ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року Справа № 910/20975/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючогоПрокопанич Г.К.суддів
:Алєєвої І.В., Татькова В.І.
(доповідача)розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Державної фінансової інспекції
Українина постановуКиївського
апеляційного господарського суду від
25.03.2014 р.та на рішеннягосподарського
суду міста Києва від 03.02.2014 р.у справі№
910/20975/13 господарського суду міста
Києваза позовом Національного
інституту раку (надалі - Інститут)доПАТ
"Трест "Київміськбуд-2" (надалі -
Товариство)третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Державна фінансова
інспекція України (надалі -
Держфінінспекція)простягнення 226 880,40
грн. за участю представників: від
позивача- 1) Мусієнко О.В., дов. від 13.02.2014
р. № 140кн 2) Топор А.О., дов. Від 09.01.2014 р.
№ 12кнвід відповідача- Гончар О.М., від
14.01.2014 р. № 0020/1 від третьої особи-
Шевелєва Ю.Е., дов. Від 15.04.2014 р. № 25-17/480

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року Інститут звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства та просив суд
стягнути з останнього суму зайво
сплачених коштів у розмірі 226 880,40 грн.
на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.02.2014 р. (суддя Капцова Т.П.) в
задоволенні позову відмовлено з огляду
на те, що позивачем не доведено
правових підстав для стягнення з
відповідача 226 880,40 грн., сплачених
позивачем в складі вартості
устаткування, меблів та інвентаря в
якості податку на додану вартість.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014 р.
(головуючий суддя Дикунська С.Я., судді:
Алданова С.О., Жук Г.А.) рішення
господарського суду міста Києва від
03.02.2014 р. залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
актами, Держфінінспекція звернулася до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити в повному обсязі
позовні вимоги Інституту, мотивуючи
скаргу порушенням і неправильним
застосуванням судами норм
матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши доводи касаційної
скарги, перевіривши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України прийшла до висновку, що
подана касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами, 22.04.1992 р. між
Інститутом (замовником) та Товариством
(підрядником) укладено Контракт на
будівництво і реконструкцію
Київського НДІ онкології (надалі -
Контракт), відповідно до умов якого
сторони взяли на себе виконання
передбачених ним обов'язків та
зобов'язалися нести майнову
відповідальність за їх невиконання та
неналежне виконання.

В подальшому, сторонами укладалися
додаткові угоди до Контракту: № 24/2011
від 02.06.2011 р., № 25/2011 від 10.06.2011 р., № 26/2011
від 31.10.2011 р. та № 27/2011 від 30.11.2011 р.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між
сторонами на підставі Контракту
виникли зобов'язальні відносини.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на виконання умов
Контракту та додаткових угод до нього,
Товариство згідно видаткових
накладних, наявних в матеріалах справи,
поставило устаткування, меблі,
інвентар на суму 3 089 219,48 грн., в т.ч. ПДВ
514 869,91 грн.

В період з 07.03.2013 р. по 23.05.2013 р.
Держфінінспекцією було проведено
ревізію фінансово-господарської
діяльності Інституту за період з 01.07.2010
р. по 01.03.2013 р., за результатами якої
складено Акт ревізії й встановлено,
зокрема, що із загальної вартості
обладнання частина меблів медичного
призначення придбавалась із сумою
податку на додану вартість, а відтак в
порушення п.197.1.27 ст.197 Податкового
кодексу України (в редакцій, чинній на
той час) Інститутом зайво сплачено
відповідачу ПДВ на загальну суму 226 880,40
грн., що призвело до матеріальної шкоди
(збитків) на цю суму, що і стало причиною
звернення Інституту з відповідним
позовом.

Відповідно до ст. 837 ЦК України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

Положеннями ст.ст. 627, 629, 632 ЦК України
встановлено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що обов'язки сторін за
Контрактом та додатковими угодами до
нього в частині постачання та оплати
устаткування, меблів та інвентаря
сторонами виконано повністю, що
підтверджується матеріалами справи.

Крім того, судами зазначено, що в
матеріалах справи також відсутні
докази на підтвердження факту
звернення позивача до відповідача з
ініціативою внести зміни до Контракту
щодо ціни чи умов оплати в
передбаченому ст. 188 ГК України порядку.
Матеріали справи також не містять й
даних про те, що Договір в частині
визначення ціни визнано у
встановленому законом порядку
недійсним повністю або частково з
підстав її завищення, чи до нього
внесено відповідні зміни тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, обов'язковою умовою
набуття або збереження майна без
достатньої правової підстави має бути
відсутність правової підстави для
набуття або збереження майна за
рахунок іншої особи.

З огляду на викладене місцевий
господарський суд, з яким погодився і
суд апеляційної інстанції, дійшов
правильного та вмотивованого висновку,
що кошти, які позивач просив стягнути з
відповідача, останнім отримано від
позивача як оплату поставленого
устаткування, меблів, інвентаря на
підставі Контракту та додаткових угод
до нього, а отже, підстав для їх
повернення як безпідставно отриманих в
порядку ст. 1212 ЦК України немає.

Колегія суддів касаційної інстанції
також погоджується з позицією
господарських судів у даній справі
стосовно того, що посилання
Держфінінспекції на Акт ревізії як на
доказ безпідставного отримання
відповідачем спірної суми є абсолютно
не аргументованими, оскільки вказаний
акт не може обмежувати прав та
обов'язків сторін щодо виконання ними
зобов'язань за договором, змінювати
умови договору, в тому числі щодо ціни
договору, а також не може свідчити про
порушення відповідачем своїх
договірних зобов'язань.

Безпідставними також є доводи
Держфінінспекції щодо порушення
Інститутом п.197.1.27 ст.197 Податкового
кодексу України (в редакції, чинній на
той час) й відповідно зайво сплачене
Товариству ПДВ на загальну суму 226 880,40
грн., що призвело до спричинення
матеріальної шкоди (збитків) на цю суму,
оскільки позивачем не надано доказів
того, що на поставлені відповідачу
вироби медичного призначення
поширюються норми постанови Кабінету
Міністрів України № 867 від 08.08.2011 р.
"Питання звільнення виробів медичного
призначення від оподаткування
податком на додану вартість", а також не
доведено, що поставлений позивачу
товар має відповідне маркування на
підставі приписів цієї постанови.

Враховуючи вищенаведене, місцевий та
апеляційний господарські суди дійшли
обґрунтованих та підставних висновків
про відмову в задоволенні заявлених
позовних вимог про стягнення 226 880,40 грн.

Щодо поданої до Вищого господарського
суду України Держфінінспекцією
касаційної скарги слід зауважити, що
наведені доводи не спростовують
висновки судів першої та апеляційної
інстанцій, які ґрунтуються на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді всіх обставин справи, які
мають суттєве значення для вирішення
спору, а тому немає підстав для зміни
або скасування прийнятих у справі
рішення та постанови.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
залишити постанову апеляційної
інстанції без змін, а скаргу без
задоволення.

Касаційна скарга залишається без
задоволення, коли суд визнає, що
оскаржуваний судовий акт прийнятий з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального права.

Посилання оскаржувача на інші
обставини не приймаються колегією
суддів до уваги, з огляду на положення
ст. 1117 ГПК України та з підстав їх
суперечності матеріалам справи.

Твердження оскаржувача про порушення і
неправильне застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права
при прийнятті оскаржуваних судових
актів не знайшли свого підтвердження, в
зв'язку з чим підстав для зміни чи
скасування законних та обґрунтованих
судових рішень колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 ГПК
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції України залишити без
задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014 р. та
рішення господарського суду міста
Києва від 03.02.2014 р. у справі № 910/20975/13
залишити без змін.

Головуючий суддя
Г.К. Прокопанич

Суддя
І.В. Алєєва

Суддя (доповідач)
В.І. Татьков