ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.07.2014
Справа № 905/3216/14

Господарський суд Донецької області у
складі головуючого судді Осадчої А.М.,
за участю секретаря судового засідання
Мітронової А.Р., розглянув у відкритому
судовому засіданні у приміщенні суду
матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хозхімсервіс»
м.Донецьк

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Донмехтранс»
м.Краматорськ

про стягнення 414833,54грн., з яких:
399943,30грн. - борг, 2791,92грн. - 3% річних,
12098,32грн. - пеня,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю №78
від 25.03.2014року, Кудяєва В.І. за
довіреністю від 02.06.2014року,

від відповідача: не з'явився,

СУТЬ СПРАВИ:

13.05.2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Хозхімсервіс» (далі
- ТОВ «Хозхімсервіс») звернулось до
господарського суду Донецької області
з позовом до відповідача, Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Донмехтранс» (далі - ТОВ
«Донмехтранс») з вимогами про
стягнення 414833,54грн., з яких: 399943,30грн. -
борг, 2791,92грн. - 3% річних, 12098,32грн. - пеня,
мотивуючи свої вимоги тим, що на
підставі укладеного договору підряду
№15/013 від 14.10.2013 року позивач виконав
передбачені договором роботи, між
сторонами підписано акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
на суму 700201,42грн., однак у порушення
вимог договору відповідач вартість
виконаних робіт оплатив частково на
суму 300 258,12грн., у зв'язку з чим, виникла
заборгованість у розмірі 399943,30грн., що
стало підставою для звернення до суду з
позовом. Крім того, просить суд
відшкодувати позивачу за рахунок
відповідача судові витрати, понесені у
зв'язку з оплатою послуг адвоката в
сумі 10 000,00грн.

Ухвалою від 14.05.2014 року господарським
судом Донецької області позовна заява
ТОВ «Хозхімсервіс» прийнята до
розгляду, порушено провадження у
справі №905/3216/14.

На підтвердження зазначених у позові
обставин позивач надав суду належним
чином засвідчені копії: договору
підряду №15/013 від 14.10.2013 року, актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
№ОУ-0000922 від 12.11.2013 року, №ОУ-0000925 від
20.11.2013 року, №ОУ-0000958 від 29.11.2013 року,
№ОУ-0000961 від 10.12.2013 року, №ОУ-0000997 від
31.12.2013 року, №ОУ-0000895 від 31.10.2013 року,
акту звірки взаємних розрахунків
станом на 31.03.2014 року, що підписаний
позивачем одноособово, претензії №30
від 14.02.2014 року, опису вкладення,
банківських виписок, договору б/н від
25.03.2014 року, свідоцтва про право на
заняття адвокатською діяльністю
НОМЕР_1, видаткового касового ордеру
від 27.03.2014 року, акту від 16.06.2014 року
виконаних робіт до договору про
надання юридичних послуг, технічного
завдання, податкових накладних,
рахунків-фактур.

Нормативно свої вимоги позивач
обґрунтовує ст.ст.610, 611, 625 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
ст.ст.144, 173, 174, 193 Господарського
кодексу України (далі - ГК України).

У судовому засіданні 02.07.2014 року
представники позивача підтримали
заявлені позовні вимоги, посилаючись
на обставини викладені в позовній
заяві.

Представник відповідача у жодне
судове засідання не з'явився, про час та
місце судового засідання повідомлений
належним чином, про що свідчать
повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути спір в порядку ст.75
ГПК України за наявними в справі
матеріалами, оскільки їх цілком
достатньо для правильної юридичної
кваліфікації спірних правовідносин, а
відсутність належним чином
повідомленого представника
відповідача та ненадання відповідачем
певних документів у світлі приписів
ст.ст. 4-3, 22, 33 та 77 цього Кодексу
істотним чином не впливають на таку
кваліфікацію і не можуть вважатися
належною підставою для подальшого
відкладання розгляду справи.

Відповідно до положень статті 811
ГПК України судом складено протокол,
який долучено до матеріалів справи. З
клопотаннями щодо фіксування судового
процесу за допомогою технічних засобів
сторони до суду не зверталися.

Вислухавши пояснення представника
позивача, який з'явився у судове
засідання, дослідивши представлені ним
в порядку статті 43 ГПК України докази,
вивчивши матеріали справи, суд у межах
заявлених позовних вимог встановив
наступне.

Згідно вимогам частин 1 і 2 статті
837 ЦК України за договором підряду одна
сторона (підрядник) зобов'язується на
свій ризик виконати роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

14.10.2013 року між ТОВ
«Хозхімсервіс» (субпідрядник) та ТОВ
«Донмехтранс» (генпідрядник) укладено
договір №15/013, за умовами п.п.1.1, 1.2 якого
генпідрядник доручив, а субпідрядник
прийняв на себе зобов'язання власними
силами та засобами виконати роботи
відповідно до Технічного завдання, яке
є невід'ємною частиною договору
(Додаток №1), генпідрядник зобов'язався
своєчасно провести оплату за виконані
роботи а умовах передбачених
договором.

Договір підписано уповноваженими
представниками сторін з прикладання
печаток підприємств, без складання
протоколу розбіжностей.

Згідно п.5.1 договору останній набирає
чинності з моменту його підписання
обома сторонами (дата початку строку
дії договору).

Вартість робіт, що виконуються за
договором, складає 2218500,00грн. у т.ч. ПДВ
369750,00грн. (п.4.1 договору).

Відповідно до п.4.5 договору строк
виконання робіт 135 календарних днів,
але не пізніше 31.03.2014 року, гарантія:
виїмка 85тис.тон намулу до 01.01.2014 року.

За п.3.4 договору після виконання робіт
генпідрядник зобов'язаний оглянути
виконані субпідрядником роботи та за
відсутності зауважень прийняти їх
шляхом підписання наданого
субпідрядником акту здачі-приймання
виконаних робіт.

Позивач належним чином виконав свої
зобов'язання за договором, після чого
між сторонами підписані акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
№ОУ-0000922 від 12.11.2013 року, №ОУ-0000925 від
20.11.2013 року, №ОУ-0000958 від 29.11.2013 року,
№ОУ-0000961 від 10.12.2013 року, №ОУ-0000997 від
31.12.2013 року, №ОУ-0000895 від 31.10.2013 року на
загальну суму 700201,42грн.

Акти містять посилання на договір
підряду №15/013 від 14.10.2013 року, що
беззаперечно свідчить про виконання
робіт, зазначених в актах на підставі
вказаного договору.

Акти підписано уповноваженими
представниками сторін за відсутності
заперечень стосовно обсягу виконаних
робіт або їх якості, скріплено
печатками підприємств.

Матеріали справи не містять доказів на
підтвердження виявлення відповідачем
недоліків у виконанні робіт.

Виходячи з викладеного, підписані
сторонами акти здачі-прийняття робіт
(надання послуг) є належними та
допустимими доказами факту виконання
позивачем прийнятих на себе
зобов'язань за договором підряду №15/013
від 14.10.2013 року.

За приписами ч.1 ст.854 ЦК України, якщо
договором підряду не передбачена
попередня оплата виконаної роботи
або окремих її етапів, замовник
зобов'язаний сплатити підрядникові
обумовлену ціну після остаточної
здачі роботи за умови, що роботу
виконано належним чином і в погоджений
строк або, за згодою замовника, -
достроково.

Відповідно до п.4.4 договору оплата
робіт, виконаних субпідрядником у
відповідному місяці здійснюється
генпідрядником з відстрочкою платежу 30
(тридцять) календарних днів з моменту
підписання обома сторонами Акту
здачі-приймання виконаних робіт та
отримання рахунку від субпідрядника,
шляхом перерахування грошових коштів у
національній валюті України на
поточний рахунок субпідрядника.

Виходячи з вказаного пункту договору,
відповідач мав здійснити оплату
вартості виконаних робіт за актом
№ОУ-0000895 від 31.10.2013 року у строк до 02.12.2013
року, за актом №ОУ-0000922 від 12.11.2013 року у
строк до 12.12.2013 року, за актом №ОУ-0000925
від 20.11.2013 року у строк до 20.12.2013 року, за
актом №ОУ-0000958 від 29.11.2013 року у строк до
30.12.2013 року, за актом №ОУ-0000961 від 10.12.2013
року у строк до 09.01.2014 року, за актом
№ОУ-0000997 від 31.12.2013 року у строк до
30.01.2014 року.

Рахунки, які складав позивач вручались
відповідачу разом з актами, у
подальшому направлялись разом з
претензією №30 від 14.02.2014 року, про що
свідчить опис вкладення.

Окрім того, відповідно до листа
Міністерства фінансів України від
30.05.2011 року №31-08410-07-27/13794 за своїм
призначенням рахунки (рахунки-фактури)
не відповідають ознакам первинного
документу, оскільки їм не фіксується
будь-яка господарська операція,
розпорядження чи дозвіл на проведення
господарської операції, а носять
виключно інформаційний характер.

Отже, рахунок-фактура призначений для
інформування особи у якої існують
зобов'язання по його сплаті про суму до
сплати, розрахункові реквізити
отримувача коштів та інші дані,
необхідні для здійснення оплати. Саме з
такою метою рахунок передбачений
договором.

Таким чином, виходячи з умов договору
підставою виникнення у замовника
обов'язку здійснити оплату наданих
послуг, а у підрядника права вимоги
такої оплати є не факт виставлення
рахунку, а факт підписання сторонами
акту здачі-приймання виконаних робіт.

ТОВ «Донмехтранс» вартість виконаних
робіт оплатило частково на
суму295952,96грн., що підтверджується
банківськими виписками від 02.12.2013 року
на суму 110952,96грн., від 18.12.2013 року на суму
50000,00грн., від 20.12.2012 року на суму
60000,00грн., від 10.01.2014 року на суму 75
000,00грн.

Окрім того, як вбачається з даних
бухгалтерського обліку позивача,
зокрема, підготовленого ним акту
звірки взаєморозрахунків між ТОВ
«Хозхімсервіс» та ТОВ «Донмехтранс», в
рахунок оплати вартості виконаних
робіт відповідачем зараховані дві суми
у розмірі 2305,16грн. та 2000,00грн.

Відповідно до письмових пояснень
позивача від 20.06.2014 року дані суми
прийняті в рахунок оплати основного
боргу за спірним договором як оплата
позивачем послуг ген підряду та
штрафні санкції, які були пред'явлені
відповідачем за порушення робітниками
позивача на об'єкті правил охорони
праці.

Таким чином, загальна вартість робіт,
яку позивач вважає оплаченою складає
300 258,12грн.

Вартість виконаних робіт на суму
399943,30грн. відповідачем у встановлений в
договорі строк не оплачена, у зв'язку з
чим, утворилась заборгованість у
вказаному розмірі.

ТОВ «Хозхімсервіс» зверталось до
відповідача з претензією №30 від 14.02.2014
року, згідно якої просило відповідача
сплатити заборгованість за договором у
розмірі 399943,30грн. та штрафні санкції за
порушення строків оплати. Докази
відправлення та отримання
відповідачем претензії містяться в
матеріалах справи, зокрема, засвідчені
копії опису вкладення від 17.02.2014 року та
повідомлення про вручення
рекомендованого відправлення.

Відповідь на претензію в матеріалах
справи відсутня.

Під час розгляду справи відповідач не
надав суду належних та допустимих
доказів оплати заборгованості на суму
399943,30грн.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору (ч.3 ст.180 ГК України).

Відповідно до п.8 ст.181 ГК України у разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся). Якщо одна із
сторін здійснила фактичні дії щодо
його виконання, правові наслідки таких
дій визначаються нормами Цивільного
кодексу України.

Дослідивши умови договору підряду
№15/013 від 14.10.2013 року, судом встановлено,
що зазначивши у п. 5.1 договору, що
останній набирає чинності з дня його
підписання, сторони в той же час не
узгодили строк його дії.

Проте, як встановлено судом, доведено
матеріалами справи та не заперечується
сторонами, договір виконувався
сторонами, зокрема, субпідрядником
виконані передбачені договором роботи,
складено відповідні акти, які
підписані обома сторонами договору,
відповідачем здійснена часткова
оплата виконаних робіт, що не дає
підстав вважати цей договір
неукладеним.

Як визначено в статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим до виконання
сторонами.

У статті 526 ЦК України зазначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі статтею 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутністю конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (стаття 525 ЦК
України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи доведено факт
виконання позивачем своїх зобов'язань
у відповідності до умов договору
підряду №15/013 від 14.10.2013 року, строк
виконання зобов'язання відповідача на
момент звернення з позовом настав, тому
відповідач зобов'язаний здійснити
оплату вартості виконаних робіт на
суму 399 943,30грн., тоді як, матеріали
справи не містять доказів у
підтвердження оплати відповідачем
суми заборгованості у розмірі 399943,30грн.
Відповідно ТОВ «Донмехтранс» в
односторонньому порядку порушено
взяті на себе зобов'язання за спірним
договором в частині оплати вартості
виконаних робіт у встановленому
договором порядку.

З огляду на викладене, вимоги позивача
про стягнення заборгованості у
розмірі 399943,30грн. є законними і
обґрунтованими, у зв'язку з чим
підлягають задоволенню.

Крім того, за порушення строків оплати
вартості виконаних робіт, позивач
просить стягнути з відповідача пеню у
розмірі 12098,32грн., 3% річних у розмірі
2791,92грн.

Статтею 216 ГК України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Штрафними санкціями, згідно зі ст.230 ГК
України, визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Як встановлено ст.549 ЦК України пенею є
вид неустойки, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.4 ст.231 ГК України у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.

За приписами ст.1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Умовами п.6.4 договору передбачено, що у
разі прострочення оплати вартості
робіт генпідрядник сплачує
субпідряднику пеню у розмірі 0,1% від
вартості робіт за місяць за кожний день
прострочення, але не більше подвійної
облікової ставки НБУ, що діє у
зазначений період.

Враховуючи, що матеріалами справи
підтверджено прострочення виконання
відповідачем свого грошового
зобов'язання, позивач мав підстави для
нарахування пені згідно п.6.4 договору у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ.

Як вбачається з розрахунку, пені
нарахована позивачем за кожним актом
окремо з урахування часткових оплат,
здійснених позивачем. Проте, періоди
нарахування пені визначені позивачем
невірно, оскільки виходячи з
встановлених судом строків оплати за
кожним актом, прострочення грошового
зобов'язання починається на наступний
день та саме з цього часу можливе
нарахування пені, в той час як позивач
нараховує пеню включаючи останній день
строку оплати вартості виконаних
робіт.

Окрім того, позивач помилково
нараховує пеню враховуючи день
здійснення платежу, оскільки за
приписами п.1.9 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року №14 день фактичної сплати суми
заборгованості не включається в період
часу, за який здійснюється стягнення
пені.

Здійснивши самостійно розрахунок пені
з урахуванням наведених зауважень
суду, не виходячи при цьому за межі
визначеного позивачем періоду часу,
суд дійшов висновку, що арифметично
вірний розмір пені, який може бути
нарахований за порушення відповідачем
грошового зобов'язання з урахуванням
обставин справи та вимог діючого
законодавства складає 11999,07грн. Таким
чином, позовні вимоги про стягнення
пені підлягають задоволенню на суму 11
999,07грн., у решті позовних вимог в цій
частині суд відмовляє.

Зі змісту ст.625 ЦК України випливає, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми
боргу за грошовим зобов'язанням з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, а так само 3% річних з
простроченої суми, здійснюється
незалежно від тієї обставини, чи був
передбачений договором відповідний
захід відповідальності та незалежно
від вини відповідача, оскільки
неможливість виконання грошового
зобов'язання не звільняє від його
виконання.

Перевіривши розрахунок сум річних за
вказані позивачем періоди, суд вважає
його невірним з тих же підстав, що
викладені судом вище стосовно
розрахунку пені.

За висновками суду, розмір річних, що
може бути нарахований за порушення
відповідачем свого грошового
зобов'язання складає 2769,02грн., тому суд
вважає позовні вимоги про стягнення
3%річних підлягають задоволенню на
вказану суму. У задоволенні решті
позовних вимог в цій частині суд
відмовляє.

Відповідно до позовної заяви позивач
просив суд відшкодувати позивачу за
рахунок відповідача судові витрати,
понесені у зв'язку з оплатою послуг
адвоката в сумі 10 000,00грн.

Відповідно до ст.44 ГПК України до
складу судових витрат входить оплата
послуг адвоката. В контексті цієї норми
судові витрати по оплаті послуг
адвоката підлягають стягненню з
відповідача лише у тому разі, якщо такі
послуги надавались адвокатом виключно
у зв'язку із розглядом даної справи та
саме за надання цих послуг здійснена
оплата, що підтверджується
відповідними фінансовими документами

Відповідно до п.6.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
витрати позивачів та відповідачів,
третіх осіб, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених частиною п'ятою статті 49
ГПК.

Згідно статті 48 ГПК України, витрати, що
підлягають сплаті за послуги адвоката,
визначаються у порядку, встановленому
Законом України «Про адвокатуру».

Статтею 30 Закону визначено, що
гонорар є формою винагороди адвоката
за здійснення захисту, представництва
та надання інших видів правової
допомоги клієнту. Порядок обчислення
гонорару (фіксований розмір, погодинна
оплата), підстави для зміни розміру
гонорару, порядок його сплати, умови
повернення тощо визначаються в
договорі про надання правової
допомоги. При встановленні розміру
гонорару враховуються складність
справи, кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи між
позивачем та адвокатом ОСОБА_1
укладено договір б/н від 25.03.2014 року про
надання юридичних послуг.

Згідно з додатковою угодою від 25.03.2014
року гонорар адвоката за надання
послуг за договором складає 10 000,00грн.
та розраховується виходячи з обсягу
витраченого часу адвоката для надання
юридичних послуг з підготовки позовної
заяви стосовно ТОВ «Донмехтранс» та
подальшого представлення інтересів
клієнта у господарському суді
Донецької області за даним позовом.

Відповідно до п.2 вказаної додаткової
угоди сторони погодили, що клієнтом у
порядку 100% передплати сплачується
обсяг витраченого часу адвоката для
надання юридичних послуг не більше 12,5
годин за ціною 800,00грн. за годину.

На підставі вказаного договору
адвокату оплачена вартість послуг на
суму 10 000,00грн., що підтверджується
видатковим касовим ордером від 27.03.2014
року.

16.06.2014 року сторонами підписано акт
виконаних робіт до договору б/н від
25.03.2014 року про надання юридичних
послуг, з якого вбачається, що
адвокатом виконані, а клієнтом
(позивачем) прийнятті роботи з
підготовки позовної заяви стосовно ТОВ
«Донмехтранс» та представлення
інтересів клієнта у господарському
суді Донецької області. Як вказано в
акті, витрачений адвокатом час складає
10,5 годин. В акті наведено розшифрування
обсягу дій, що виконані адвокатом.
Окрім того, згідно вказаного акту
адвокат зобов'язався прийняти участь у
судовому засіданні 17.06.2014 року та
отримати копію судового рішення за
результатами розгляду даної справи.

Згідно свідоцтва на право зайняття
адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від
12.11.2004 року, копія якого міститься в
матеріалах справи, ОСОБА_1, яка була
присутня у судових засіданнях, має
статус адвоката.

Внаслідок викладеного, суд приходить
до висновку, що матеріалами справи
підтверджується факт понесення
позивачем судових витрат у розмірі
10000,00грн., пов'язаних з наданням послуг
адвоката, у зв'язку із судовим
розглядом зазначеного спору.

Розподіл інших судових витрат, крім
судового збору, здійснюється за
загальними правилами ч.5 ст.49 ГПК
України, тобто при частковому
задоволенні позову вони покладаються
на обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Отже, за приписами ст.49 ГПК
України у зв'язку із частковим
задоволенням позову відповідач мав би
відшкодувати позивачу 9997,05грн.

Разом з тим, вирішуючи питання про
розподіл судових витрат, пов'язаних з
оплатою послуг адвоката, господарський
суд вважає, що розмір відшкодування
названих витрат є неспіврозмірним,
тобто явно завищеним порівняно із
ціною позову, складністю питань, що
пов'язані із вирішенням даного спору та
обсягом витраченого часу.

Визначаючи необхідний розмір судових
витрат з оплати послуг адвоката для
розгляду даної справи, суд приймає до
уваги нескладність правових питань,
знання яких знадобилось для підготовки
позову та представлення інтересів
позивача в суді, відсутність
необхідності у великому юридичному
досвіді, невеликий обсяг обставин, що
потребувала вивчення для підготовки
матеріалів, процесуальних документів
та формування правової позиції
стосовно заявлених позовних вимог,
наявність належної первинної
документації, що підтверджує
заборгованість відповідача, що в свою
чергу гарантувало вирішення спору на
користь позивача, швидкий розгляд
справи в межах процесуального строку
та незначна у зв'язку із цим кількість
судових засідань (три), в яких приймали
участь адвокат та представник
позивача. Отже, суд з урахуванням
матеріалів даної конкретної справи суд
вважає, що вартість юридичних послуг,
необхідних для розгляду даної справи є
надто завищеною, у зв'язку з чим,
обмежує цей розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи до 5000,00грн.

У відповідності до ст.49 ГПК України
судовий збір покладається у спорах, що
виникають при виконанні договорів, на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, керуючись
ст.ст.509, 526, 530, 610, 612, 625, 629, 837, 854
Цивільного кодексу України; ст.ст.193, 216,
230, 231 Господарського кодексу України,
ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 43, 44, 49, 82-85, 115, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хозхімсервіс»
м.Донецьк до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Донмехтранс»
м.Краматорськ про стягнення 414833,54грн.,
з яких: 399943,30грн. - борг, 2791,92грн. - 3%
річних, 12098,32грн. - пеня - задовольнити
частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Донмехтранс» (84313,
Донецька область, місто Краматорськ,
проспект Миру, будинок 6,
ідентифікаційний код 30983124) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хозхімсервіс» (83059,
місто Донецьк, вулиця Сеченова,
будинок 1, ідентифікаційний код 24157485)
заборгованість в сумі 399943,30грн., пеню в
сумі 11999,07грн., 3%річних в сумі 2769,02грн.,
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 8294,23грн., витрати з оплати
послуг адвоката в сумі 5000,00грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене до Донецького апеляційного
господарського суду протягом десяти
днів. У разі якщо в судовому засіданні
було оголошено лише вступну та
резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

У судовому засіданні 02.07.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду.

Повний текст рішення суду
складено 04.07.2014 року.

Суддя
А.М. Осадча