ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2014 р.
Справа № 914/1556/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Р.Матвіїва при секретарі
судового засідання Н.Фартушку
розглянув справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «КВС-Україна», м.
Київ;

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю - фірма «Габен», м.
Львів;

про: стягнення суми роялті в розмірі 85
504 грн. 00 коп.

У судовому засіданні взяли участь
представники:

позивача: Близнюк Ю.В. - представник на
підставі довіреності № 10 від 09.01.2014
року;

відповідача: не з'явився.

Обставини розгляду справи. Ухвалою
господарського суду від 05.05.2014 року
порушено провадження у справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «КВС-Україна» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Габен» про
стягнення суми роялті в розмірі 85 504
грн. 00 коп. Розгляд справи призначено на
20.05.2014 року.

У судовому засіданні 20.05.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, подав клопотання про
долучення документів до матеріалів
справи. Відповідач явки представника у
судове засідання не забезпечив, заяв,
клопотань не подавав, про час і місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Згідно з даними з Витягу з ЄДРПОУ на
відповідача, поданого у судове
засідання 20.05.2014 року представником
позивача, встановлено, що повна назва
підприємства відповідача у даній
справі - Товариство з обмеженою
відповідальністю - фірма «Габен».

Від фіксації судового процесу
технічними засобами представник
позивача відмовився.

Представнику позивача, що брав участь у
судовому засіданні, роз'яснено зміст
ст. ст. 20, 22 Господарського
процесуального кодексу України щодо
його прав та обов'язків, зокрема про
право заявляти відводи судді.

У судовому засіданні 20.05.2014 року судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України суд
вважає, що справу може бути розглянуто
за наявними в ній матеріалами, яких
достатньо для вирішення спору по суті.

Відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Суть спору. Спір між сторонами виник у
зв'язку з невиконанням відповідачем
своїх зобов'язань. Товариство з
обмеженою відповідальністю
«КВС-Україна» (надалі по тексту рішення
- позивач, ліцензіар, постачальник)
звернулося до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Габен» (надалі по
тексту рішення - відповідач, ліцензіат,
покупець) про стягнення 85 504 грн. 00 коп.,
з яких 80 394 грн. 00 коп. сума роялті, 4 151
грн. 85 коп. пені, 958 грн. 12 коп. 3 % річних.

Між позивачем та відповідачем було
укладено ліцензійний договір про право
на використання озимої пшениці Кубус
(надалі по тексту рішення - товар)
шляхом виробництва або відтворення
(розмноження) на території України і
продажу насіння цього сорту, згідно з
яким відповідач мав виплачувати
позивачу роялті за надані послуги.
Згодом між сторонами було укладено
Протокол визначення суми роялті по
ліцензійному договору, відповідно до
якого сторони визначили суму роялті - 5
625 євро і строк здійснення оплати - до
30.10.2013 року.

Всупереч договірним зобов'язанням
відповідач свого обов'язку не виконав,
у зв'язку з чим у нього виникла
заборгованість.

Відповідач, повідомлений про порушення
провадження та час і місце розгляду
справи належним чином, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення, явки
представника у судове засідання не
забезпечив, відзиву на позовну заяву не
подав, доказів погашення чи
спростування боргу не представив.

У процесі розгляду справи суд
встановив наступне. 25.03.2011 року між
позивачем та відповідачем було
укладено ліцензійний договір № VR 003/1
(надалі по тексту рішення - ліцензійний
договір). Згідно з п. 1.1 договору,
позивач є власником озимої пшениці
Кубус, а також володіє всіма правами що
стосуються цього сорту, надає
відповідачу за винагороду в якості
роялті права на використання озимої
пшениці Кубус шляхом виробництва або
відтворення (розмноження) на території
України і продажу насіння цього сорту,
в тому числі надаються рекомендації
щодо технології вирощування насіння.

23.05.2011 року між позивачем і
відповідачем було укладено договір №
29/15/2011 на поставку насіння
сільськогосподарських культур, а саме
насіння озимої пшениці Кубус.

Матеріалами справи (видатковими
накладними № 80312540 від 15.08.2011 року, №
80314863 від 16.09.2011 року та довіреностями №
59 від 16.09.2011 року і № 50 від 15.08.2011 року)
підтверджується, що позивачем було
передано відповідачу насіння озимої
пшениці Кубус в обсязі 39 450 кг на суму 461
981 грн. 50 коп. та 550 кг на суму 6 122 грн. 60
коп.

Пунктом 2.2 ліцензійного договору
передбачено, що ліцензіат
зобов'язується виплачувати ліцензіару
роялті в розмірах та на умовах,
визначених договором.

Згідно з п. 4.1 ліцензійного договору
ліцензіат має виплачувати ліцензіару
роялті за авторські права, надані цим
договором, а також за технічну допомогу
та інші послуги за репродукційне
насіння сорту озимої пшениці Кубус, що
сертифікується і реалізується для
посіву. Загальний розмір роялті
становить суму в гривнях, що
еквівалентна сумі 2,50 € за 100 кг
отриманого насіння першої репродукції
(розмноження з еліти в першу
репродукцію).

15.10.2013 року між сторонами укладено
Протокол № 2/2013-WW визначення суми
роялті по ліцензійному договору № VR-003/1
(надалі по тексту рішення - протокол),
відповідно до п. 1 якого сторони
узгодили, що у відповідності до умов
ліцензійного договору ліцензіатом
було розмножено насіння озимої пшениці
сорту Кубус, в результаті чого було
отримано 225 тонн кондиційного насіння
озимої пшениці Кубус.

Відповідно до п. 2 протоколу сума роялті
становить 5 625 євро. Сплата роялті
здійснюється в гривнях у сумі, що
визначається за офіційним курсом НБУ,
що діє на день сплати коштів на рахунок
ліцензіара.

Сплата роялті здійснюється
ліцензіатом шляхом перерахування
коштів в гривнях на розрахунковий
рахунок ліцензіара в строк до 30.10.2013
року (п. 3 Протоколу).

Докази здійснення оплати у вказані
строки у матеріалах справи відсутні.

З метою досудового врегулювання спору
позивач звертався до відповідача з
претензією № 183 від 07.04.2014 року з
вимогою погасити заборгованість у
розмірі 94 922 грн. (з урахуванням
штрафних санкцій), копія якої з
доказами надіслання знаходяться в
матеріалах справи. Належної відповіді
на пред'явлену претензію позивач не
отримав.

Дані факти матеріалами справи
підтверджується, сторонами не
заперечувались та документарно не
спростовувались.

Дослідивши представлені суду докази,
суд вважає позовні вимоги підставними,
обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення частково з
огляду на наступне.

Як встановлено судом вище, 25.03.2011 року
сторони уклали ліцензійний договір № VR
003/1, який є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків між
сторонами.

За ліцензійним договором одна сторона
(ліцензіар) надає другій стороні
(ліцензіату) дозвіл на використання
об'єкта права інтелектуальної
власності (ліцензію) на умовах,
визначених за взаємною згодою сторін з
урахуванням вимог цього Кодексу та
іншого закону (ч. 1 ст. 1109 Цивільного
кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 7
наведеної статті не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом.

Ліцензійним договором (п. 5.2) сторони
визначили, що сплата роялті
здійснюється на підставі цього
договору та протоколу визначення суми
роялті шляхом перерахування суми в
євро на рахунок ліцензіара. Як
встановлено судом вище, протоколом
передбачено строк сплати роялті до
30.10.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

У статті 610 Цивільного кодексу України
зазначається, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Частиною 1 статті
612 Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Проте, як доведено позивачем та не
спростовано відповідачем, докази
повної чи часткової оплати суми роялті
в розмірі 5 625 євро, що станом на 25
березня 2014 року (момент розрахунку,
визначений позивачем) згідно з курсом
НБУ становить 80 394 грн. 00 коп., у
матеріалах справи відсутні. Не
погашено заборгованість і після
порушення провадження у даній справі.
Наведене свідчить про неналежне
виконання відповідачем договірних
зобов'язань, що дає підстави вважати
порушеним право позивача на отримання
грошових коштів (винагороди) в якості
роялті, а позовні вимоги в частині
стягнення 80 394 грн. - такими, що
підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивач
просить стягнути з відповідача 4 151 грн.
85 коп. пені та 958 грн. 12 коп. 3 % річних.
Вирішуючи позовну вимогу в цій частині,
суд звертає увагу на наступне.

Пунктом 6.1 ліцензійного договору
передбачено, що у випадку порушення
своїх зобов'язань за цим договором
сторони несуть відповідальність,
визначену цим договором та чинним в
Україні законодавством.

Відповідно до п. п. 1, 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 547 Цивільного
кодексу України правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі. Правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Як вбачається з ліцензійного договору
№ VR-003/1 від 25.03.2011 року, в тексті
договору відсутній такий вид
забезпечення виконання зобов'язання як
пеня. Якщо у вчиненому сторонами
правочині розмір та базу нарахування
пені не визначено або вміщено умову
(пункт) про те, що пеня нараховується
відповідно до чинного законодавства,
суму пені може бути стягнуто лише в
разі, якщо обов'язок та умови її сплати
визначено певним законодавчим актом
(абз. 3 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»). Жодного
спеціального законодавчого акта, на
підставі якого б здійснювалося
стягнення пені у даному випадку, немає
і позивачем такого не зазначено.

Крім цього, обгрунтування вимоги
позивача про стягнення пені з
посиланням на ч. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України не може братися до
уваги та бути задоволеним, оскільки зі
змісту цієї норми випливає, що штрафні
санкції, якими, відповідно до ст. 230
Господарського кодексу України, є
неустойка, штраф, пеня, перелік яких є
вичерпним та розширеному тлумаченню не
підлягає, встановлюються у відсотках,
розмір яких визначається обліковою
ставкою НБУ, тобто, наведеною нормою
визначається лише спосіб визначення
розміру штрафних санкцій, а не підстави
її нарахування.

Враховуючи наведене, вимога про
стягнення з відповідача пені в розмірі
4 151 грн. 85 коп. є безпідставною та
задоволенню не підлягає.

Сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Судом перевірено правильність
нарахування 3 % річних за прострочення
виконання зобов'язання та встановлено,
що розрахунок здійснено позивачем
математично правильно, відтак вимога
про стягнення 958 грн. 12 коп. 3 % річних є
правомірною і підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покласти на відповідача
пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю - фірми «Габен» (79026, м.
Львів, вул. Персенківка, 19, ) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «КВС-Україна» (01042, м.
Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 19,
) 80 394 грн. 00 коп. суми
роялті, 958 грн. 12 коп. 3 % річних та 1 735 грн.
65 коп. у рахунок відшкодування
сплаченого судового збору.

Відмовити в задоволенні позову в
частині стягнення 4 151 грн. 85 коп. пені.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили, в порядку
статті 116 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91 -
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повне рішення складене та підписане
26.05.2014 року.

Суддя
Матвіїв Р.І.