Господарський суд
Чернігівської області
Р І Ш Е Н Н Я

" 01 " липня 2014 року
Справа №927/697/14

За ПОЗОВОМ: Публічного акціонерного
товариства "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України"

вул. Саксаганського, 1, м. Київ, 01601

До ВІДПОВІДАЧА: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агрофірма "Іванівка АГ"

юридична адреса: вул. Шевченка, 2-Б,
смт. Михайло-Коцюбинське,
Чернігівський

район, Чернігіська область, 15552

поштова адреса: вул. Гетьмана
Полуботка, 6-А, 1-й поверх, офіс 2, м.
Чернігів, 14000

Про стягнення 445969,82 грн.

Суддя І.В. Кушнір

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від Позивача: Шейко Ю.М. - юрисконсульт,
довіреність №188 від 28.04.2014.

Від Відповідача: Барінцев В.С. -
представник, довіреність №61 від 04.04.2014.

СУТЬ СПОРУ:

Публічним акціонерним
товариством "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України" подано позов до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агрофірма "Іванівна АГ" про стягнення
445969,82 грн., в тому числі 336646,33 грн.
основного боргу, 6030,30 грн. - 3% річних,
6359,06 грн. інфляційних, 73368,89 грн. пені та
23565,24 грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням Відповідачем
договору складського зберігання зерна
№41/з від 14.10.2013.

У судовому засіданні 28.05.2014 представник
Позивача надав клопотання, у якому у
зв'язку з технічною помилкою просить
змінити назву Відповідача з Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Агрофірма "Іванівна АГ" на Товариство
з обмеженою відповідальністю
"Агрофірма "Іванівка АГ". Суд
клопотання задовольнив.

Відповідач письмового відзиву на позов
не надав, у судовому засіданні 17.06.2014
представник Відповідача усно
повідомив, що сума основного боргу
Відповідачем сплачена.

У судовому засіданні 01.07.2014 представник
Позивача надав письмовий
лист-підтвердження, у якому зазначено,
що 22 травня 2014 року Відповідачем було
повністю сплачено суму основного боргу
336646,33 грн.

Представник Позивача підтримав
позовні вимоги в частині стягнення
6030,30 грн. - 3% річних, 6359,06 грн.
інфляційних, 73368,89 грн. пені та 23565,24 грн.
штрафу.

Представник Відповідача виклав усні
заперечення щодо стягнення 6030,30 грн. -
3% річних, 6359,06 грн. інфляційних, 73368,89
грн. пені та 23565,24 грн. штрафу.

Дослідивши матеріали справи та
надані докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство
"Державна продовольчо-зернова
корпорація України" (Позивач)
зареєстроване в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців 16.09.2010.

Згідно виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Агрофірма "Іванівка АГ" (Відповідач)
зареєстроване в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців 21.10.2009.

14 жовтня 2013 року між Публічним
акціонерним товариством "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України" (Позивач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Агрофірма "Іванівка АГ" (Відповідач)
укладений договір складського
зберігання зерна №41/з (далі - Договір).

Згідно з п.1.1. Договору
Поклажодавець (Відповідач) за умовами
цього Договору зобов'язується
передати, а Зерновий склад (Позивач)
зобов'язується прийняти на зберігання
зернові, зернобобові, круп'яні, олійні
культури врожаю 2013 року (далі-Зерно),
надавати додаткові послуги,
відповідно до додатку №1, що є
невід'ємною частиною даного Договору
та в установлений строк повернути їх
Поклажодавцю або особі, зазначеній ним
як одержувач, відповідно до якісних
показників, передбачених цим
Договором.

Відповідно до п.п.1.4.-1.5. Договору
орієнтовні обсяги (кількість) Зерна, що
планується до передачі на зберігання
та показники якості для розрахунку
залікової ваги: кукурудза - 4000 тонн,
фактичні обсяги Зерна, що передаються
на зберігання Зерновому складу можуть
бути визначені лише при безпосередній
передачі його на зберігання при
оформленні складського документа.

За умовами п.п.3.1.,3.2.,3.4. Договору
приймання Зерна здійснюється згідно з
вимогами Інструкції про ведення обліку
й оформлення операцій із зерном і
продуктами його переробки на
хлібоприймальних та зернопереробних
підприємствах, затвердженої наказом
Міністерства аграрної політики
України №661 від 13.10.2008, діючими
державними стандартами для кожного
конкретного виду Зерна. Зерновий склад
приймає кожну партію Зерна за фізичною
вагою. Вид, кількість і якість
прийнятого на зберігання Зерна
зазначається в складському документі.

Документи, за наявності яких у
Поклажодавця Зерновий склад приймає
Зерно на зберігання, визначені в п.3.3.
Договору.

Згідно з п.3.5. Договору приймання
та відвантаження Зерна проводиться
згідно з графіком, який в обов'язковому
порядку погоджується із Зерновим
складом з урахуванням технічних,
технологічних та організаційних
можливостей Зернового складу.

Відповідно до п.4.1., п.4.3. Договору
Зерновий склад зобов'язаний прийняти
від Поклажодавця зерно фактичної
якості, але не вище обмежувальних
кондицій, забезпечити належне
зберігання у повному обсязі та
здійснити відпуск Поклажодавцеві
згідно умов даного Договору, видати
складські документи на зерно не
пізніше наступного робочого дня після
прийняття його на зберігання,
зберігати Зерно протягом строку,
визначеного в Договорі. Поклажодавець
зобов'язаний своєчасно розрахуватися
за надані послуги з приймання,
зберігання, відвантаження, а також
додаткові послуги згідно з додатком 1
до цього Договору.

Згідно з п.5.1. Договору розмір
плати за зберігання Зерна і надання
додаткових послуг визначається за
діючими тарифами, які затверджені
Зерновим складом та є невід'ємною
частиною цього Договору (додаток №1 до
Договору).

За умовами п.п.5.4.-5.6. Договору
Зерновий склад зобов'язаний щомісяця
до 3 (третього) числа наступного за
звітним місяця надати Поклажодавцю Акт
наданих послуг та виставити рахунок
для оплати послуг, що надані Зерновим
складом. Плата за сушіння, очищення
Зерна проводиться згідно з актами
надання послуг, що складені на підставі
актів на сушіння, очищення, а за
відвантаження та переоформлення - за
фактичну кількість відвантаженого та
переоформленого Зерна. Оплата послуг,
що надані Зерновим складом зі
зберігання, відвантаження,
переоформлення Зерна, а також
додаткових послуг, повинні бути
оплачені Поклажодавцем протягом 3-х
робочих днів з дня одержання
виставленого Зерновим складом рахунку.

Відповідно до п.п.5.7.-5.9. Договору
Поклажодавець у триденний термін з дня
отримання Акту наданих послуг,
підписаного зі сторони Зернового
складу, в разі згоди з наданими
послугами, зобов'язаний підписати його
та повернути Зерновому складу 1 (один)
примірник. У разі незгоди підписати Акт
наданих послуг Поклажодавець у 3-денний
термін з дня отримання Акту надсилає
Зерновому складу свої обґрунтовані
заперечення. У разі не підписання
Поклажодавцем Акту наданих послуг у
3-денний термін з дня його отримання та
ненадання обґрунтованих заперечень,
Акт наданих послуг вважається
підписаним.

Згідно з п.п.7.1.-7.2. Договору Зерно
передається на зберігання протягом
строку дії Договору, але не пізніше ніж
до 31 травня 2014 року. Строк зберігання
зерна обчислюється з календарного дня
надходження його на Зерновий склад або
з календарного дня переоформлення
Зерна третьою особою на користь
Поклажодавця і обраховується
календарними днями.

Відповідно до п.12.1. Договору
він вступає в силу з моменту
підписання його Сторонами і діє до 31
травня 2014 року, а в частині розрахунків
- до повного виконання умов цього
Договору.

Додатком 1 до договору
складського зберігання зерна №41/з від
14.10.2013 сторони визначили перелік та
вартість послуг Зернового складу.

Як вбачається зі складської
квитанції на зерно №1563 (АХ №162649) від
15.02.2014, копія якої міститься в
матеріалах справи, на підставі
вищевказаного Договору Позивач
прийняв на зберігання від Відповідача
на строк до 31.05.2014 кукурудзу 3 класу 2013
року збирання вагою 394905 кг.

Позивачем на виконання умов
Договору за період з 22 жовтня 2013 року по
28 лютого 2014 року були виставлені
Відповідачу рахунки-фактури на
загальну суму 876646,33 грн., а саме:

- рахунок-фактура №228 від 22.10.2013 на
суму 265150,42 грн.;

- рахунок-фактура №246 від 31.10.2013 на
суму 2245,48 грн.;

- рахунок-фактура №288 від 29.11.2013 на
суму 143412,89 грн.;

- рахунок-фактура №339 від 31.12.2013 на
суму 437303,90 грн.;

- рахунок-фактура №15 від 31.01.2014 на
суму 20259,59 грн.;

- рахунок-фактура №31 від 28.02.2014 на
суму 8274,05 грн.

Як зазначено у позовній заяві,
рахунки Відповідачу надсилались
поштою, про їх виставлення є відповідні
записи у електронних реєстрах рахунків
(фактично - журнали вихідних надсилань
бухгалтерської кореспонденції). Копії
вищевказаних реєстрів містяться в
матеріалах справи.

Між сторонами були також
підписані акти здачі-приймання
виконаних робіт у жовтні 2013 року -
лютому 2014 року на загальну суму 876646,33
грн., а саме:

- акт здачі-приймання виконаних
робіт №228 від 22.10.2013 на суму 265150,42 грн.;

- акт здачі-приймання виконаних
робіт №246 від 31.10.2013 на суму 2245,48 грн.;

- акт здачі-приймання виконаних
робіт №288 від 29.11.2013 на суму 143412,89 грн.;

- акт здачі-приймання виконаних
робіт №339 від 31.12.2013 на суму 437303,90 грн.;

- акт здачі-приймання виконаних
робіт №15 від 31.01.2014 на суму 20259,59 грн.;

- акт здачі-приймання виконаних
робіт №31 від 28.02.2014 на суму 8274,05 грн.

Відповідач за надані послуги зі
зберігання розрахунок здійснив
частково, сплативши 540000,00 грн., що
підтверджується копіями платіжного
доручення від 16.01.2014 на суму 240000,00 грн.
та банківської виписки від 19.03.2014 на
суму 300000,00грн., наявних в матеріалах
справи.

17.02.2014 Позивачем була надіслана
Відповідачу претензія від 13.02.2014 №94 на
суму 628372,26 грн.

Також Позивачем була направлена
вимога від 03.04.2014 №186 на суму 336646,33грн.

Листом від 11.04.2014 №157 Відповідач у
відповіді на вимогу Позивача від 03.04.2014
№186 пропонував Позивачу придбати
кукурудзу на суму заборгованості або
надати Відповідачу можливість
самостійно здійснити продаж кукурудзи
та провести розрахунок з Позивачем.

У позовній заяві Позивач просив
стягнути з Відповідача 336646,33 грн.
основного боргу.

З наданого у судовому засіданні
01.07.2014 представником Позивача
письмового листа-підтвердження та
усних пояснень представника
Відповідача вбачається, що 22 травня 2014
року Відповідачем було повністю
сплачено суму основного боргу 336646,33
грн.

Тобто, в період розгляду справи
сторонами було врегульовано спір щодо
стягнення 336646,33 грн. основного боргу і
предмет спору в цій частині між
сторонами відсутній, а тому суд
доходить висновку, що провадження у
справі в частині стягнення 336646,33 грн.
основного боргу підлягає припиненню на
підставі п.1-1 ст.80 Господарського
процесуального кодексу України за
відсутністю предмету спору.

Таким чином, на момент прийняття
рішення сума основного боргу з оплати
складського зберігання зерна сплачена
в повному обсязі.

Згідно зі ч.1 ст. 936 Цивільного
кодексу України:

"1. За договором зберігання одна
сторона (зберігач) зобов'язується
зберігати річ, яка передана їй другою
стороною (поклажодавцем), і повернути
її поклажодавцеві у схоронності."

Частиною 1 статті 946 Цивільного кодексу
України передбачено, що плата за
зберігання та строки її внесення
встановлюються договором зберігання.

Відповідно до ст. 957 Цивільного
кодексу України:

"1. За договором складського зберігання
товарний склад зобов'язується за плату
зберігати товар, переданий йому
поклажодавцем, і повернути цей товар у
схоронності.

2. Договір складського зберігання,
укладений складом загального
користування, є публічним договором.

3. Договір складського зберігання
укладається у письмовій формі.
Письмова форма договору складського
зберігання вважається дотриманою, якщо
прийняття товару на товарний склад
посвідчене складським документом."

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За умовами ст.525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України

"Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк
(термін)."

Як передбачено ч.ч.1,7 ст.193
Господарського кодексу України (далі
ГКУ):

"Суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання-
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом, а також
відмова від виконання або відстрочка
виконання з мотиву, що зобов'язання
другої сторони за іншим договором не
було виконано належним чином."

Згідно зі ст.599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.4 ст.631 Цивільного
кодексу України:

"Закінчення строку договору не
звільняє сторони від відповідальності
за його порушення, яке мало місце під
час дії договору."

За умовами ч.2 ст.193 ГКУ:

"Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором."

Згідно з ч.1 ст.216 ГКУ:

"Учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.217 ГКУ:

"Господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки.

У сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції."

Згідно з ч.1 ст.218 ГКУ:

"Підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
"

Відповідно до ч.1 ст.230 ГКУ:

"Штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання."

Згідно з п.1 ст.546 Цивільного
кодексу виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ст. 547 Цивільного
кодексу правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі. Правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання,
вчинений із недодержанням письмової
форми, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.548 Цивільного
кодексу виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Умовами договору складського
зберігання зерна №41/з від 14.10.2013 не
передбачено нарахування Позивачем
Відповідачу пені та штрафу за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання.

Разом з тим, Позивач просить
стягнути з Відповідача 73368,89 грн. пені у
розмірі 0,1% вартості послуг, з яких
допущено прострочення, за кожний день
прострочення за період з 30.10.2013 по
01.04.2014 та 23565,24 грн. штрафу у розмірі 7%
від вартості простроченого
зобов'язання.

Нарахування вищевказаних сум
пені та штрафу Позивач обґрунтовує
нормами ч.2 ст.231 Господарського
кодексу України, оскільки Публічне
акціонерне товариство "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України" належить до суб'єктів
господарювання державного сектору
економіки.

При цьому, в письмовому поясненні
Позивачем зазначено, що Публічне
акціонерне товариство "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України" було створене як державне
підприємство згідно постанови
Кабінету Міністрів України від 11.08.2010
№764 "Про заходи з утворення державного
підприємства "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України", на виконання якої був виданий
наказ Міністерства аграрної політики
України від 8 вересня 2010 року №549 "Про
утворення державного підприємства
"Державна продовольчо-зернова
корпорація України" з віднесенням його
до сфери управління Міністерства
аграрної політики та продовольства.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 06.06.2011 №593 "Про внесення
зміни до постанови Кабінету Міністрів
України від 11.08.2010 №764" було перетворене
державне підприємство "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України" у державне публічне
акціонерне товариство "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України", причому: повноваження з
управління корпоративними правами
підприємства здійснює Міністерство
аграрної політики та продовольства
України; 100 відсотків акцій державного
публічного акціонерного товариства
"Державна продовольчо-зернова
корпорація України", які випускаються
на величину його статутного капіталу,
залишаються у державній власності до
прийняття окремого рішення Кабінету
Міністрів України.

Також Позивач зазначає, що у
преамбулі укладеного між сторонами
договору вказано, що уповноважена
особа Позивача діяла на підставі
Статуту, в п.1.1. якого закріплено
посилання на нормативно-правові акти
щодо створення товариства, якими
визначено статус товариства та які
підтверджують його належність до
державного сектору економіки, у пункті
1.4. визначено, що засновником
товариства є держава, а в п.7.1. - що
акціонером товариства є держава.

Тому Позивач вважає, що
Відповідач був ознайомлений зі
Статутом, а також що Позивач може
застосовувати положення ч.2 ст. 231
Господарського кодексу України при
визначенні розміру штрафних санкцій.

За змістом положень ч. 1 ст. 230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.231 ГК України у
разі якщо порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання,
що належить до державного сектора
економіки, або порушення пов'язане з
виконанням державного контракту, або
виконання зобов'язання фінансується
за рахунок Державного бюджету України
чи за рахунок державного кредиту,
штрафні санкції застосовуються, якщо
інше не передбачено законом чи
договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо
якості (комплектності) товарів (робіт,
послуг) стягується штраф у розмірі
двадцяти відсотків вартості неякісних
(некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання
зобов'язання стягується пеня у розмірі
0,1 відсотка вартості товарів (робіт,
послуг), з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення,
а за прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального
права дає підстави для висновку, що
застосування до боржника, який порушив
господарське зобов'язання, санкції у
вигляді пені та штрафу, передбачених
абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за
сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду
штрафних санкцій не передбачено
договором або законом;

- якщо порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання, що
належить до державного сектора
економіки;

- якщо допущено прострочення виконання
негрошового зобов'язання, пов'язаного з
обігом (поставкою) товарів, виконанням
робіт, наданням послуг, з вартості яких
і вираховується у відсотковому
відношенні розмір штрафу та пені.

Аналогічна правова позиція висловлена
у постановах Верховного Суду України
від 6 грудня 2010 року в справі № 3-4гс10,
від 20 грудня 2010 року у справі №3-41гс10,
від 28 лютого 2011 року у справі № 3-11гс11,
від 04.02.2014 №3-1гс14.

Відповідно до ч.1 ст.111-28 Господарського
процесуального кодексу України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах є
обов'язковими для всіх судів України.
Суди зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішеннями
Верховного Суду України.

Крім того, згідно з п.2.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 №14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»:

«Господарським судам необхідно мати на
увазі, що штрафні санкції, передбачені
абзацом третім частини другої статті 231
ГК України, застосовується за допущене
прострочення виконання лише
негрошового зобов'язання, пов'язаного з
обігом (поставкою) товару, виконанням
робіт, наданням послуг, з вартості яких
й вираховується у відсотковому
відношенні розмір штрафних санкцій.»

Відповідно до п.1.1. даної постанови:

«Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), є виражене в грошових
одиницях (національній валюті України
чи в грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.»

Враховуючи, що у Відповідача
перед Позивачем виникло саме грошове
зобов'язання, пов'язане з оплатою
отриманих послуг зі складського
зберігання зерна та інших додаткових
послуг, суд приходить до висновку, що
Позивачем необґрунтовано були
нараховані Відповідачу штраф та пеня
на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, а
тому позов в частині стягнення з
Відповідача 73368,89 грн. пені та 23565,24 грн.
штрафу задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Враховуючи порушення
Відповідачем строків оплати,
передбачених умовами Договору,
Позивачем обґрунтовано нараховані
Відповідачу 3% річних у сумі 6030,30 грн. за
період з 30.10.2013 по 01.04.2014 та 6359,06 грн.
інфляційних за листопад 2013 року -
березень 2014 року відповідно до наданих
розрахунків.

Відповідно до ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Відповідач доказів своєчасної оплати
за надані послуги зберігання, як і
доказів, які б спростовували
вищевикладені обставини, не надав.

На підставі викладеного, суд доходить
висновку, що позов підлягає
задоволенню в частині стягнення 6030,30
грн. - 3% річних та 6359,06 грн. інфляційних.

В решті позову, а саме, в стягненні пені
та штрафу, має бути відмовлено з
підстав, зазначених вище.

Згідно ч.ч.1-2 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України:

"Судовий збір покладається:

· у спорах, що виникають при
укладанні, зміні та розірванні
договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін;

· у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Якщо спір виник внаслідок
неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору."

У п.4.7. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
вказано, що частиною другою статті 49
ГПК передбачено, що в разі коли спір
виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Зазначена норма виступає
процесуальною санкцією, яка
застосовується господарським судом
незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання
заінтересованою стороною.

Позивачем за подання позовної заяви
платіжним дорученням №2291 від 25.04.2014
сплачено 8919,40 грн. судового збору.

Враховуючи, що сума основного боргу в
розмірі 336646,33 грн. була сплачена
Відповідачем після порушення
провадження у справі, що свідчить про
обґрунтованість поданого Позивачем
позову в частині суми основного боргу,
суд доходить висновку, що відповідно
до ч.2 ст.49 Господарського
процесуального кодексу судовий збір в
цій частині має бути покладений на
Відповідача.

Як зазначено вище, суд дійшов висновку,
що позов підлягає задоволенню в
частині стягнення 6030,30 грн. - 3% річних
та 6359,06 грн. інфляційних, в стягненні
пені та штрафу відмовлено, тому в даній
частині суд покладає судовий збір на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного з Відповідача
підлягає стягненню 6980,72 грн. судового
збору.

Керуючись ст.ст.22, 33, 49, 75, п.1-1 ст.80,
ст.ст.82-85, 116 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі в частині
стягнення 336646 грн. 33 коп. основного
боргу припинити.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агрофірма "Іванівка АГ" (юридична
адреса: вул. Шевченка, 2-Б, смт.
Михайло-Коцюбинське, Чернігівський
район, Чернігівська область, 15552,
поштова адреса: вул. Гетьмана
Полуботка, 6-А, 1-й поверх, офіс 2, м.
Чернігів, 14000, ідентифікаційний код
36131192) на користь Публічного
акціонерного товариства "Державна
продовольчо-зернова корпорація
України" (вул. Саксаганського, 1, м.Київ,
01601, ідентифікаційний код 37243279) 6030 грн.
30 коп. - 3% річних, 6359 грн. 06коп.
інфляційних та 6980 грн. 72 коп. на
відшкодування судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

4. В позові в частині стягнення пені та
штрафу відмовити.

Повне рішення складено 02 липня 2014 року.

Суддя
І.В. Кушнір