КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2014 р. Справа№ 910/16250/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін

від позивача: Галков І.О. -
представник за дов. б/н від 14.01.2014р.;

від відповідача: Мариношенко К.А. -
представник за дов. б/н від 24.04.2013р.,

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"

на рішення Господарського суду м.
Києва від 10.02.2014 р.

у справі № 910/16250/13 (суддя: Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"

до Фірми "Т.М.М."- Товариство з обмеженою
відповідальністю

про стягнення 139015,67 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг" (далі -
позивач) звернулося до Господарського
суду міста Києва з позовом до Фірми
"Т.М.М."- Товариство з обмеженою
відповідальністю (далі -
відповідач) про стягнення з
відповідача на користь позивача 139015,67
грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014р. у справі №910/16250/13
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"
задоволено повністю. Стягнуто з Фірми
"Т.М.М."- Товариство з обмеженою
відповідальністю з будь-якого рахунку,
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення суду, на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"
грошові кошти: заборгованість у
розмірі 131 609,22 грн., неустойку у сумі 6
047,43 грн., 3% річних у сумі 1 249,39 грн.,
інфляційне збільшення суми боргу у
розмірі 109,63 грн. та судовий збір у
розмірі 1 720,50 грн. Відстрочено
виконання рішення Господарського суду
міста Києва від 10.02.2014р. у справі
№910/16250/13 на 2 (два) роки до 10.02.2016р.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"
звернулося до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить Київський
апеляційний господарський суд
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 10.02.2014р. у справі
№910/16250/13 в частині відстрочення
виконання рішення господарського суду
до 10.02.2016р.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що Господарський суд міста Києва
неповно з'ясував обставини справи,
визнав обставини встановленими, які є
недоведеними і мають значення для
справи, неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права,
зокрема не взято до уваги наслідки для
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ласка Лізинг» при
затримці виконання рішення.

Крім того, апелянт зазначає, що
судом першої інстанції не була
перевірена можливість виконання
рішення в інший спосіб, зокрема
наявність майна у заявника, на яке
можна було б звернути стягнення.

Ухвалою Київського апеляційного
Господарського суду від 02.04.2014 р.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ласка
Лізинг" було прийнято до провадження.

Розпорядженням В.о. Голови Київського
апеляційного господарського суду від
30.04.2014р. "Про зміну складу колегії
суддів" в зв'язку з перебуванням суддів
Тарасенко К.В., Рєпіної Л.О. у відпустці
було доручено розгляд апеляційної
скарги у справі №910/16250/13 колегії суддів
у складі: Сулім В.В. - головуючий суддя,
суддів Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

30.04.2012р. в судовому засіданні
Київського апеляційного
господарського суду було оголошено
перерву на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 04.06.2014р. "Про
зміну складу колегії суддів" в зв'язку з
перебуванням головуючого судді Суліма
В.В. на навчанні у Національній школі
суддів України було доручено розгляд
апеляційної скарги у справі №910/16250/13
колегії суддів у складі: Тищенко А.І. -
головуючий суддя, суддів Михальської
Ю.Б., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного
Господарського суду від 04.06.2014 р.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ласка
Лізинг" було прийнято до провадження
наведеною вище колегією суддів.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 24.06.2014р. "Про
зміну складу колегії суддів" в зв'язку з
закінченням судді Суліма В.В. навчання
у Національній школі суддів України та
перебування судді Тарасенко К.В. у
відпустці, було доручено розгляд
апеляційної скарги у справі №910/16250/13
колегії суддів у складі: Сулім В.В. -
головуючий суддя, суддів Михальської
Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
Господарського суду від 25.06.2014 р.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ласка
Лізинг" було прийнято до провадження
наведеною вище колегією суддів.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
Київський апеляційний господарський
суд вважає, що рішення Господарського
суду міста Києва від 10.02.2014р. підлягає
скасуванню в частині відстрочення
виконання рішення господарського суду
до 10.02.2016р., а апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг" -
задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами наданими
суду першої інстанції.

18.12.2007р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Т.М.М." було
укладено договір фінансового лізингу
№1123/12/2007 (далі - договір), предметом
якого відповідно до умов договору, є
зобов'язання позивача передати без
надання послуг по управлінню та
технічній експлуатації, а відповідач
прийняти в тимчасове володіння та
користування за плату майно - вантажний
автомобіль ISUZU NQR 71 борт-тент (три
одниці), а також відповідач
зобов'язувався здійснювати лізингові
платежі.

Частиною 1 ст. 806 Цивільного кодексу
України, за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачу) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг) на
певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 806 Цивільного
кодексу України, до договору лізингу
застосовуються загальні положення про
найм (оренду) з урахуванням
особливостей, встановлених цим
параграфом та законом. До відносин,
пов'язаних з лізингом, застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж
та положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

Відповідно до додатку №1 "Графік
внесення платежів" за кожен з 40 по 59
періоди відповідач повинен був
сплатити по 221,63 у.о. відповідно до графи
3 "Сума лізингового платежу" та по 31,25
у.о. відповідно до графи 7 "Платіж в
погашення суми заборгованості".

На виконання умов договору
позивач передав предмет лізингу
відповідачу 31.01.2008р., що
підтверджується видатковою накладною
№РН-0000025 від 31.01.2008р. та довіреністю
серії ЯОР №350120 від 31.01.2008р., наявними в
матеріалах справи.

30.07.2009р. між сторонами було
укладено додаткову угоду №1123/12/2007/R до
договору, якою були внесені зміни до
Графіку внесення платежів.

Відповідно до п. 2.3 договору,
вартість предмета Лізингу складає
суму, еквівалентну 103011,00 умовних
одиниць (далі за текстом - у.о.), в тому
числі ПДВ у розмірі 20% - 17 168,50 у.о.,
представлених у гривнях України.

Згідно п. 7.1. договору сторони
домовились про те, що валютою договору
є умовна одиниця. Під умовною одиницею
розуміється сума, виражена у гривнях
України та що дорівнює одному Долару
США за курсом відповідно до п.7.1.1.
договору.

Лізингоодержувач зобов'язаний
вносити всі грошові суми в рахунок
оплати лізингових платежів в розмірі і
в строки, встановлені в Графіку
внесення платежів, незалежно від
виставлення або отримання рахунків
Лізингодавця, а також незалежно від
фактичного використання предмета
Лізингу, в тому числі в період
технічного обслуговування ремонту,
втрати предмета Лізингу, протягом
строку фінансового лізингу або до
моменту дострокового припинення
договору (п. 7.7 договору).

Що стосується тверджень заявника
про нечинність умов пп. 7.1 - 7.5 договору
з огляду на встановлення в договорі
грошової одиниці в іноземній валюті, що
на думку відповідача, звільняє його від
будь-яких зобов'язань за цим договором,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції що,
чинне законодавство хоч і визначає
національну валюту України як єдиний
законний платіжний засіб на території
України, однак, не містять заборони на
вираження у договорі грошових
зобов'язань в іноземній валюті,
визначення грошового еквівалента
зобов'язання в іноземній валюті, а
також на здійснення перерахунку
грошового зобов'язання у випадку зміни
НБУ курсу національної валюти України
по відношенню до іноземної валюти, з
огляду на наступне.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу
України, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Доказів визнання недійним
договору фінансового лізингу №1123/12/2007
від 18.12.2007 як в цілому, так і в частині
пунктів 7.1-7.5 договору, ані суду першої
інстанції, ані суду апеляційної
інстанції надано не було, чим
спростовуються передчасні твердження
відповідача про зворотнє.

Відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін (пункт 1 частини 1
статті 632 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст. 189 Господарського
кодексу України встановлено, що ціна є
істотною умовою господарського
договору. Ціна зазначається у договорі
у гривнях.

Відповідно до ст. 524 Цивільного
кодексу України зобов'язання має бути
виражене у грошовій одиниці України -
гривні, втім, сторони можуть визначити
грошовий еквівалент зобов'язання також
в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ч. 1 ст. 3
Декрету Кабінету Міністрів України
"Про систему валютного регулювання і
валютного контролю", валюта України є
єдиним законним засобом платежу на
території України, який приймається
без обмежень для оплати будь-яких вимог
та зобов'язань, якщо інше не
передбачено цим Декретом, іншими
актами валютного законодавства
України

Грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях, але якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом
(пункти 1, 2 статті 533 Цивільного кодексу
України).

Така правова позиція відповідає
висновкам Верховного Суду України,
викладеним у постанові Верховного Суду
України від 04.07.2011 у справі №12/149 та
судовій практиці Вищого
господарського суду України по
аналогічних справах, зокрема у
постановах № 5011-3/14538-2012 від 20.03.2013р., №
5011-30/16984-2012 від 28.05.2013р., № 910/8841/13 від
14.10.2013р.

Як правильно встановлено судом
першої інстанції та підтверджується
матеріалами справи, позивач належним
чином виконав умови договору. Однак,
відповідач, в свою чергу в порушення
умов договору та норм чинного
законодавства не виконав взяті на себе
зобов'язання належним чином, а саме
Лізингоодержувачем не в повному обсязі
виконано зобов'язання щодо сплати
лізингових платежів з 59 по 64 періоди,
внаслідок чого утворилась
заборгованість у розмірі 131 609,22 грн.

Станом на час розгляду справи в
суді першої інстанції доказів сплати
існуючої заборгованості відповідачем
до суду надано не було.

Відповідно до ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язань -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного
кодексу України, одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України встановлено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону
України "Про фінансовий лізинг", сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України
"Про фінансовий лізинг" передбачено, що
лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо задоволення позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача заборгованості в розмірі
131609,22 грн.

Крім того, Київський апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції в
частині задоволення позовних вимог в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача неустойки в розмірі
6047,43 грн., 3 % річних у сумі 1249,39 грн. та
інфляційних втрат у сумі 109,63 грн., з
огляду на наступне.

Згідно ст. 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують
на користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 9.5 договору у
випадку якщо Лізингоодержувач в
установлені договором строки не
здійснить оплату встановлених
договором платежів, то Лізингодавець
вправі вимагати виплати неустойки в
розмірі 0,25 % від суми простроченого
платежу за кожен день прострочення
платежу в перші п'ять днів прострочення
і 0,5% від суми простроченого платежу за
кожен день простроченого платежу,
починаючи з шостого дня прострочення, а
Лізигоодержувач зобов'язується її
сплатити.

Згідно ст. 614 Цивільного кодексу
України, особа, яка порушила
зобов'язання несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлене договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

За приписами ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Так, для всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого позивачем нарахування
штрафних санкцій, річних тощо, і в разі,
якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно
(аналогічна правова позиція викладена
в ч. 1 п. 18 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 11.04.2005
№ 01-8/344 „Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені в доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році).

Київський апеляційний
господарський суд, перевіривши суму
неустойки, 3 % річних та інфляційних
втрат погоджується з висновком суду
першої інстанції, щодо задоволення
неустойки в сумі 6047,43 грн., 3% річних у
розмірі 1249,39 грн. та інфляційних втрат у
сумі 109,63 грн.

Разом із тим, апеляційний суд не
може погодитись з задоволенням
місцевим судом заяви відповідача про
відстрочення виконання рішення суду та
наданням відповідачу вказаної
відстрочки до 10.02.2016р. з наступних
підстав.

04.02.2014 через канцелярію суду
першої інстанції відповідачем було
подано клопотання про відстрочку
виконання рішення суду.

Відповідно до ст.121
Господарського процесуального кодексу
України при наявності обставин, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим, за заявою
сторони господарський суд, який видав
виконавчий документ, у виняткових
випадках, залежно від обставин справи,
може відстрочити або розстрочити
виконання рішення. Про відстрочку
виконання рішення виноситься ухвала,
яка може бути оскаржена у
встановленому порядку.

Подану заяву про відстрочку виконання
рішення відповідач мотивував тим, що
для здійснення господарської
діяльності відповідач регулярно
здійснює обов'язкові платежі, має
велику кредиторську заборгованість по
кредитам. Відповідно до консолідованої
фінансової звітності чистий збиток
Відповідача за 2012р. складає 22187 тис. дол.
США та чистий відтік грошових коштів
від операційної діяльності фірми склав
11993 тис. дол. США.

Проте, вказані обставини та подані
відповідачем на їх підтвердження
докази лише підтверджують збитковість
діяльності відповідача у 2012 році, але
ніяким чином не підтверджують
відсутність у відповідача на час
прийняття оскаржуваного рішення
коштів на всіх його рахунках в сумі
139015,67 грн., необхідних для виконання
даного рішення суду.

Крім того, відповідачем не було подано
суду належних та допустимих доказів в
розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
підтверджуючих, що він не має
готівкових коштів або майна (цінних
паперів, автотранспортних засобів
тощо) за рахунок яких Відповідач міг би
виконати рішення суду. Крім того,
документи консолідованої фінансової
звітності, надані відповідачем,
свідчать про фінансовий стан
відповідача за результатами 2012 року, в
той час як клопотання про відстрочку
виконання рішення було подано
відповідачем в лютому 2014р.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд вважає
недоведеною відповідачем наявність
виняткових обставин, які ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, що свідчить про
відсутність підстав для задоволення
клопотання відповідача про відстрочку
виконання рішення суду.

На підставі вищевикладеного,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"
підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення місцевого суду скасуванню
частково.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ласка
Лізинг" на рішення Господарського суду
міста Києва від 10.02.2014р. у справі
№910/16250/13 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014р. у справі №910/16250/13
скасувати в частині відстрочення
виконання даного рішення на 2 (два) роки
до 10.02.2016р.

3. Клопотання Фірми "Т.М.М."- Товариства з
обмеженою відповідальністю про
відстрочку виконання рішення
Господарського суду міста Києва від
10.02.2014р. у справі №910/16250/13 залишити без
задоволення.

4. В іншій частині рішення
Господарського суду міста Києва від
10.02.2014р. у справі №910/16250/13 залишити без
змін.

5. Стягнути з Фірми "Т.М.М."- Товариство з
обмеженою відповідальністю (03146, м.
Київ, вул. Чаадаєва, 2Б; код 14073675) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг" (03150. м.
Київ, вул. Димитрова, 5, корп. 2; код 33104543)
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги в сумі 1390 грн. 17 коп.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.В. Сулім

Судді
Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко