ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2014 р.Справа № 916/945/14

Господарський суд Одеської області у
складі :

судді
Никифорчука М.І.

при секретареві Ніколаєві
П.В.

за участю представників сторін :

від позивача: Остапов В.В. за
довіреністю від 27.12.2013р.;

від відповідача: Очколяс Д.В. за
довіреністю № 134 від 05.12.2013р.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу № 916/945/14:

за позовом: Державного підприємства
„Адміністрація морський портів
України" в особі Іллічівської філії
Державного підприємства
„Адміністрація морський портів
України";

до відповідача: Державного
підприємства „Іллічівський морський
торговельний порт";

про стягнення 588 116,39 грн., -

в с т а н о в и в :

Державне підприємство
„Адміністрація морський портів
України" в особі Іллічівськом філії
Державного підприємства
„Адміністрація морський портів
України" (далі - Позивач) звернулось до
Державного підприємства
„Іллічівський морський торговельний
порт" (далі - Відповідач) із позовом про
стягнення 588 116,39 грн. посилаючись на
наступне.

30.09.2013 р. між сторонами у справі
був укладений договір майнового
сервітуту (користування
гідротехнічними спорудами) № 112-П-ІЛФ-13,
в якому Позивач на визначених
договором умовах оплати, надав
відповідачу право обмеженого
користування гідротехнічною спорудою
(нерухомим майном) розташованою в
акваторії Іллічівського морського
порту, а саме: Причал № 19 довжиною 220
метрів (архівний номер паспорту 85312).

Пунктом 1.2 договору передбачено,
що право користування причалом
обмежується виконанням відповідачем
навантажувально - розвантажувальних
робіт, що відповідає положенням ст. ст.
401,404 ЦК України.

Частиною 3 ст. 403 ЦК України
передбачено, що особа, яка користується
сервітутом, зобов'язана вносити плату
за користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду.

Пункт 3.2 Договору визначає, що
Відповідач зобов'язаний своєчасно і на
умовах цього договору вносити плату за
сервітут за весь час користування
причалом.

Пунктом 2.3 Договору визначено, що
оплата за сервітут здійснюється
Відповідачем щомісячно, до 30 числа
місяця, наступного за звітним, на
підставі рахунку Позивача. Сума
щомісячного платежу розраховується
виходячи з кількості днів у звітному
місяці.

На виконання умов договору
Відповідачеві виставлялись рахунки на
оплату за користування сервітутом а
загальну суму 588 116,39 гр. , а саме :

№ 4 451 від 30.09.2013 р. на суму 181 299,04
грн.,

№ 9 360 від 31.10.2013 р. на суму 137 079,76
грн.,

№ 9 381 від 30.11.2013 р. на суму 132 657,83
грн.;

№ 12 856 від 31.12.2013 р. на суму 137 079,76
грн.

Дотеперішнього часу вказані
рахунки Відповідачем не сплачені, що є
порушенням умов договору так і
приписів ст. ст. 525, 526 ЦК України.

На підставі викладеного позивач
просить позов задовольнити.

Відповідач з вимогами не
погоджується з підстав викладених у
відзиві на позов. Зокрема відповідач
зазначає, що вказаний договір є
неукладеним, так як права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації виникають з дня такої
реєстрації. Також відповідач
посилається на норми права які
регулюють питання щодо визнання
правочинів недійсними.

Фактично з цих підстав відповідач
просить у позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та проаналізувавши надані
докази, вислухавши представників
сторін, проаналізувавши приписи
законодавства, що регулюють
правовідносини по даному спору,
господарський суд прийшов до
наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно
до законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до ст. 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються
письмовими і речовими доказами.

Як випливає із змісту позову
предметом спору у даній справі є
несплата відповідачем виставлених
йому рахунків за користування
нерухомим майном - гідротехнічною
спорудою за договором майнового
сервітуту (користування
гідротехнічними спорудами)
№ 112-П-ІЛФ-13.

Пунктом 2.3 Договору визначено, що
оплата за сервітут здійснюється
Відповідачем щомісячно, до 30 числа
місяця, наступного за звітним, на
підставі рахунку Позивача. Сума
щомісячного платежу розраховується
виходячи з кількості днів у звітному
місяці.

На виконання умов договору
Відповідачеві виславлялись рахунки на
оплату за користування сервітутом а
загальну суму 588 116,39 гр. , а саме :

№ Пр/4 451 від 30.09.2013 р. на суму 181 299,04
грн.,

№ Пр/9 360 від 31.10.2013 р. на суму 137 079,76
грн.,

№ Пр/9 381 від 30.11.2013 р. на суму 132 657,83
грн.;

№ Пр/12 856 від 31.12.2013 р. на суму 137 079,76
грн.

Вказану рахунки були скеровані
Відповідачеві листами Позивача від
04.10.2013 р., 01.11.2013 р., 04.12.2013 р. та від 02.01.2014
р.

30.09.2013 р. сторонами у договорі
складений та підписаний акт за
договором № 112-П-ІЛФ-13 від 30.09.2013 р., за
яким :

1. Адміністрація відповідно до
умов договору 112-П-ІЛФ-13 від 30.09.2013 р.
надала в період з 21.08.2013 р. по 30.09.2013 р.
Сервітуарію (Іллічівському порту)
право обмеженого користування
гідротехнічною спорудою, що належать
Адміністрації та розташованою вдовж
акваторії Іллічівського морського
порту, а саме: Причал № 19 довжиною 220
метрів.

2. Розмір плати за право
обмеженого користування причалом № 19 в
період з 21.08.2013 р. по 30.09.2013 р. складає 151
082,53 грн. без ПДВ 20% - 30 216,51 грн.

Загальна сума плати з ПДВ складає
181 299,04 грн.

3. Цей акт є підставою для
здіснення взаєморозрахунків, порядок
яких визначений у Договорі.

Дотеперішнього часу вказані
рахунки Відповідачем не сплачені, що є
порушенням умов договору так і
приписів ст. ст. 5252, 526 ЦК України.

Доказів зворотноьго відповідач в
прядку ст. 33 ГПК України не надав.

З приведеного суд робить висновок
про невиконання відповідачем умов
договору в частині оплати виставлених
йому рахунків, що суперечить як умовам
договору так і приписам ст. ст. 525 та 526
ЦК України за якими одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610, ч.2 ст, 615 ЦК
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Одностороння
відмова від зобов'язання не звільняє
винну сторону від відповідальності за
порушення зобов'язання.

Щодо заперечень відповідача, що
вказаний договір є неукладеним так як
права на нерухоме майно, які
підлягають державній реєстрації
виникають з дня такої реєстрації суд
зазначає таке.

Відповідно до ст. 4 Закону України
Про внесення змін до Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень" та
інших законодавчих актів України від 11
лютого 2010 року N 1878-VI:

1. Обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі
в особі органів, уповноважених
управляти державним майном, іноземцям
та особам без громадянства, іноземним
юридичним особам, міжнародним
організаціям, іноземним державам, а
також територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме:

1) право власності на нерухоме
майно;

2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном;

3) інші речові права відповідно до
закону;

4) податкова застава, предметом
якої є нерухоме майно, та інші
обтяження.

2. Речові права на нерухоме майно,
зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої
цієї статті, є похідними і
реєструються після державної
реєстрації права власності на таке
майно.

3. Право власності на житловий
будинок, будівлю, споруду, квартиру
може бути зареєстровано незалежно
від того, чи зареєстровано право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розташовані, крім випадків, якщо
власником земельної ділянки та
житлового будинку, будівлі, споруди,
квартири, розташованих на ній, є та
сама особа.

Відповідно до статті 5 цього ж
Закону у Державному реєстрі прав
реєструються права на такі об'єкти
нерухомого майна, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких
неможливе без їх знецінення та зміни
призначення:

1) житлові будинки;

2) квартири;

3) будівлі, в яких розташовані
приміщення, призначені для
перебування людини, розміщення
рухомого майна, збереження
матеріальних цінностей, здійснення
виробництва тощо;

4) споруди (інженерні,
гідротехнічні тощо) - земельні
поліпшення, що не належать до будівель
та приміщень, призначені для
виконання спеціальних технічних
функцій;

5) приміщення - частини
внутрішнього об'єму житлових
будинків, будівель, квартир, обмежені
будівельними елементами.

З аналізу вказаних норм чинного
на момент укладення договору
законодавства випливає, що
обов'язковій державній реєстрації
підлягає саме речове право (сервітут), а
не сам договір.

Обов'язкової державної
реєстрації договору про встановлення
сервітуту вимогам чинного на момент
укладення договору законодавства не
передбачено.

Таким чином вказані заперечення
відповідача є безпідставними. Крім
того, суд зазначає, що предметом спору у
даній справі є не визнання вказаного
договору недійсним або іншим, а
стягнення боргу.

Щодо посилання відповідача на
норми права які регулюють питання щодо
визнання право чинів недійсними суд
також зазначає, що предметом спору у
даній справі є не визнання вказаного
договору недійсним або іншим, а
стягнення боргу. Тому ці заперечення е
недоречними.

Крім того, доказів оспорювання
вказаного договору на момент розгляду
даної справи відповідачем не надано.
Також суд зазначає, що вказаним вище
актом від 30.09.2013 р. сторони підтвердили
наявність між ними договірних
правовідносин щодо обмеженого
користування гідротехнічною спорудою,
що належать Адміністрації на причалі
№19 та визначили ціну такого
користування. Будь - яких зауважень
щодо вказаного акту в ньому не
зазначено та не надано відповідачем
при розгляді даної справи. Таким чином
вказаний договір є дійсним, чинним та
діючим.

Клопотання позивача від 02.06.2014р.
про розгляд даної справи колегіально у
складі трьох суддів, на думку суду
задоволенню не підлягає, оскільки дана
справа не є складною (позовна заява
фактично на 1 сторінці) тому передача
даної справи на колегіальний розгляд є
безпідставною.

Крім того, відповідно до ст. 4-6 ГПК
України, колегіальний розгляд справ у
складі трьох суддів є правом
господарського суду а не обов'язком

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України
судові витрати покладаються на
сторони пропорційно розміру
задоволених вимог.

Керуючись ст. ст.32,33,43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Державного підприємства
„Адміністрація морський портів
України" в особі Іллічівської філії
Державного підприємства
„Адміністрація морський портів
України" - задовольнити повністю.

Стягнути з Державного
підприємства „Іллічівський морський
торговельний порт" (68001, Одеська
область, м. Іллічівськ, вул. Праці, 6, ) на користь Державного
підприємства „Адміністрація
морський портів України" (01135, м. Київ,
проспект Перемоги, 14, ) в
особі Іллічівської філії Державного
підприємства „Адміністрація морський
портів України" (68001, Одеська область,
м. Іллічівськ, вул. Праці, 6,
) заборгованість за
договором майнового сервітуту
(користування гідротехнічними
спорудами) № 112-П-ІЛФ-13 від 30.09.2013 р. в
сумі 588 116 (п'ятсот вісімдесят вісім
тисяч сто шістнадцять) грн. 39 коп. та
судовий збір в сумі - 11 762 (одинадцять
тисяч сімсот шістдесят дві) грн. 32 коп.

Повний текст рішення складено та
підписано 02.07.2014р.

Суддя

Никифорчук М.І.