ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2014 р.
Справа № 911/4386/13

Господарський суд Київської області у
складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Щур О.
Д.

за участю представників учасників
процесу:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Корпанюк К. М. (наказ №
59-к від 15.09.2008 р.);

від третьої особи-1: не з'явились;

від третьої особи-2: не з'явились;

розглянувши матеріали справи

за позовом Моторного (транспортного)
страхового бюро України, м. Київ

до Приватного підприємства „Плай", м.
Переяслав-Хмельницький

за участю третіх осіб, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача:

1) Приватного акціонерного
товариства „Страхова компанія
„Провідна", м. Київ

2) ОСОБА_2, м.
Переяслав-Хмельницький;

про стягнення 11 295, 94 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

МТСБУ звернулось в господарський суд
Київської області із позовом до ПП
„Плай" про стягнення 11 295, 94 грн
виплаченого страхового відшкодування
в порядку регресу - збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем
невиконанням відповідачем свого
обов'язку щодо відшкодування позивачу
у повному обсязі виплаченого
страхового відшкодування в порядку
регресу - збитків за страховим
випадком, а саме дорожньо-транспортною
пригодою, що відбулась 25.07.2010 р. о 10
годині 10 хвилині по вул.
Саперно-Слобідській в м. Києві за
участю транспортного засобу -
автомобіля „Chevrolet Aveo", реєстраційний
номер НОМЕР_1, що належав фізичній особі
ОСОБА_3 і перебував під керуванням
фізичної особи ОСОБА_4,
цивільно-правова відповідальність
якого як користувача вказаного
транспортного засобу була
застрахована згідно полісу № ВС/6632101
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів від 05.11.2009 р., укладеного між
фізичною особою ОСОБА_3 і ПРАТ
„ПРОСТО-страхування", та транспортного
засобу - автомобіля „Daewoo Lanos",
реєстраційний номер НОМЕР_2, що належав
фізичній особі ОСОБА_2 і перебував під
керуванням працівника ПП „Плай"
фізичної особи ОСОБА_5 на підставі
договору оренди легкового автомобіля у
приватної особи від 01.01.2008 р.,
укладеного між ПП „Плай" та фізичною
особою ОСОБА_2, під час виконання ним
трудових обов'язків, цивільно-правова
відповідальність якого як користувача
вказаного транспортного засобу не була
застрахована згідно полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, і який був визнаний судом
винним у скоєнні вищевказаної
дорожньо-транспортної пригоди та у
завданні майнової шкоди фізичній особі
ОСОБА_3

Ухвалою господарського суду Київської
області від 28.11.2013 р. порушено
провадження у справі № 911/4386/13 за
позовом МТСБУ до ПП „Плай" про
стягнення 11 295, 94 грн і призначено її
розгляд у судовому засіданні за участю
представників учасників процесу на
11.12.2013 р.

11.12.2013 р. у судовому засіданні
представник відповідача надав
документи, витребувані судом, та відзив
№ 53 від 10.12.2013 р. на позов, у якому
просить суд відмовити позивачу у
задоволенні позову повністю.

11.12.2013 р. за наслідками судового
засідання судом винесено ухвалу, якою
відкладено розгляд справи на 08.01.2014 р.

08.01.2014 р. у судовому засіданні судом
оголошено перерву до 23.01.2014 р.

23.01.2014 р. перед судовим засіданням до
канцелярії суду від відповідача
надійшов лист № 58 від 23.01.2014 р. із
доданими до нього документами на
виконання вимог суду, що долучені судом
до матеріалів справи.

23.01.2014 р. за наслідками судового
засідання судом винесено ухвалу, якою
відкладено розгляд справи на 12.02.2014 р.

12.02.2014 р. за наслідками судового
засідання судом винесено ухвалу, якою
відкладено розгляд справи на 05.03.2014 р.
Також даною ухвалою суду залучено до
участі у справі у якості третьої особи,
що не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача, -
ОСОБА_2, ПРАТ „Страхова компанія
„Провідна".

05.03.2014 р. за наслідками судового
засідання судом винесено ухвалу, якою
відкладено розгляд справи на 19.03.2014 р.

19.03.2014 р. перед судовим засіданням до
канцелярії суду від третьої особи-1
надійшли пояснення № 03-17/2529 від 18.03.2014
р., що долучені судом до матеріалів
справи.

19.03.2014 р. за наслідками судового
засідання судом винесено ухвалу, якою
відкладено розгляд справи на 02.04.2014 р.

02.04.2014 р. у судовому засіданні
представник відповідача надав усні
пояснення щодо своїх заперечень проти
позову, просив суд відмовити в
задоволенні позову повністю з підстав,
зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представники позивача та третіх осіб у
судове засідання не з'явились, хоча про
судове засідання були повідомлені
належним чином, про причини своєї
неявки у судове засідання суд не
повідомили.

За наслідками судового засідання судом
оголошено вступну і резолютивну
частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників
учасників процесу, дослідивши наявні у
матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

25.07.2010 р. о 10 годині 10 хвилині по вул.
Саперно-Слобідській в м. Києві
відбулась дорожньо-транспортна
пригода (надалі - дтп) за участю
транспортного засобу - автомобіля
„Chevrolet Aveo", реєстраційний номер НОМЕР_1,
що належав фізичній особі ОСОБА_3 і
перебував під керуванням фізичної
особи ОСОБА_4, та транспортного засобу -
автомобіля „Daewoo Lanos", реєстраційний
номер НОМЕР_2, що належав фізичній особі
ОСОБА_2 і перебував під керуванням
працівника ПП „Плай" фізичної особи
ОСОБА_5

У процесі розгляду справи судом
встановлено, що на момент скоєння дтп
транспортний засіб - автомобіль „Daewoo
Lanos", реєстраційний номер НОМЕР_2, що
належав фізичній особі ОСОБА_2 був під
керуванням фізичної особи ОСОБА_5 на
підставі договору оренди легкового
автомобіля у приватної особи від 01.01.2008
р. (з урахуванням додаткової угоди від
01.03.2008 р.), укладеного між ПП „Плай" та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2,
що працював у ПП „Плай", під час
виконання ним трудових обов'язків, що
підтверджується наказом № 1/06-К від
07.06.2010 р. ПП „Плай", подорожнім листом №
7804 від 25.07.2010 р. ПП „Плай", наявними у
матеріалах справи.

Крім того, вищевказані обставини та
обставини дтп і наявність вини
фізичної особи ОСОБА_5 у скоєнні
вищевказаної дтп та у завданні
майнової шкоди фізичній особі ОСОБА_3
внаслідок скоєння дтп підтверджуються
постановою Голосіївського районного
суду м. Києва від 16.08.2010 р. у справі №
3-8240/10 та іншими матеріалами вказаної
справи, наявними у матеріалах справи.

У процесі розгляду справи судом
встановлено, що на момент скоєння дтп
цивільно-правова відповідальність
фізичної особи ОСОБА_4 як користувача
транспортного засобу - автомобіля
„Chevrolet Aveo", реєстраційний номер НОМЕР_1,
була застрахована згідно полісу №
ВС/6632101 обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів від 05.11.2009 р., укладеного між
фізичною особою ОСОБА_3 і ПРАТ
„ПРОСТО-страхування".

Вартість відновлювального ремонту
транспортного засобу - автомобіля
„Chevrolet Aveo", реєстраційний номер НОМЕР_1,
пошкодженого внаслідок дтп, що сталась
25.07.2010 р. з вини водія фізичної особи
ОСОБА_5, склала 12 183, 77 грн, що
підтверджується звітом про оцінку
вартості матеріальної шкоди, завданої
пошкодженням транспортного засобу №
442/07/10 від 30.07.2010 р., проведеним і
складеним фізичною особою -
підприємцем, оцінювачем ОСОБА_6,
наявним у матеріалах справи.

У процесі розгляду справи судом
встановлено, що на момент скоєння дтп
цивільно-правова відповідальність
фізичної особи ОСОБА_2 як власника
транспортного засобу - автомобіля „Daewoo
Lanos", реєстраційний номер НОМЕР_2, та
будь-яких інших законних користувачів
вказаного транспортного засобу була
застрахована згідно полісу № ВС/7065587
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів від 10.12.2009 р., укладеного між
фізичною особою ОСОБА_2 і ПРАТ
„Страхова компанія „Провідна". Ліміт
відповідальності за цим договором за
шкоду, завдану майну третім особам,
становить 51 000 грн, франшиза - 0, 00 грн.
Строк дії даного договору становив з
10.12.2009 р. по 09.12.2010 р.

У листопаді 2010 р. ПРАТ „Страхова
компанія „Провідна" за наслідками
розгляду відповідної заяви від 27.07.2010 р.
про виплату страхового відшкодування
звернулась до ОСОБА_4 із листом № 17-10/14034
від 01.11.2010 р., яким відмовила у виплаті
страхового відшкодування за
вищевказаним страховим випадком
згідно полісу № ВС/7065587 обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів від 10.12.2009 р.,
укладеного між фізичною особою ОСОБА_2
і ПРАТ „Страхова компанія „Провідна",
так як працівник ПП „Плай" - ОСОБА_5 в
момент скоєння дтп експлуатував
транспортний засіб - автомобіль „Daewoo
Lanos", реєстраційний номер НОМЕР_2, що
належав фізичній особі ОСОБА_2, не на
законній підставі, оскільки договір
оренди легкового автомобіля у
приватної особи від 01.01.2008 р., укладений
між ПП „Плай" та ОСОБА_2, не був
нотаріально посвідчений.

Відповідно до положень Закону України
„Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", на підставі заяви № 11-12889 від
24.11.2010 р. про виплату страхового
відшкодування, наказу № 106 від 25.01.2011 р.,
25.01.2011 р. позивачем було виплачено
страхове відшкодування фізичній особі
ОСОБА_4 у розмірі 11 295, 94 грн, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 240 від 25.01.2011 р. на суму 11 295, 94 грн,
наявним у матеріалах справи.

У червні 2011 р. позивач звернувся до
відповідача із листом № 12906/3-2-05 від
16.06.2011 р., у якому він просив відповідача
сплатити 11 295, 94 грн страхового
відшкодування в порядку регресу.

Регулювання відносин страхування
здійснюється Цивільним кодексом
України, Законом України „Про
страхування", Законом України „Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" та іншими
нормативно-правовими актами і
безпосередньо договором страхування,
правилами страхування, затвердженими
страховою компанією.

Згідно ст. 979 Цивільного кодексу
України за договором страхування одна
сторона (страховик) зобов'язується у
разі настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Відповідно до ст. 990 цього ж кодексу
страховик здійснює страхову виплату
відповідно до умов договору на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника) або іншої особи,
визначеної договором, і страхового
акта (аварійного сертифіката).

Статтею 993 цього ж кодексу закріплено
положення, згідно з яким до страховика,
який виплатив страхове відшкодування
за договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Аналогічні вищевказані норми
Цивільного кодексу України закріплені
у ст. ст. 16, 25, 27 Закону України „Про
страхування".

Згідно з п. 22.1. ст. 22 Закону України „Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 38.2.1. ст. 38 цього ж
закону (в редакції чинній на момент
виникнення спірних відносин) МТСБУ
після сплати страхового відшкодування
має право подати регресний позов, у
тому числі, до власника транспортного
засобу, який спричинив
дорожньо-транспортну пригоду, який не
застрахував свою цивільно-правову
відповідальність, крім осіб,
зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього
Закону.

Пунктом 41.1. ст. 41 цього ж закону (в
редакції чинній на момент виникнення
спірних відносин) передбачено, що МТСБУ
за рахунок коштів фонду захисту
потерпілих відшкодовує шкоду на
умовах, визначених цим Законом, у разі
її заподіяння:

а) транспортним засобом, власник якого
не застрахував свою цивільно-правову
відповідальність, крім шкоди,
заподіяної транспортному засобу, який
не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1
цього Закону, та майну, яке знаходилося
в такому транспортному засобі;

б) невстановленим транспортним
засобом, крім шкоди, яка заподіяна
майну та навколишньому природному
середовищу;

в) транспортним засобом, який вийшов з
володіння власника не з його вини, а у
результаті протиправних дій іншої
особи;

г) особами, на яких поширюється дія
пункту 13.1 статті 13 цього Закону;

ґ) у разі недостатності коштів та майна
страховика - учасника МТСБУ, що
визнаний банкрутом та/або
ліквідований, для виконання його
зобов'язань за договором обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності;

д) у разі надання страхувальником або
особою, відповідальність якої
застрахована, свого транспортного
засобу працівникам міліції та медичним
працівникам закладів охорони здоров'я
згідно з чинним законодавством;

е) за інших обставин, визначених
законодавством про цивільно-правову
відповідальність власників наземних
транспортних засобів.

Регламентні виплати, зазначені у
підпунктах „а" - „д" цього пункту,
розподіляються в порядку,
встановленому президією МТСБУ.

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу
України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1172 цього ж кодексу
передбачено, що юридична особа
відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 6 від 27.03.1992 р. „Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" передбачено, що при розгляді
справ про відшкодування шкоди за ст. 441
ЦК суди повинні мати на увазі, що крім
загальних підстав, передбачених ст. 440
ЦК, відповідальність юридичної особи
настає лише у випадках, коли особа, з
вини якої заподіяна шкода, знаходиться
з даною організацією в трудових
відносинах, і шкода, заподіяна нею у
зв'язку з виконанням трудових
(службових) обов'язків, незалежно від
того, постійним, сезонним, тимчасовим
за трудовим договором чи на інших
умовах вона була працівником цієї
організації.

Пунктом 6 Роз'яснення Вищого
господарського суду України № 02-5/215 від
01.04.1994 р. „Про деякі питання практики
вирішення спорів пов'язаних з
відшкодуванням шкоди" передбачено, що
для правильного вирішення спорів,
пов'язаних з відшкодуванням шкоди,
важливе значення має розподіл між
сторонами обов'язку доказування, тобто
визначення, які юридичні факти повинен
довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового
процесу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень
(стаття 33 ГПК України). Виходячи з цього,
відповідно до статті 1172 ЦК України
позивач повинен довести, що шкода
заподіяна працівником відповідача
саме під час виконання ним своїх
трудових (службових) обов'язків,
безпосередній причинний зв'язок між
правопорушенням та заподіянням шкоди і
розмір відшкодування.

Відповідно до ст. 1187 цього ж кодексу
джерелом підвищеної небезпеки є
діяльність, пов'язана з використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання, використанням, зберіганням
хімічних, радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, завдала шкоди
діяльністю щодо його використання,
зберігання або утримання, зобов'язана
відшкодувати її на загальних
підставах.

Положеннями пунктів 2, 3, 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 6 від
27.03.1992 р. „Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" передбачено, що
розглядаючи позови про відшкодування
шкоди, суди повинні мати на увазі, що
відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода,
заподіяна особі і майну громадянина
або заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, незалежно від наявності
вини.

Володілець джерела підвищеної
небезпеки не відповідає за шкоду,
заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що
воно вибуло з його володіння внаслідок
протиправних дій інших осіб, а не з його
вини. Особи, які вчинили ці протиправні
дії, відшкодовують шкоду за правилами
відповідальності володільців джерел
підвищеної небезпеки, а коли цьому
сприяла винна поведінка володільця (не
була забезпечена належна охорона і т.
п.), відповідальність за шкоду,
заподіяну джерелом підвищеної
небезпеки, може бути покладено на
особу, що протиправно заволоділа цим
джерелом, і на його володільця
відповідно до ступеня вини кожного з
них.

Особи, винними діями яких заподіяна
шкода джерелу підвищеної небезпеки і
які самі не є потерпілими внаслідок
шкоди, заподіяної цим джерелом
підвищеної небезпеки, відповідають за
заподіяну шкоду на підставі ст. 440 ЦК.

Джерелом підвищеної небезпеки
належить визнавати будь-яку
діяльність, здійснення якої створює
підвищену імовірність заподіяння
шкоди через неможливість контролю за
нею людини, а також діяльність по
використанню, транспортуванню,
зберіганню предметів, речовин і інших
об'єктів виробничого, господарського
чи іншого призначення, які мають такі ж
властивості. Майнова відповідальність
за шкоду, заподіяну діями таких джерел,
має наставати як при цілеспрямованому
їх використанні, так і при мимовільному
прояві їх шкідливих властивостей
(наприклад, у випадку заподіяння шкоди
внаслідок мимовільного руху
автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної
небезпеки розуміється юридична особа
або громадянин, що здійснюють
експлуатацію джерела підвищеної
небезпеки в силу права власності,
повного господарського відання,
оперативного управління або з інших
підстав (договору оренди, довіреності
тощо).

Положеннями Роз'яснення Вищого
господарського суду України № 02-5/215 від
01.04.1994 р. „Про деякі питання практики
вирішення спорів пов'язаних з
відшкодуванням шкоди" передбачено, що
відповідно до статті 1187 ЦК України
відповідальність за шкоду, завдану
джерелом підвищеної небезпеки,
покладається на особу, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку, навіть якщо ця
особа безпосередньо не здійснювала
експлуатації цього джерела. У випадку
протиправного вибуття джерела
підвищеної небезпеки, що повинен
довести його володілець, останній, як
правило, не несе відповідальності за
заподіяну шкоду.

З урахуванням того, що, як було
зазначено вище та встановлено судом у
процесі розгляду справи, шкоду
транспортному засобу - автомобілю
„Chevrolet Aveo", реєстраційний номер НОМЕР_1,
що належав фізичній особі ОСОБА_3 і
перебував під керуванням фізичної
особи ОСОБА_4, було завдано з вини
працівника ПП „Плай" - водія фізичної
особи ОСОБА_5, суд дійшов висновку, що у
зв'язку із виплатою фізичній особі
ОСОБА_4 страхового відшкодування у
розмірі 11 295, 94 грн відповідно до
положень Закону України „Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", до позивача перейшло право
вимоги виплаченого фізичній особі
ОСОБА_4 страхового відшкодування у
розмірі 11 295, 94 грн до ПП „Плай", що є в
даному випадку відповідальною особою
за заподіяну шкоду так, як транспортний
засіб - автомобіль „Daewoo Lanos",
реєстраційний номер НОМЕР_2, перебував
у його володінні і користуванні на
підставі договору оренди легкового
автомобіля у приватної особи від 01.01.2008
р. (з урахуванням додаткової угоди від
01.03.2008 р.), укладеного між ПП „Плай" та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, і
дтп сталася з вини його працівника -
водія фізичної особи ОСОБА_5 під час
виконання останнім своїх трудових
обов'язків.

Згідно з п. 22.1. ст. 22 Закону України „Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (в редакції чинній на момент
виникнення спірних відносин) при
настанні страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 15.1. ст. 15 цього ж закону
(в редакції чинній на момент виникнення
спірних відносин) договори
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
можуть укладатися на умовах:
страхування відповідальності за шкоду,
заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх
осіб внаслідок експлуатації
транспортного засобу, визначеного в
договорі страхування, будь-якою особою,
яка експлуатує його на законних
підставах (договір I типу).

Як було зазначено вище і встановлено
судом у процесі розгляду справи, на
момент скоєння дтп цивільно-правова
відповідальність фізичної особи
ОСОБА_2 як власника транспортного
засобу - автомобіля „Daewoo Lanos",
реєстраційний номер НОМЕР_2, та
будь-яких інших законних користувачів
вказаного транспортного засобу була
застрахована згідно полісу № ВС/7065587
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів від 10.12.2009 р. (договір I типу),
укладеного між фізичною особою ОСОБА_2
і ПРАТ „Страхова компанія „Провідна".
Ліміт відповідальності за цим
договором за шкоду, завдану майну
третім особам, становить 51 000 грн.,
франшиза - 0, 00 грн. Строк дії даного
договору становив з 10.12.2009 р. по 09.12.2010 р.

Крім того, на момент скоєння дтп
транспортний засіб - автомобіль „Daewoo
Lanos", реєстраційний номер НОМЕР_2, що
належав фізичній особі ОСОБА_2, був під
керуванням фізичної особи ОСОБА_5 на
підставі договору оренди легкового
автомобіля у приватної особи від 01.01.2008
р. (з урахуванням додаткової угоди від
01.03.2008 р.), укладеного між ПП „Плай" та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2,
що працював у ПП „Плай", під час
виконання ним трудових обов'язків.

Згідно з ст. 799 Цивільного кодексу
України (в редакції чинній на момент
виникнення спірних відносин) договір
найму транспортного засобу
укладається у письмовій формі.

Договір найму транспортного засобу за
участю фізичної особи підлягає
нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 51 цього ж кодексу до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Частиною 2 ст. 207 цього ж кодексу
передбачено, що правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Враховуючи вищевказані положення
Цивільного кодексу України, суд вважає,
що договір оренди транспортного засобу
за участю фізичної особи - підприємця
та юридичної особи не підлягає
нотаріальному посвідченню і до таких
відносин не можуть бути застосовані
положення частини 2 ст. 799 Цивільного
кодексу України в силу положень ст. 51
цього ж кодексу.

Вищевказана правова позиція суду
узгоджується із правовою позицією
Верховного Суду України, викладеною у
його постанові від 18.12.2012 р. у справі №
14/5025/1982/11.

Отже, враховуючи вищевикладене та те,
що, як було встановлено судом у процесі
розгляду справи, договір оренди
легкового автомобіля у приватної особи
від 01.01.2008 р. (з урахуванням додаткової
угоди від 01.03.2008 р.) був укладений між ПП
„Плай" та фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_2, що з 07.09.2005 р. зареєстрований у
відповідному статусі у встановленому
законом порядку, та не підлягав
нотаріальному посвідченню, то суд
дійшов висновку, що на момент скоєння
дтп працівник ПП „Плай" - водій ОСОБА_5
на законній підставі експлуатував
транспортний засіб - автомобіль „Daewoo
Lanos", реєстраційний номер НОМЕР_2, що
належав фізичній особі ОСОБА_2, і
відповідно безпідставною є відмова
ПРАТ „Страхова компанія „Провідна" у
виплаті на цій підставі страхового
відшкодування за вищевказаним
страховим випадком згідно полісу №
ВС/7065587 обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів від 10.12.2009 р.

У відповідності до п. 38.2.3. ст. 38 Закону
України „Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (в редакції чинній на момент
виникнення спірних відносин) МТСБУ
після сплати страхового відшкодування
має право подати регресний позов, у
тому числі, до страховика, якщо
забезпечений транспортний засіб, що
заподіяв шкоду, було встановлено та
страховик був зобов'язаний, але не
виплатив страхове відшкодування у
порядку, встановленому цим Законом.

Отже, чинним законодавством України
передбачено виникнення у МТСБУ, яке
виплатило потерпілому страхове
відшкодування за Законом України „Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", права регресу до страховика
за договором обов'язкового страхування
цивільної відповідальності власника
(користувача) транспортного засобу,
винного у заподіянні шкоди, який був
зобов'язаний, але не виплатив страхове
відшкодування у порядку, встановленому
цим Законом.

Таким чином, однією із осіб,
відповідальною за завдану фізичній
особі ОСОБА_3 шкоду у розмірі на суму 11
295, 94 грн, у даному випадку є третя
особа-1 - ПРАТ „Страхова компанія
„Провідна" відповідно до положень
Закону України „Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" в межах лімітів
відповідальності, передбачених
полісом № ВС/7065587 обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів від 10.12.2009 р., на
суму 25 500, 00 грн (франшиза - 0, 00 грн).

Отже, враховуючи вищевикладене та те,
що, як було встановлено судом у процесі
розгляду справи, у зв'язку із виплатою
фізичній особі ОСОБА_4 страхового
відшкодування у розмірі 11 295, 94 грн
відповідно до положень Закону України
„Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", до позивача перейшло право
вимоги виплаченого фізичній особі
ОСОБА_4 страхового відшкодування у
розмірі 11 295, 94 грн до третьої особи-1 -
ПРАТ „Страхова компанія „Провідна", що
була зобов'язана, але не виплатила
страхове відшкодування у порядку,
встановленому вищевказаним законом,
згідно полісу № ВС/7065587 обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів від 10.12.2009 р. за
вищевказаним страховим випадком, то
позовна вимога позивача саме до
відповідача про стягнення 11 295, 94 грн
виплаченого страхового відшкодування
в порядку регресу - збитків, є такою, що
не ґрунтується на нормах законодавства
України, а тому суд не вбачає підстав
для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
обставини, викладені у позовній заяві
позивача, не знайшли свого
підтвердження в ході розгляду справи,
його позовні вимоги є такими, що не
ґрунтуються на нормах законодавства
України, а тому суд не вбачає підстав
для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову
повністю.

Суддя
В. М. Бацуца

Повний текст рішення підписаний

30 квітня 2014 р.