м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/9974/14 23.06.14Суддя Мудрий С.М.,
розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного
товариства "Автомобільна компанія
"Богдан-Моторс"

до 1) публічного акціонерного
товариства "Закритий
недиверсифікований венчурний
корпоративний інвестиційний фонд
"Бріз"

2) товариства з обмеженою
відповідальністю "Автомобільна група
"Богдан"

про визнання договору про
відступлення прав вимоги від 30.04.2014р.
недійсним

Представники сторін:

від позивача Карманніков М.О. -
представник за довіреністю № б/н від
14.01.2014 року;

від відповідача-1: Топоркова О.С. -
представник за довіреністю б/н від
10.02.2014 року;

від відповідача-2: Осадчий І.В. -
представник за довіреністю б/н від
14.01.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги публічного
акціонерного товариства "Автомобільна
компанія "Богдан-Моторс" до публічного
акціонерного товариства "Закритий
недиверсифікований венчурний
корпоративний інвестиційний фонд
"Бріз" та товариства з обмеженою
відповідальністю "Автомобільна група
"Богдан" про визнання договору про
відступлення прав вимоги від 30.04.2014р.
недійсним.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 30.04.2014 року між
публічним акціонерним товариством
«Закритий недиверсифікований
венчурний корпоративний інвестиційний
фонд «БРІЗ» та товариством з обмеженою
відповідальністю «Автомобільна група
«Богдан» укладено договір про
відступлення права вимоги, за умовами
якого кредитор (ПАТ «ЗНВКІФ «БРІЗ»)
відступив новому кредитору (ТОВ
«Богдан» АГ») права вимоги до
публічного акціонерного товариства
«Автомобільна компанія «Богдан
Моторс» за кредитним договором №414-СВ
від 22 грудня 2005 року.

Позивач вважає, що оспорюваний договір
має ознаки договору факторингу, а тому
має вчинятися виключно фінансовою
установою із відповідною
правосуб'єктністю. Оскільки, ТОВ
«Богдан» АГ» не є фінансовою установою
та не має ліцензії для здійснення
відповідного виду діяльності на ринку
фінансових послуг, укладення такого
договору суперечить чинному
законодавству.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 27.05.2014 року порушено провадження у
справі, розгляд справи призначено на
23.06.2014 року.

В судовому засіданні 23.06.2014 року
представники сторін виконали вимоги
ухвали суду від 27.05.2014 року.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд задовольнити
позов.

Представник відповідача 1 заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 2 заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

30.04.2014 року між публічним акціонерним
товариством "Закритий
недиверсифікований венчурний
корпоративний інвестиційний фонд
"Бріз" та товариством з обмеженою
відповідальністю "Автомобільна група
"Богдан" укладено на підставі ст..ст.
512-519 Цивільного кодексу України
договір про відступлення прав вимоги.

Відповідно до п.1 договору, кредитор
відступає (передає) новому кредитору
права вимоги до публічного
акціонерного товариства «Автомобільна
Компанія «Богдан Моторс» надалі
«боржник», за кредитним договором
№414-СВ від 22 грудня 2005 року з усіма
додатками та додатковими угодами до
нього (надалі - «основний договір») в
порядку і в обсязі, передбаченому цим
договором.

Пунктом 2 договору передбачено, що :

- до нового кредитора переходять права
первісного кредитора за основним
договором вимагати від боржника сплати
заборгованості за кредитом за основним
договором у сумі 43232352,84 грн. (п.2.1);

- до нового кредитора переходять права
первісного кредитора за основним
договором вимагати від боржника сплати
заборгованості по процентах за
основним договором у сумі 25122142,56 грн.
(п2.2.);

- до нового кредитора переходять права
первісного кредитора за основним
договором вимагати від боржника сплати
неустойки за прострочення сплати
кредиту у сумі 4223741,65 грн. (п.2.3);

- до нового кредитора переходять права
первісного кредитора за основним
договором вимагати від боржника сплати
неустойки за прострочення сплати
відсотків за кредитом у сумі грн. (п.2 4);

- до нового кредитора переходять права
первісного кредитора за основним
договором вимагати від боржника сплати
витрат, пов'язаних із одержанням
виконаний зобов'язання у сумі 68 820,00 грн.
(п.2.5);

- до нового кредитора переходять всі
інші права первісного кредитора за
основним договором (п.2.6).

Тобто, враховуючи вищезазначені умови
договору, до нового кредитора перейшли
права первісного кредитора на загальну
суму 74 594 813,47 грн.

Відповідно до п.5 договору, за
відступлені права вимоги за основним
договором новий кредитор сплачує
кредитору суму коштів у розмірі 74594813,47
(сімдесят чотири мільйони п'ятсот
дев'яносто чотири тисячі вісімсот
тринадцять гривень 47 коп., без ПДВ (далі
- ціна продажу), які сплачуються новим
кредитором кредитору до 30 квітня 2015
року, але в будь-якому випадку не
пізніше десяти банківських днів з дня
фактичного отримання від боржника
виконання відповідних грошових
зобовязань за основним договором, або
не пізніше десяти банківських днів з
моменту продажу новим кредитором (в
разі здійснення такого продажу) прав
вимоги за основним договором будь -
якій третій особі, - в залежності від
того, що настане раніше.

Позивач вважає, що оспорюваний договір
має ознаки договору факторингу, а тому
має вчинятися виключно фінансовою
установою із відповідною
правосуб'єктністю. Оскільки, ТОВ
«Богдан» АГ» не є фінансовою установою
та не має ліцензії для здійснення
відповідного виду діяльності на ринку
фінансових послуг, тому укладення
такого договору суперечить чинному
законодавству.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік
способів судового захисту, одним із
яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що
кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання
правочину недійсним, господарському
суду належить встановити наявність
саме тих обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів,
зокрема, відповідність змісту
правочину вимогам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Свобода договору означає можливість
сторін вільно визначати зміст
договору, який вони укладають і
формувати його конкретні умови. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, отже,
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок,
зокрема, передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги). Кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Згідно з статтею 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 515 ЦК України заміна кредитора
не допускається у зобов'язаннях,
нерозривно пов'язаних з особою
кредитора, зокрема у зобов'язаннях про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю.

З наведеного вбачається, що законом не
заборонено вчинення угод щодо
відступлення права вимоги та відсутні
обставини, з якими закон пов'язує
недопустимість відступлення права
вимоги.

Відповідно до ч.1 статті 1077 ЦК України
за договором факторингу (фінансування
під відступлення права грошової
вимоги) одна сторона (фактор) передає
або зобов'язується передати грошові
кошти в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Тобто, ознаками договору факторингу є:

- сторонами по договору факторингу
є фактор та клієнт;

- договір факторингу являє собою
зобов'язальне правовідношення, яке
виникає між фактором та продавцем
(постачальником) товарів або
послугонадавачем (клієнтом) за яким
фактор купує у клієнта право вимоги
останнього по відношенню до його
контрагентів (боржників) за договорами
по сплаті заборгованості за поставлені
(передані) товари або надані послуги,
тим самим фінансуючи діяльність
клієнта. До того ж в даному випадку мова
йде не про будь-яке окреме відплатне
відступлення конкретного права вимоги,
а про конкретну дебіторську
заборгованість (повністю або частково);

- відносини між фактором та клієнтом
носять оплатний характер, фактору має
бути забезпечена можливість одержання
винагороди за послуги по фінансуванню
діяльності клієнта.

Оспорюваним договором здійснена
заміна кредитора в зобов'язанні без
набуття додаткового доходу новим
кредитором, оскільки в ньому
передбачено, що розрахунок
здійснюється у повному обсязі від
отриманої суми боргу без будь-яких
дисконтів та премій за стягнення з
боржника грошових зобов'язань.

Також, п.21 договору передбачено, що
первісний кредитор не отримує за
вказаним договором жодних послуг, а
новий кредитор не отримує жодної плати,
пов'язаної із наданням будь-яких послуг
за договором, та не здійснює
фінансування на користь первісного
кредитора під вказане відступлення.

Отже, враховуючи вищезазначене,
оспорюваний договір не містить ознак
договору факторингу, в зв'язку з чим
відсутні правові підстави для визнання
його недійсним, а тому вимоги позивача
є необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя
С.М.Мудрий