м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/7190/14 05.06.14
За позовомДержавного підприємства
«Дослідне господарство «Кутузівка»
Інституту сільського господарства
Північного Сходу Національної
академії аграрних наук України до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Украгропром»провизнання недійсним
договору позики та угодиСуддя Смирнова
від позивача Полуляхов Д.О. -
представник від відповідача не
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Державне підприємство «Дослідне
господарство «Кутузівка» Інституту
сільського господарства Північного
Сходу Національної академії аграрних
наук України звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Украгропром» про визнання недійсним
договору позики № П-18/04-11-01 від 18.04.2011 та
визнання недійсною угоди від 31.05.2011 про
заміну договору позики № П-18/04-11-01 від
18.04.2011 на договір купівлі-продажу
Позовні вимоги мотивовані тим, що
спірні правочини укладені під впливом
помилки та є такими, що порушують
публічний порядок, оскільки вартість
майна, що було предметом позики, а в
подальшому - купівлі-продажу, значно
завищена порівняно із
середньозваженою біржовою ціною на
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 22.04.2014 за вказаним позовом
порушено провадження у справі № 910/7190/14
та призначено розгляд справи на 21.05.2014.
19.05.2014 до суду надійшов відзив
відповідача на позовну заяву, в якому
відповідач проти задоволення позову
заперечує, а в судовому засіданні 21.05.2014
представник позивача надав пояснення
по суті поданих заперечень.
В судовому засіданні 21.05.2014
оголошувалась перерва до 05.06.2014.
Представник позивача в судове
засідання з'явився, позовні вимоги
Відповідач, що належним чином
повідомлений про місце та час розгляду
справи, в судове засідання не з'явився.
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2011 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Украгропром» (позикодавець) та
Державним підприємством «Дослідне
господарство «Кутузівка» Інституту
сільського господарства Північного
Сходу Національної академії аграрних
наук України (позичальник) укладено
договір позики № П-18/04-11-01 (надалі -
Договір позики), за змістом якого в
порядку та на умовах, визначених цим
Договором, позикодавець передає у
власність позичальника позику, яка
зазначена в п. 1.2 цього договору, а
позичальник зобов'язується повернути
позику у визначений цим договором
строк.

Відповідно до п. 1.2 Договору предметом
позики за цим Договором є товар, ціна,
асортимент та вартість якого вказано в
Додатках (актах приймання-передачі),
які є невід'ємною частиною даного
Договору.

На виконання умов Договору позики
відповідачем було передано позивачу
майно - аміачну селітру у кількості 64
тонни вартістю 3 484,98 грн/тонна,
загальною вартістю (з ПДВ) 223 038,72 грн, що
підтверджується актом
приймання-передачі № 1 від 18.04.2011.

Пунктом 1.3 Договору встановлено, що
сплата відсотків за цим Договором не
передбачена.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного
кодексу України за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Пунктами 3.1, 4.1 Договору позики
передбачено, що строк, на який
надається позика, розпочинається з
моменту її передачі і закінчується
31.12.2011. До настання строку, визначеного
в п. 3.1 цього Договору, позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві позику, у такій самій
кількості, якості та такого самого
роду, що були передані позикодавцем,
визначені в п.п. 1.2.1 та 1.2.2 даного
Договору.

За змістом ст. 604 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється за
домовленістю сторін. Зобов'язання
припиняється за домовленістю сторін
про заміну первісного зобов'язання
новим зобов'язанням між тими ж
сторонами (новація).

31.05.2011 між сторонами було укладено
угоду про заміну договору позики №
П-18/04-11-01 від 18.04.2011 на договір
купівлі-продажу (новація; надалі -
Угода).

Згідно з п. 1 Угоди позикодавець та
позичальник прийшли до згоди шляхом
зміни первісного зобов'язання
зобов'язанням між тими ж сторонами
(новація), змінити Договір позики №
П-18/04-11-01 від 18.04.2011.

В п. 3 сторони погодили змінити умови
основного договору щодо визначення
порядку оплати товару, переданого в
якості позики, який вважається з
урахуванням положень даного Договору
як такий, що переданий (поставлений) на
умовах купівлі-продажу, виклавши їх у
наступній редакції:

- ціна переданого товару та товару, який
продавець буде поставляти покупцю
протягом строку дії основного
договору, визначена в актах
приймання-передачі та видаткових
накладних, які є невід'ємною частиною
Договору позики № П-18/04-11-01 від 18.04.2011 та
даної Угоди;

- покупець бере на себе зобов'язання
провести оплату за переданий
(поставлений) товар в національній
валюті України шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок продавця. Оплату за товар
покупець повинен здійснити в термін до
31.12.2011;

- право власності на переданий
(поставлений) товар переходить до
покупця з моменту фактичної передачі
товару.

За своєю правовою природою Угода є
договором поставки.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Наявними в матеріалах справи товарними
накладними №210 від 18.04.2011 (на суму 223 038,72
грн) та № 431 від 06.05.2011 (на суму 1 330 560,00
грн) підтверджується факт передачі
відповідачем позивачу товару - селітри
аміачної у кількості 448 тонн загальною
вартістю 1 553 598,72 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 229 Цивільного
кодексу України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Як зазначено в п. 3.9 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», під помилкою слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною правочину предмета чи інших
істотних умов останнього, що вплинуло
на її волевиявлення, за відсутності
якого можна вважати, що правочин не
було б вчинено. Помилка повинна мати
істотне значення, зачіпати природу
правочину або такі якості його
предмета, які значно знижують
можливість його використання за
призначенням. При цьому істотною
вважається така помилка, наслідки якої
неможливо усунути або їх усунення
вимагає значних витрат від особи, що
помилилася, - з урахуванням її
майнового становища, характеру
діяльності тощо. Обставини, з приводу
яких помилилася особа, мають бути
наявними на час вчинення правочину.

Обов'язок доведення відповідних
обставин покладається на позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказує, що за результатами проведення
планової виїзної ревізії
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства «Дослідне
господарство «Кутузівка» Інституту
сільського господарства Північного
Сходу Національної академії аграрних
наук України було встановлено, що
вартість переданого на підставі
Договору позики та Угоди товару є
значно завищеною, порівняно із
середньозваженою біржовою ціною на
аналогічний товар. Відтак, за
твердженням позивача, укладення
спірних правочинів було здійснено під
впливом помилки стосовно реальної
вартості товарів, які були предметом
таких правочинів, що є підставою для
визнання їх недійсними.

Однак, доводи позивача про наявність
підстав для визнання недійними
Договору позики № П-18/04-11-01 від 18.04.2011 та
Угоди від 31.05.2011 про заміну договору
позики судом відхиляються з таких
підстав.

За змістом ст. 189 Господарського
кодексу України ціна в цьому Кодексі є
вираженим у грошовій формі
еквівалентом одиниці товару
(продукції, робіт, послуг,
матеріально-технічних ресурсів,
майнових та немайнових прав), що
підлягає продажу (реалізації), який
повинен застосовуватися як тариф,
розмір плати, ставки або збору, крім
ставок і зборів, що використовуються в
системі оподаткування. Ціна є істотною
умовою господарського договору. Ціна
зазначається в договорі у гривнях. Ціни
у зовнішньоекономічних договорах
(контрактах) можуть визначатися в
іноземній валюті за згодою сторін.
Суб'єкти господарювання
використовують у своїй діяльності
вільні та державні регульовані ціни.

Статтею 190 Господарського кодексу
України встановлено, що вільні ціни
визначаються на всі види продукції
(робіт, послуг), за винятком тих, на які
встановлено державні регульовані ціни.
Вільні ціни визначаються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін, а у внутрішньогосподарських
відносинах - також за рішенням суб'єкта
господарювання.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу
України ціна в договорі встановлюється
за домовленістю сторін.

Продукція, яка поставлялась в рамках
Договору позики № П-18/04-11-01 від 18.04.2011 (а
в подальшому -купівлі-продажу за Угодою
від 31.05.2011), до товарів, на які
запроваджуються державні регульовані
ціни, не належить.

Відтак, визначення ціни такої
продукції та встановлення її в
договорі залишається на розсуд сторін.

У відзиві на позовну заяву, відповідач
пояснює, що ціна товару, вказаного у
видаткових накладних враховує витрати
на завантаження/розвантаження товару,
витрати по транспортуванню товару до
складу покупця. Також відповідач
вказує, що в Акті ревізії, на який
посилається позивач, не враховано
специфіку закупівлі мінеральних
добрив та особливості продажу даного
товару в період проведення відповідних
сільськогосподарських робіт (зокрема
дефіцит такого товару).

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу
України відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Тобто, не погоджуючись з умовою
Договору позики щодо ціни продукції,
позивач мав право відмовитись від його
підписання, а підписавши - набув
обов'язок виконувати встановлені ним
умови належним чином.

Необізнаність керівника підприємства
про середньозважену ціну на
аналогічний товар не є помилкою в
розумінні ст. 229 Цивільного кодексу
України та не може бути підставою для
визнання спірних правочинів
недійсними.

Більш того, позивачем не наведено
обставин, які перешкоджали керівнику
підприємства позивача перед
підписанням Договору позики
перевірити середньозважену біржову
ціну на відповідний товар.

Також позивачем не доведено, що спірні
правочини є такими, що порушують
публічний порядок, а тому доводи
позивача про нікчемність таких
правочинів в силу ст. 228 Цивільного
кодексу України судом відхиляються.

З огляду на викладене, враховуючи, що
позивачем не доведено, а судом не
встановлено існування обставин, які
можуть бути підставою для визнання
недійсними Договору позики № П-18/04-11-01
від 18.04.2011 та Угоди від 31.05.2011, позовні
вимоги Державного підприємства
«Дослідне господарство «Кутузівка»
Інституту сільського господарства
Північного Сходу Національної
академії аграрних наук України
задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 10.06.2014.

Суддя
Ю.М. Смирнова