ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2014 р.
Справа № 914/1305/14

За позовом: Дочірнього підприємства
закритого акціонерного товариства
Теувес Холдінг (Theeuwes Holding B. V.) "Тегра
Україна ЛТД", м. Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агролайф корми", с.
Давидів, Львівська обл.,

про: стягнення суми заборгованості за
поставлений товар та штрафних санкцій.

Суддя М. Синчук

при секретарі О. Гринчишин

За участю представників:

позивача: не з'явився.

відповідача: Могильницький А. М. -
довіреність б/н від 31.12.2013 р.

Представнику відповідача роз'яснено
права та обов'язки передбачені ст.ст. 20,
22 ГПК України. Заяв про відвід судді не
подавалось. Клопотань про технічну
фіксацію судового процесу не
поступало.

На розгляд господарського суду
Львівської області подано позов
Дочірнього підприємства закритого
акціонерного товариства Теувес
Холдінг (Theeuwes Holding B. V.) "Тегра Україна
ЛТД" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агролайф корми" про
стягнення суми заборгованості за
поставлений товар та штрафних санкцій.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
відповідач в порушення умов договору
поставки №20-20-11-0165 від 08.11.2011 р.
своєчасно та в повному обсязі не
сплатив за отриманий товар, внаслідок
чого виникла заборгованість у сумі 108
780,00 грн. Крім того, позивач просить суд
стягнути з відповідача на користь
позивача пеню в розмірі 4 691,81 грн. та
штраф - 10 878,00 грн.

Ухвалою від 14.04.2014 р. провадження у
справі порушено, позовну заяву
прийнято до розгляду, розгляд справи
призначено на 23.04.2014 р.

В судове засідання 23.04.2014 р. представник
позивача не з'явився, вимоги ухвали
суду від 14.04.2014р. не виконав,
факсограмою повідомив суд про
неможливість забезпечити явку
уповноваженого представника в судове
засідання, просить суд відкласти
розгляд справи.

В судове засідання 23.04.2014 р. представник
відповідача не з'явився, незважаючи на
те, що був належним чином повідомлений
про час та місце розгляду справи судом,
за адресою вказаною у позовній заяві,
вимоги ухвали суду від 14.04.2014 р. не
виконав.

В судовому засіданні 23.04.2014 р. розгляд
справи відкладено на 26.05.2014 р.

В судове засідання 26.05.2014 р. представник
позивача з'явився, вимоги ухвали суду
від 23.04.2014 р. виконав, позовні вимоги
підтримав.

В судове засідання 26.05.2014 р. представник
відповідача не з'явився, через
канцелярію суду подав клопотання про
відкладення розгляду справи для
надання можливості сторонам провести
звірку взаємних розрахунків та мирно
врегулювати спір.

Ухвалою суду від 26.05.2014р. розгляд справи
відкладено на 10.06.2014р.

В судове засідання 10.06.2014 р. представник
позивача не з'явився, про причини
неявки уповноваженого представника в
судове засідання не повідомив, На
адресу суду надіслав додаткові
пояснення по справі, просить позовні
вимоги задоволити у повному обсязі.

В судове засідання 10.06.2014 р. представник
відповідача з'явився, подав клопотання
про продовження строку та відкладення
розгляду справи для надання можливості
сторонам провести звірку взаємних
розрахунків. Зазначив, що його
кредиторська заборгованість перед
позивачем станом на 28.05.2014р. становить 91
780,00 грн. Крім того, подав клопотання
про розстрочку виконання рішення суду
рівними частинами на п'ять календарних
місяців.

В судовому засіданні 10.06.2014 р. розгляд
справи відкладено на 26.06.2014 р. Строк
розгляду справи продовжено.

В судове засідання 26.06.2014 р. представник
позивача не з'явився. 25.06.2014 р. до
господарського суду Львівської
області від представника позивача
надійшла факсограма про розгляд справи
без участі уповноваженого
представника, за наявними у справі
матеріалами з урахуванням додаткових
письмових пояснень 324/06 від 17.06.2014 р. До
пояснень долучено Акт звірки взаємних
розрахунків станом на 17.06.2014 р., згідно
якого заборгованість відповідача
перед позивачем на загальну суму 91 780,00
грн. Крім того, позивачем долучено до
матеріалів справи розрахунок суми
позовних вимог від 17.06.2014 р. Щодо
розстрочки виконання рішення суду
заперечив.

В судове засідання 26.06.2014 р. представник
відповідача з'явився. Через канцелярію
суду подав додаткові пояснення по
справі, згідно яких повідомив суд, що
відповідачем проведено часткову
оплату заборгованості в сумі 27 000,00
грн., що підтверджується платіжними
дорученнями №2090 від 28.05.2014 р. на суму 8
000,00 грн., №712 від 23.05.2014 р. на суму 9 000,00
грн., №2186 від 13.06.2014 р. на суму 10 000,00 грн.
(оригінали яких оглянуто в судовому
засіданні). В судовому засіданні
представник відповідача повідомив суд,
що основна заборгованість відповідача
перед позивачем станом на 25.06.2014 р.
становить 81 780,00 грн. Крім того,
представником відповідача подано
клопотання про розстрочку виконання
рішення суду зі стягнення
заборгованості рівними частинами на
один календарний рік.

Згідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України
справа розглядається за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представника відповідача,
проаналізувавши матеріали справи, суд
встановив наступне.

Між сторонами по справі укладено
договір поставки №20-20-11-0165 від 08.11.2011 р.
(надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору продавець
(позивач у справі) зобов'язується
поставити (передати) у власність
покупця макуху соєву виробництва
«Тегра Україна ЛТД» вказану у
специфікаціях, що додається до цього
Договору та є його невід'ємною
частиною, а покупець (відповідач у
справі) зобов'язується прийняти цей
Товар та своєчасно здійснити його
оплату.

Відповідно до п. 1.2. Договору поставка
товару згідно цього Договору
здійснюється окремими партіями, при
цьому кількість товару, ціна за одиницю
товару, загальна ціна товару, строки
поставки кожної окремої партії товару
узгоджуються сторонами у специфікації
чи додатку, що додається до цього
Договору і є невід'ємною частиною.

Згідно п. 3.1. Договору ціна товару, що
поставляється згідно з цим договором,
узгоджується сторонами до поставки
такої партії товару в специфікації чи
додатку, що є невід'ємною частиною
Договору.

20.11.2013 р. між сторонами у справі
укладено Специфікацію - Додаткову
угоду №10 до Договору, згідно якої
продавець зобов'язується поставити, а
покупець прийняти і оплатити макуху
соєву, за ціною 4 400,00 грн. за одну тонну.
(а.с.34)

Згідно п. 4 Специфікації - Додаткової
угоди №10 до Договору, покупець
зобов'язується здійснити оплату
вартості кожної окремої партії товару
протягом 7 календарних днів з дати
відвантаження кожної окремої партії
товару.

На виконання умов Договору позивачем, в
період з 12.12.2013 р. по 10.01.2014 р., було
здійснено поставку товару відповідачу
на загальну суму 391 072,00 грн., що
підтверджується видатковими
накладними:

№ТУ-03432 від 12.12.2013 р. на суму 102 432,00 грн.
та довіреністю на отримання цінностей
від 11.12.2013 р. №696; (а.с.35, 36)

№ТУ-03684 від 26.12.2013 р. на суму 152 856,00 грн.
та довіреністю на отримання цінностей
від 25.12.2013 р. №730; (а.с.37, 38)

№ТУ-00083 від 10.01.2014 р. на суму 135 784,00 грн.
та довіреністю на отримання цінностей
від 09.01.2014 р. №4. (а.с.39, 40)

Проте, відповідачем проведено часткову
оплату товару на суму 309 292,00 грн., що
підтверджується матеріалами справи та
не заперечується позивачем.

10.02.2014 р. позивач надіслав на адресу
відповідача вимогу №05/02 від 12.03.2014 р.
про сплату заборгованості за
поставлений товар та штрафних санкцій,
що підтверджується поштовою
квитанцією та описом вкладення. (а.с.
46-44, 46)

В судовому засіданні 26.06.2014 р.
представник відповідача визнав
заборгованість в сумі 81 780,00 грн., проте
доказів погашення заборгованості за
поставлений товар в сумі 81 780,00 грн.
суду не надав. В судовому засіданні
представник відповідача повідомив суд,
що відповідачем проведено часткову
оплату заборгованості в сумі 27 000,00
грн., що підтверджується платіжними
дорученнями №2090 від 28.05.2014 р. на суму 8
000,00 грн., №712 від 23.05.2014 р. на суму 9 000,00
грн., №2186 від 13.06.2014 р. на суму 10 000,00 грн.
(оригінали яких оглянуто в судовому
засіданні). Крім того, представником
відповідача подано клопотання про
розстрочку виконання рішення суду зі
стягнення заборгованості рівними
частинами на один календарний рік.

Відповідно до п. 8.5. Договору у випадку
несвоєчасної оплати покупець
зобов'язується сплачувати пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діє в період, за який
нараховується пеня, від вартості
неоплаченого товару за кожний день
затримки, до виконання своїх
зобов'язань згідно Договору у повному
обсязі.

Таким чином, позивачем нараховано пеню
за несвоєчасну оплату заборгованості
відповідачем в розмір 4 691,81 грн.

Відповідно до п. 8.5. Договору, у випадку
якщо покупець не оплатив (повністю або
частково) поставлений за цим договором
товар протягом 10 календарних днів з
моменту виникнення у покупця обов'язку
оплатити поставлений товар, покупець
зобов'язаний сплатити на користь
продавця штраф у розмірі 10% від
вартості неоплаченого товару.

Наведене стало підставою для звернення
позивача до суду з вимогою стягнути з
відповідача на користь позивача штраф
в розмірі 10 878,00 грн.

При винесенні рішення суд виходив з
наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 174 ГК України господарські
зобов'язання можуть виникати з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1
ст.265 ГК України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.181 ГК України,
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Як визначено ч.2 ст.712 ЦК України, до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Згідно з ч.1 ст.692 ЦК
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

У відповідності до ст.193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Як встановлено судом, на виконання умов
Договору позивачем, в період з 12.12.2013 р.
по 10.01.2014 р., було здійснено поставку
товару відповідачу на загальну суму 391
072,00 грн., що підтверджується
видатковими накладними, проте
відповідачем проведено частково
оплату на суму 309 292,00 грн., з яких 27000,00
грн. після порушення провадження у
справі, що підтверджується зібраними
доказами по справі.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги в
частині стягнення 81 780,00 грн. основної
заборгованості обґрунтовані
матеріалами справи, відповідачем не
спростовані та підлягають до
задоволення.

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України,
господарський суд припиняє
провадження по справі, якщо відсутній
предмет спору.

Зважаючи на часткове погашення
відповідачем заборгованості, суд
приходить до висновку, що провадження
по справі в частині стягнення 27
000,00грн. боргу слід припинити.

Згідно ст.ст.230-232 ГК України штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання. У разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

У відповідності до ст.ст. 1, 3 ЗУ "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231
Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 Цивільного
кодексу України, коли сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності. У межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій
(аналогічну правову позицію викладено
у Постанові Верховного Суду України №
06/5026/1052/2011 від 27.04.2012).

Відповідно до п. 8.5. Договору у випадку
несвоєчасної оплати покупець
зобов'язується сплачувати пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діє в період, за який
нараховується пеня, від вартості
неоплаченого товару за кожний день
затримки, до виконання своїх
зобов'язань згідно Договору у повному
обсязі.

Відповідно до п. 8.6. Договору, у випадку
якщо покупець не оплатив (повністю або
частково) поставлений за цим договором
товар протягом 10 календарних днів з
моменту виникнення у покупця обов'язку
оплатити поставлений товар, покупець
зобов'язаний сплатити на користь
продавця штраф у розмірі 10% від
вартості неоплаченого товару.

Наданий позивачем розрахунок пені за
період з 20.12.2013 р. до 19.03.2014 р. у сумі 4 691,81
грн. та розрахунок штрафу в розмірі 10
878,00 грн. обґрунтовані та відповідають
діючому законодавству.

У зв'язку з наявністю обставин, що
ускладнюють виконання судового
рішення у даній справі відповідач
просить розстрочити виконання
судового рішення на один календарний
рік (дванадцять місяців) рівними
частинами.

Своє клопотання про розстрочку
виконання рішення відповідач
обґрунтовує скрутним фінансовим
станом, великою кредиторською та
дебіторською заборгованостей,
недостатністю грошових коштів на
банківських рахунках, загальним спадом
економіки, стрімким ростом рівня
інфляції та курсів іноземних валют, а
також тим, що розстрочення виконання
судового рішення у даній справі
сприятиме виконанню рішення та зробить
реальною можливість отримання боргу
позивачем. Поступове погашення
абонентами відповідача заборгованості
перед останнім надасть відповідачу
можливість поступово здійснювати
погашення заборгованості перед
кредиторами.

В той же час, відповідач розуміє, що
тимчасовий брак коштів не звільняє від
необхідності виконання прийнятих
грошових зобов'язань та не
відмовляється від них. Так, в
листі-пропозиції від 23.05.2014 р. (а.с.85) та в
судових засіданнях відповідач
визнавав наявність заборгованості та
просив позивача розстрочити погашення
заборгованості на чотири місяці, але
відповіді на своє звернення від
позивача не отримав. Крім того, під час
розгляду справи в суді, відповідач
частково здійснив проплату
вищезазначеної заборгованості, що не
заперечується позивачем та
підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до п. 7.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.10.2012 р. №9 "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України",
підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. При
цьому слід мати на увазі, що згоди
сторін на вжиття заходів, передбачених
статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і
господарський суд законодавчо не
обмежений будь-якими конкретними
термінами відстрочки чи розстрочки
виконання рішення. Проте, вирішуючи
питання про відстрочку чи розстрочку
виконання рішення, зміну способу і
порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

При цьому, Господарський процесуальний
кодекс України не визначає переліку
обставин, які свідчать про
неможливість виконання рішення чи
ускладнюють його виконання. Тому суд
оцінює докази, що підтверджують
зазначені обставини, за правилами ст. 43
ГПК, та за наявності обставин, які
ускладнюють виконання рішення чи
унеможливлюють його виконання,
господарський суд має право:
відстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови; розстрочити виконання
рішення, ухвали, постанови; змінити
спосіб виконання рішення, ухвали,
постанови; змінити порядок виконання
рішення, ухвали, постанови.

Враховуючи матеріальні інтереси
сторін, їх фінансовий стан, ступінь
вини відповідача у виникненні спору,
часткову проплату заборгованості під
час розгляду справи та доводи,
викладені в клопотанні відповідача про
розстрочку виконання судового рішення,
суд вважає за можливе частково
задовольнити клопотання відповідача
та надати розстрочку виконання рішення
на три місяці рівними частинами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України,
судовий збір у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.
Однак, ч.2 ст.49 ГПК України передбачено,
що якщо спір виник внаслідок
неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору.

Пленумом Вищого господарського суду
України у п.4.7 Постанови №7 від 21.02.2013р.
роз'яснено, що зазначена норма виступає
процесуальною санкцією, яка
застосовується господарським судом
незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання заінтересованою
стороною. У такому застосуванні суду
слід виходити з широкого розуміння
даної норми, маючи на увазі, що
передбачені нею наслідки можуть
наставати і в разі неправомірної
бездіяльності винної особи, яка не
вжила заходів до поновлення порушених
нею прав і законних інтересів іншої
особи (зокрема, ухилялася від
задоволення її заснованих на законі
вимог), що змусило останню звернутися
за судовим захистом. Так, якщо
зменшення позивачем розміру позовних
вимог пов'язане з частковим визнанням
та задоволенням позову відповідачем
після подання позову, то судовий збір у
відповідній частині покладається на
відповідача. Або у разі коли в позові
відмовлено, але з обставин справи
вбачається, що спір доведено до
судового розгляду внаслідок ухилення
відповідача від розгляду претензії
позивача, якщо вона пред'являлася
(статті 6 - 8 ГПК), то судовий збір також
покладається на відповідача. При цьому
якщо у відповідних випадках позивача
звільнено від сплати судового збору, то
останній стягується в доход державного
бюджету України.

Зважаючи на те, що заборгованість
частково погашена відповідачем після
подання позивачем позову до суду та
порушення провадження у справі, суд
приходить до висновку, що судовий збір
слід покласти на відповідача в повному
обсязі.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 33,
34, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Агролайф
корми" (адреса: 81151, Львівська область,
Пустомитівський район, с. Давидів, вул.
Львівська, б. 2А; ідентифікаційний код
36874925) на користь Дочірнього
підприємства закритого акціонерного
товариства Теувес Холдінг (Theeuwes Holding B.
V.) "Тегра Україна ЛТД" (адреса: 01015, м.
Київ, вул. Старонаводницька, 13, офіс №126
Г; ідентифікаційний код 21670383) 81 780,00 грн.
основної заборгованості, 4 691,81 грн. -
пені, 10 878,00 грн. - штрафу та 2 487,00 грн.
судового збору.

3. Провадження в частині стягнення
заборгованості в розмірі 27 000,00 грн.
припинити.

4. Розстрочити виконання рішення
суду зі стягнення заборгованості в
сумі 97 349,81 грн. на три місяці, рівними
платежами щомісячно по 32 449,94 грн. після
набрання рішенням законної сили.

5. Наказ видати відповідно до ст. 116
ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 27.06.2014 р.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91-
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Суддя
Синчук М.М.