, суд
мав би витребувати додатково відомості
на підтвердження фінансового стану
відповідача, для чого відкласти
розгляд справи.

Відповідач зазначає, що має непогашені
фінансові зобов'язання, що пояснюється
відсутністю у нього обігових коштів.
Для виходу із цієї фінансової ситуації
та розрахунку з кредиторами,
відповідач уклав кредитний договір з
ПАТ БАНК «Київська Русь» на отримання,
кредиту в розмірі 10000000,00 грн. кредитний
договір №19715-20/14-1 на відкриття
відновлювальної кредитної лінії від 25
лютого 2014 року. Банк кредитний договір
підписав, але через наявність
інфляційних процесів у економіці
держави та надзвичайні суспільно -
політичні та військові події в Україні,
фактичне надання цих коштів не
здійснив до врегулювання вищевказаних
обставин. В зв'язку з цим, відповідач
був позбавлений тих коштів, на які
розраховував та за рахунок яких мав
розрахуватися з позивачем. До сьогодні
банк стоїть на позиції вичікування
покращення економічної ситуації в
Україні з можливістю надання
відповідачеві кредитних коштів у разі
її покращення.

Відповідач звертався і до інших
банківських установ але знову ж таки, з
огляду на інфляційні процеси у
економіці держави та надзвичайні
суспільно-політичні та військові події
в Україні, банки тимчасово призупинили
кредитування юридичних осіб.

Скаржник просить скасувати рішення
господарського суду Вінницької
області від 22.04.2014р. у справі №902/161/14 та
прийняти нове рішення, яким направити
справу на новий розгляд.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду у справі від
23.05.2014р. апеляційну скаргу ТзОВ
«Ситковецьке» прийнято до провадження,
справу призначено до слухання
(арк.справи 141).

Позивач подав до Рівненського
апеляційного господарського суду
письмовий відзив на апеляційну скаргу
(вх.№12021/14 від 18.06.2014р., арк.справи 155), в
якому заперечує проти доводів
скаржника.

У відзиві, зокрема, зазначає, що
відповідачем не надано жодних доказів
на підтвердження його фінансових
ускладнень у господарській діяльності.
Крім цього, не надано доказів відмови
банку надавати кошти згідно кредитного
договору №19715-20/14-1 на відкриття
відновлювальної кредитної лінії від
25.02.2014р. з обґрунтуванням причини такої
відмови, не надано докази звернення до
інших банківських установ. Вважає, що
посилання відповідача на проведення
весняно-польових робіт не пояснює
порушення графіку оплат за договором і
не свідчить про відсутність коштів у
відповідача.

На підставі викладеного просить
залишити рішення господарського суду
Вінницької області від 22.04.2014р. у справі
№902/161/14 без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 18.06.2014р. представник позивача
заперечив апеляційну скаргу,
посилаючись на доводи викладені у
відзиві на апеляційну скаргу. Вважає,
що рішення прийняте судом першої
інстанції є законним та обгрунтованим,
тому просить суд залишити його без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Відповідач не забезпечив явку свого
представника в судове засідання,
причини неявки суду не повідомив, хоч
про час та місце розгляду скарги був
повідомлений у встановленому порядку
(арк.справи 154).

Враховуючи приписи ст. 101 ГПК України
про межі перегляду справ в апеляційній
інстанції, ст. 102 ГПК України про строки
розгляду апеляційної скарги та той
факт, що неявка в засідання суду
представників сторін, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
розгляду справи, не перешкоджає
перегляду оскарженого рішення, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу за відсутності
представника відповідача.

Розглядом матеріалів справи
встановлено:

19.08.2013р. товариство з обмеженою
відповідальністю "Агроскоп Україна"
(продавець) та товариством з обмеженою
відповідальністю "Ситковецьке"
(покупець) уклали договір
купівлі-продажу № 13 ЗК 064/ВІКМ
(арк.справи 12-14).

Відповідно до розділу 1 договору,
продавець зобов'язується передати у
власність покупця засоби захисту
рослин (надалі товар), згідно
специфікацій - додатків до договору, що
становлять його невід'ємну частину, а
покупець зобов'язується прийняти товар
та оплатити його вартість згідно умов
договору.

Як передбачено п.2.1. договору, ціни,
загальна вартість, найменування товару
визначається в еквіваленті
національної валюти України - гривні до
долара США та зазначаються в
додатку(ах) до договору. В ціну товару
входить вартість тари, упаковки та
маркування.

Покупець здійснює попередню оплату за
товар у розмірі 20% вартості кожної
окремої партії товару, зазначеної в
додатку(ах) до договору або замовленні
покупця не пізніше, ніж за п'ять днів до
дати поставки відповідної партії
товару. Решта вартості товару (вартість
товару зменшена на суму здійсненої
передоплати) виплачується покупцем,
згідно наступного графіку, визначеного
договором: до 01 листопада 2013 року - 80
відсотків вартості партії товару
отриманого покупцем. повний розрахунок
за товар здійснюється покупцем не
пізніше 01 листопада 2013 року (п.2.3.
договору).

Згідно п.3.1. договору, поставка товару
за даним договором може здійснюватися
окремими частинами - партіями. Після
надходження оплати за товар (партію
товару), покупець зобов'язаний надати
продавцю довіреність на отримання
відповідного товару (партії товару), та
протягом 14 (чотирнадцяти) календарних
днів оформити документи на отримання
товару (партії товару).

Цей договір, відповідно до п. 8.1.,
набуває чинності з моменту його
підписання повноважними
представниками сторін та скріплення
його печатками сторін і діє до
остаточного виконання сторонами своїх
зобов'язань.

Як свідчать матеріали справи,
позивачем, в рамках договору, за
видатковими накладними (арк.справи 17-20,
22, 24, 26) поставлено відповідачу товар на
загальну суму 332 667,48 грн., який останній
отримав, про що свідчать довіреності
(арк.справи 21, 23, 25, 27). Відповідачем
перераховано на рахунок позивача 70000
грн., які останнім зараховано в рахунок
проведення розрахунків за договором
(арк.справи 28,29).

Отже, неоплаченим залишився товар на
суму 262 667,48 грн..

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, Рівненський апеляційний
господарський суд прийшов до висновку
про наступне:

Статтею 11 Цивільного кодексу України
встановлено, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки, й серед підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
передбачає договори та інші правочини.

Згідно ст.174 Господарського кодексу
України, господарські зобов'язання
можуть виникати, зокрема, із
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (ст.655 ЦК
України).

Згідно ч.1 ст.222 Господарського кодексу
України учасники господарських
відносин, що порушили майнові права або
законні інтереси інших суб'єктів,
зобов'язані поновити їх, не чекаючи
пред'явлення їм претензії чи звернення
до суду.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Оскільки зобов'язання за договором в
частині проведення розрахунків, за
поставлений товар, відповідачем не
виконано в повному обсязі та виходячи з
встановлених обставин справи та
наведених вище законодавчих приписів,
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про задоволення позовної
вимоги про стягнення боргу в розмірі
262667,48 грн.

У позові позивач також заявляв до
стягнення 8637,29 грн. пені, 13288,14 грн. 20%
річних за період з 20.08.2013 року по 22.01.2014
року та 33266,74 грн. штрафу.

Боржник, згідно ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України, вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Порушенням зобов'язання, відповідно до
ст.610 ЦК України, є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки (п.3 ст.611 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного
кодексу України та ст.230 Господарського
кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 Цивільного кодексу
України право на неустойку виникає
незалежно від наявності у кредитора
збитків, завданих невиконанням або
неналежним виконанням зобов'язання.

Як встановлено ст.230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Зміст договору, згідно ст.628 ЦК України,
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК
України).

Пунктом 6.1. Договору передбачено, що у
випадку порушення Покупцем термінів
оплати, обумовлених у Договору, він
сплачує Продавцю неустойку у вигляді
пені у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла на момент
прострочення платежів по оплаті
товару, від несвоєчасної суми
заборгованості, за кожний день
прострочення оплати до моменту повної
оплати, а також 20 (двадцять) процентів
річних від простроченої суми.

Пунктом 6.2. Договору встановлено, що у
разі порушення Покупцем строків
попередньої оплати та/або оплати за
товар відповідно до графіку,
встановленого Договору, Продавець має
право стягнути з Покупця штраф у
розмірі 10% від суми несплаченої або
несвоєчасно сплаченої вартості товару.
Штраф сплачується за кожне порушення
строків проведення оплати,
встановлених Договором.

Перевіривши в апеляційному
провадженні розрахунки заявлених до
стягнення 8637,29 грн. пені, 13288,14 грн. 20%
річних та 32266,74 грн. штрафу, колегія
суддів погоджується з їх
обгрунтованістю.

Отже, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про задоволення
позовних вимог щодо стягнення пені та
20% річних та штрафу, оскільки зазначені
вимоги відповідають умовам укладеного
договору та чинному законодавству.

Скаржник зазначає про
необґрунтованість та неправомірність
відмови суду у клопотанні відповідача
про розстрочку виконання судового
рішення.

Представник позивача у відзиві на
апеляційну скаргу, який ним було
підтримано у судовому засіданні
18.06.2014р., заперечує проти розстрочення
виконання рішення.

Пунктом 6 статті 83 ГПК України
передбачено, що господарський суд,
приймаючи рішення, має право
відстрочити або розстрочити виконання
рішення.

Згідно Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.10.2012р. №9 "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України"
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Виходячи з обставин наведених у
клопотанні, зважаючи на позицію
позивача, колегія суддів вважає вірним
висновок суду першої інстанції про
відсутність правових підстав для
задоволення даного клопотання та
розстрочення виконання рішення суду.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника зазначені в
апеляційній скарзі, апеляційним судом
не визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст.104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись, ст.ст.33, 43, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Ситковецьке" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 22.04.14 р. у справі № 902/161/14 -
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Саврій В.А.

Суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Василишин А.Р.