м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Товариства з додатковою
відповідальністю "Шляхи Полісся"
до Приватного підприємства
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та стягнення збитків у
розмірі 2881575,00 грн.
Судді: Васильченко Т.В. (головуючий)
в присутності представників сторін:
від позивача: Лопатинська Є.Г.,
довіреність б/н від 07.10.2013;
від відповідача: Пузирко О.О.,
довіреність № 947 від 06.12.2013;
Суть спору: Товариство з додатковою
відповідальністю "Шляхи Полісся"
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Приватного
підприємства "Авантис" про визнання
недійсним договору купівлі-продажу від
30.04.2013, укладеного між позивачем та
відповідачем, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстраційним номером 1035 та стягнення
збитків у розмірі 2881575,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оспорюваний договір купівлі-продажу
укладений внаслідок зловмисної
домовленості колишнього директора
позивача ОСОБА_7, колишнього директора
ТОВ "Трансстроймеханізація" (учасник
ТДВ "Шляхи Полісся") ОСОБА_8 та
відповідача, у зв'язку з чим просить
визнати його недійсним на підставі
вимог ст. ст. 203, 215, 232, 237 Цивільного
кодексу України, а також стягнути
збитки в розмірі 2881575,00 грн., які зазнав
позивач у зв'язку з вчиненням
оспорюваного правочину.
Одночасно з позовною заявою позивач
подав клопотання про призначення
судової незалежної оціночної
експертизи нерухомості, проведення
якої доручити Експертно-оціночній
компанії «Нотингем» та заяву про
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на грошові кошти в межах розміру
суми позовних вимог та можливих
судових витрат, що обліковуються на
розрахункових рахунках ПП "Авантис".
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 22.11.2013 порушено провадження у
08.01.2014 відповідач через відділ
діловодства суду подав заперечення на
позовну заяву, в яких проти заявлених
позовних вимог заперечує в повному
обсязі, з підстав їх недоведеності та
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.01.2014 продовжено
процесуальний строк розгляду спору на
п'ятнадцять днів та відкладено розгляд
справи.
22.01.2014 позивач через відділ діловодства
суду подав повторне клопотання про
призначення судової незалежної
оціночної експертизи нерухомості,
проведення якої доручити
Експертно-оціночній компанії
В судовому засіданні 03.02.2014, в зв'язку зі
складністю справи, суд дійшов висновку
про призначення колегіального
розгляду даної справи.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 03.02.2014 призначено
наступному складі суду: Головуючий
суддя: Васильченко Т.В., судді: Марченко
Ухвалою господарського суду міста
підставі ст.ст. 65, 86 ГПК України
прийнято до провадження колегією
суддів у складі: Головуючий суддя:
Васильченко Т.В., судді: Марченко О.В.,
Нечай О.В. та призначено до розгляду.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 03.04.2014 призначено
наступному складі суду: Головуючий
суддя: Васильченко Т.В., судді: Любченко
Ухвалою господарського суду міста
підставі ст.ст. 65, 86 ГПК України
прийнято до провадження колегією
суддів у складі: Головуючий суддя:
Васильченко Т.В., судді: Марченко О.В.,
Любченко М.О. та призначено до розгляду.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 20.05.2014, у зв'язку з
перебуванням судді Марченко О.В. у
відрядженні, призначено колегіальний
складі суду: Головуючий суддя:
Васильченко Т.В., судді:
Любченко М.О., Сташків Р.Б.
Ухвалою господарського суду міста
підставі ст.ст. 65, 86 ГПК України
прийнято до провадження колегією
суддів у складі: Головуючий суддя:
Васильченко Т.В., судді: Любченко М.О.,
Сташків Р.Б. та призначено до розгляду.
02.06.2014 відповідач через відділ
діловодства суду подав клопотання про
витребування у Новоград-Волинської
міжрайонної прокуратури належно
завірені копії відповідей на запит
правоохоронного органу до
правоохоронних органів Республіки
Болгарії та Республіки Чорногорії в
порядку міжнародного співробітництва.
В судовому засіданні 16.06.2014 представник
позивача наполягав на задоволенні
поданих ним клопотань про призначення
судової незалежної оціночної
експертизи нерухомості та заяви про
забезпечення позову.
Представники відповідача проти
задоволення даних клопотань та заяви
Розглянувши в судовому засіданні 16.06.2014
клопотання позивача про призначення
судової незалежної оціночної
експертизи нерухомості суд дійшов
висновку про відмову в їх задоволенні у
зв'язку з необґрунтованістю, оскільки
судова експертиза призначається лише у
разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмета
доказування, тобто у разі, коли
висновок експерта не можуть замінити
інші засоби доказування, чого в даному
випадку, з огляду на підстави
заявленого позову, не має.
Крім того, за результатами розгляду в
судовому засіданні 16.06.2014 заяви
позивача про забезпечення позову
шляхом накладення арешту на грошові
кошти в межах розміру суми позовних
вимог та можливих судових витрат, що
обліковуються на розрахункових
рахунках ПП "Авантис", суд дійшов
висновку про відмову в її задоволенні,
оскільки дана заява не містить мотивів
та посилань на докази, на підставі яких
суд може дійти висновку щодо
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника стосовно
забезпечення позову та імовірність
утруднення виконання рішення
господарського суду в разі невжиття
Також розглянувши в судовому засіданні
16.06.2014 клопотання відповідача про
витребування доказів, подане 02.06.2014, суд
дійшов висновку про відмову в його
задоволенні у зв'язку з
необґрунтованістю та невідповідністю
вимогам ст. 38 Господарського
процесуального кодексу України.
Представник позивача в судовому
засіданні 16.06.2014 підтримав позовні
вимоги в повному обсязі, просив
Представники відповідача в судовому
засіданні 16.06.2014 проти позовних вимог
заперечили в повному обсязі з підстав
наведених у відзиві.
В судовому засіданні 16.06.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, які приймали
участь під час розгляду справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, та оцінивши докази,
які мають значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

30.04.2013 між Товариством з додатковою
відповідальністю «Шляхи Полісся», в
особі директора ОСОБА_7, як продавцем,
та Приватним підприємством "Авантис", в
особі директора ОСОБА_1, як покупцем,
укладено договір купівлі-продажу,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрований в
реєстрі за №1035, відповідно до умов
якого продавець передає, а покупець
приймає у власність і сплачує грошові
кошти (купує) 867/1000 часток нежитлових
будівель в цілому, що знаходяться по
вул. Привокзальна, 2 в селі Наталівка
Новоград-Волинського району
Житомирської області та складаються:
гараж на 8 автомобілів, гараж для
легкового автотранспорту, котельня,
убиральня, склад мінерального порошку,
побутові приміщення, трансформаторна
підстанція, столярна майстерня,
ремонтна майстерня, матеріальний
склад, арочна споруда, склад ПММ, кузня,
приміщення пульту управління, контора
центральна, бітумосховище,
протипожежний резервуар,
гудроносховище, мазутосховище, сховище
для гудрону.

Згідно п. 3.2 договору продаж нерухомого
майна, що купується покупцем за цим
договором, вчиняється за 835000,00 грн., в
т.ч. ПДВ - 139166,67 грн., які покупець
перераховує на розрахунковий рахунок
продавця не пізніше 30.04.2013.

Пунктом 4.1 оспорюваного договору
узгоджено, що право власності на 867/1000
часток нежитлових будівель в цілому, що
є предметом цього договору, відповідно
до ст. 334 Цивільного кодексу України,
виникає у покупця з моменту державної
реєстрації цього договору у
відповідності до вимог чинного
законодавства України.

Позивач, посилаючись на те, що
оспорюваний договір укладено
внаслідок зловмисної домовленості
колишнього директора ТДВ "Шляхи
Полісся" ОСОБА_7, колишнього директора
ТОВ "Трансстроймеханізація" (учасник
ТДВ "Шляхи Полісся") ОСОБА_8 та
відповідача, за ціною значно нижчою за
ринкову, звернувся до суду з позовом
про визнання його недійсним на
підставі ст. 232 Цивільного кодексу
України. При цьому, враховуючи, що
продаж нерухомого майна був здійснений
за ціною 835000,00 грн., в той час як ринкова
вартість за результатом незалежної
оцінки визначена у розмірі 3716575,00 грн.,
позивач просить стягнути з відповідача
завдані збитки в розмірі 2881575,00 грн.

Відповідач, в свою чергу, заперечує
проти позову з підстав того, що він
сплатив повну вартість об'єкту
купівлі-продажу в сумі 835000,00 грн.,
позивач отримав вказані грошові кошти,
будь-яких дій щодо розірвання спірного
договору не вчинив, звільнив продані
приміщення, тобто вчинив конклюдентні
дії щодо схвалення угоди, укладеної
колишнім керівником товариства. Також
відповідач зазначив, що директор
позивача ОСОБА_7 діяв на підставі та в
межах повноважень, визначених статутом
ТДВ "Шляхи Полісся" та рішення
позачергових зборів учасників
товариства.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Загальні підстави визнання недійсними
правочинів і настання відповідних
наслідків встановлені ст.ст. 215, 216
ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 та ч. 3
ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, згідно яких,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не
встановлено, а позивачем не доведено
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, та
настання відповідних наслідків.

При цьому, обставини, на які
посилається позивач, звертаючись до
господарського суду з даним позовом, не
свідчать про наявність підстав та умов
для визнання його недійсними, оскільки
є помилковими та не доведеними
належними доказами.

Так, відповідно до ст. 232 Цивільного
кодексу України правочин, який вчинено
внаслідок зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, визнається судом недійсним.
Тобто, за змістом наведеної норми в
силу зловмисної домовленості
представника й контрагента воля
довірителя не знаходить свого
вираження, а підмінюється волею
представника, який фактично вступає у
змову з контрагентом з метою одержати
власну чи обопільну вигоду або
створити негативну ситуацію для
довірителя, що і є підставою для
визнання таких правочинів недійсними.

Відповідно до абзацу 4 пункту 3.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 зловмисна домовленість -
це умисна змова представника однієї
сторони правочину з другою стороною,
внаслідок чого настають несприятливі
наслідки для особи, від імені якої
вчинено правочин. У визнанні правочину
недійсним з відповідної підстави
доведенню підлягає не наявність волі
довірителя на вчинення правочину, а
існування умислу представника, який
усвідомлює факт вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя,
передбачає настання невигідних для
останнього наслідків та бажає чи
свідомо допускає їх настання.

Як на підтвердження зловмисної
домовленості ОСОБА_7 (колишнього
директора позивача), ОСОБА_8 (колишнього
директора ТОВ "Трансстроймеханізація"-
учасника позивача) та відповідача,
позивач, зокрема, посилається на
кримінальне провадження №000821,
зареєстроване СВ Новоград-Волинської
міжрайонної прокуратури МВ УМВС
України в Житомирській області від
27.05.2013 про привласнення ОСОБА_7 за
попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_1
грошових коштів ТДВ «Шляхи Полісся».

Проте, з матеріалів справи вбачається,
що вказане кримінальне провадження
було закрите Новоград-Волинською
міжрайонною прокуратурою МВ УМВС
України в Житомирській області 24.05.2014,
доказом чого є постанова про закриття
кримінального провадження, яка
знаходиться в матеріалах справи.

Зокрема, у вказаній постанові про
закриття кримінального провадження
зазначено, що кримінальне провадження
№ 0000821 від 27.05.2013 за підозрою у
вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.
191, ч. 4 ст. 358 КК України закрито у зв'язку
з відсутністю достатніх доказів та
вичерпанням можливості їх отримати.

Статтею 62 Конституції України
встановлено, що особа вважається
невинуватою у вчиненні злочину і не
може бути піддана кримінальному
покаранню, доки її вину не буде
доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду.

З огляду на вказану норму, суд вважає,
що сам лише факт порушення
кримінального провадження на момент
звернення позивача з даним позовом до
суду не є підтвердженням зловмисної
домовленості колишнього директора
позивача з відповідачем під час
укладення оспорюваного договору, а
інших належних доказів такого свого
твердження позивачем не наведено.

При цьому, сам лише факт заниження ціни
продажу у спірному договорі чи
підроблення протоколів загальних
зборів (що є недоведеними належними
доказами) не може прямо вказувати на
зловмисну домовленість сторін
договору.

В силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсним»
роз'яснено, що для визнання правочину
недійсним на підставі статті 232 ЦК
необхідним є встановлення умислу в
діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та бажає
(або свідомо допускає) їх настання, а
також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

П. 3.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 також визначено, що вимоги
про визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 Цивільного
кодексу України можуть бути задоволені
за умови доведеності позивачем фактів
обману, насильства, погрози, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, тяжких
обставин і наявності їх
безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину

Позаяк, позивачем під час розгляду
справи не доведено належними та
допустимими доказами факту наявності
зловмисної домовленості колишнього
керівника позивача з відповідачем під
час укладення оспорюваного договору, а
сам лише факт занищення ціни продажу не
може слугувати таким доказом. Не може
слугувати таким доказом і наявність у
відповідача документів іншого суб'єкта
господарювання, як помилково вважає
позивач.

Крім того, слід зауважити і на тому, що
за визначенням, наведеним у п. 3.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" представником не може
вважатися орган юридичної особи, в тому
числі її керівник, навіть якщо він діяв
всупереч інтересам цієї особи:
представництво в даному разі
визначається за правилами глави 17
названого Кодексу.

Тобто орган юридичної особи - загальні
збори, виконавчий орган (ст. 97 ЦК
України) не підпадає під поняття
представника, у зв'язку з чим стаття 232
ЦК України не може застосовуватися у
випадках, коли правочин вчиняється
органом юридичної особи навіть
всупереч інтересам юридичної особи. За
такими правочинами мають наступати
інші правові наслідки, наприклад,
передбачені ч. 4 ст. 92 ЦК України (якщо
члени органу юридичної особи та інші
особи, які відповідно до закону чи
установчих документів виступають від
імені юридичної особи, порушують свої
обов'язки щодо представництва, вони
несуть солідарну відповідальність за
збитки, завдані ними юридичній особі).

З матеріалів справи вбачається, що
спірний договір купівлі-продажу
вчинений від імені позивача його
директором ОСОБА_7, повноваження якого
ґрунтувались на статуті ТДВ "Шляхи
Полісся".

Доказів на підтвердження усунення гр.
ОСОБА_7 з посади директора (виконавчого
органу) товариства станом на час
укладення оспорюваного договору суду
не надано.

В свою чергу, відповідно до п.п. 14.6.19,
14.6.23, 14.6.25 Статуту Товариства з
додатковою відповідальністю "Шляхи
Полісся" (т. 1 а.с. 20-44), директор підписує
договори та інші документи від імені
товариства за винятком, передбачених
цим Статутом; укладає угоди та чинить
юридичні дії від імені Товариства, дає
доручення, відкриває та використовує
рахунки товариства в установах банків
та розпоряджається майном товариства в
межах своєї компетенції.

Будь-яких обмежень повноважень
директора на вчинення правочинів від
імені товариства Статут позивача не
містить.

При цьому, судом не можуть бути
прийняті до уваги доводи позивача про
те, що директор товариства діяв за
зловмисною домовленістю з другою
стороною, оскільки спірний правочин
укладено за ціною 835000,00 грн., в той час
як згідно протоколу позачергових
загальних зборів учасників ТДВ "Шляхи
Полісся" № 6 від 04.04.2013, ухвалено вчинити
продаж нерухомого майна за ціною не
нижчою за 3520000,00 грн.

Так, в матеріалах справи наявна копія
протоколу № 6 від 04.04.2013 позачергових
загальних зборів учасників ТДВ "Шляхи
Полісся", згідно якого вирішено надати
директору товариства ОСОБА_7
повноваження на укладання договору
купівлі-продажу на відчуження основних
засобів з Приватним підприємством
"Авантис" - об'єкту нерухомого майна:
будівлі, нежитлові будівлі, що
розташовані за адресою: Житомирська
область, Новоград-Волинський район,
село Наталівка, вул. Привокзальна, 2,
загальною ринковою вартістю згідно п. 2
протоколу 834991,96 грн. (т. 1 а.с. 53-56).

Також в матеріалах справи міститься
копія протоколу № 6 від 04.04.2013
позачергових загальних зборів
учасників ТДВ "Шляхи Полісся", згідно
якого вирішено надати згоду на
відчуження основних засобів -
нежитлових будівель, які знаходяться
за адресою Житомирська область,
Новоград-Волинський район, село
Наталівка, вул. Привокзальна, 2;
встановити вартість продажу основних
засобів на рівні не нижчому 3520000,00 грн.,
яка підлягатиме остаточному уточненню
відповідно до висновку незалежного
експерта та уповноважити директора
товариства ОСОБА_7 визначити решту умов
договору щодо відчуження основних
засобів та здійснити дії для
відчуження основних засобів (т. 1 а.с.
45-47).

Поряд з цим, в матеріалах справи
наявний протокол № 6 позачергових
загальних зборів учасників ТДВ "Шляхи
Полісся" від 20.03.2013 згідно якого
вирішено надати директору товариства
ОСОБА_7 повноваження на укладання
договору купівлі-продажу на відчуження
основних засобів з Приватним
підприємством "Авантис" - об'єкту
нерухомого майна: будівлі, нежитлові
будівлі, що розташовані за адресою:
Житомирська область,
Новоград-Волинський район, село
Наталівка, вул. Привокзальна, 2, за ціною
949590,16 грн. (т. 1 а.с. 164-167).

Тобто, вказані протоколи позачергових
зборів учасників ТДВ "Шляхи Полісся"
фіксують різне за змістом та часом
волевиявлення загальних зборів
учасників товариства, у зв'язку з чим у
суду відсутні підстави для прийняття
таких документів в якості належних та
допустимих доказів на підтвердження
будь-яких обставин, а легітимність
зборів учасників ТДВ "Шляхи Полісся" та
прийнятих на них рішень щодо
нерухомого майна, яке є предметом
оспорюваного договору купівлі-продажу,
не є предметом спору у даній справі,
враховуючи, що сторони ставлять під
сумнів справжність вказаних вище
протоколів.

Слід зауважити і на тому, що сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості і ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін
(ст.ст. 627, 632 Цивільного кодексу
України).

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку про не
доведеність позивачем належними
доказами наявності обставин, з якими
закон, зокрема ст. 232 ЦК України на
підставі якої подано позов, пов'язує
недійсність оспорюваного правочину та
настання відповідних наслідків і
судом таких підстав не
встановлено.

Будь-яких інших підстав для визнання
оспорюваного договору недійсним
позивачем не наведено та доказів на їх
підтвердження не надано, у зв'язку з чим
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог в цій частині.

Відсутні правові підстави і для
задоволення позовних вимог в частині
стягнення збитків в сумі 2881575,00 грн.,
оскільки для застосування такої міри
відповідальності потрібна наявність
усіх елементів складу цивільного
правопорушення, а саме: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою особи -
заподіювача та збитками і вини. За
відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Так, відповідно до приписів ст. 22
Цивільного кодексу України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування (ч. 1). При цьому збитками
є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене ((упущена вигода)
(ч. 2)).

Отже, особа, яка заявляє до
відшкодування завдані їй збитки
повинна довести, що протиправна дія чи
бездіяльність завдавача є причиною, а
збитки, які виникли у потерпілої особи,
- наслідком такої протиправної
поведінки.

Позаяк позивач під час розгляду справи
не довів завдання йому збитків у
спірній сумі саме неправомірними діями
відповідача, враховуючи, що доводи
позивача про зловмисну домовленість
колишнього директора позивача та
відповідача не були доведені під час
розгляду справи, тобто не довів
наявності всіх елементів складу
цивільного правопорушення, як
необхідної умови для відшкодування
збитків.

Позивач заявляючи до відшкодування
збитки посилається фактично саме на
неправомірні дії колишнього директора
ТДВ "Шляхи Полісся" ОСОБА_7 який, на
думку позивача, діяв всупереч рішенню
зборів учасників товариства,
оформлених протоколом № 6 від 04.04.2013,
яким була визначена ціна продажу
об'єкту купівлі-продажу не нижче 3520000,00
грн., втім дане питання повинно
вирішуватися у відповідності до вимог
ч. 4 ст. 92 ЦК України, якими передбачено,
що якщо члени органу юридичної особи та
інші особи, які відповідно до закону чи
установчих документів виступають від
імені юридичної особи, порушують свої
обов'язки щодо представництва, вони
несуть солідарну відповідальність за
збитки, завдані ними юридичній особі.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34
цього Кодексу кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Втім, позивач під час розгляду справи
не довів належними та допустимими
доказами свої позовні вимоги, у зв'язку
з чим суд прийшов до висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог в
повному обсязі, з покладенням витрат по
сплаті судового збору на позивача у
відповідності до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення підписано 03.07.2014.

Головуючий суддя
Т.В. Васильченко

Судді:
М.О. Любченко

Р.Б. Сташків