КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2014 р.
Справа№ 911/334/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі: Вершуті
О.П.

за участю представників:

від прокуратури - Гуменюк Я.В.,

від позивача - Соболєв А.О.,

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на рішення Господарського суду
Київської області від 02.04.2014 року (суддя
Конюх О.В.)

за позовом Білоцерківської
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері в інтересах
держави в особі державного
підприємства Міністерства оборони
України "Білоцерківський військовий
торг"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 69 942,03 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Білоцерківська прокуратура з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері,
м. Біла Церква звернулась до
Господарського суду Київської області
з позовом до відповідача фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4, в якому
просить суд стягнути з відповідача
69942,03 грн. заборгованості, в тому числі
заборгованість за договором
складського зберігання в сумі 58846,46 грн.
та вартість безпідставно набутого
майна в сумі 11095,57 грн., а також покласти
на відповідача судові витрати.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 02.04.2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 на користь Державного
підприємства Міністерства оборони
України "Білоцерківський військовий
торг" 48 056,15 грн. заборгованості.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Фізична особа -підприємець ОСОБА_4
звернулась з апеляційною скаргою до
Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить суд
скасувати рішення Господарського суду
Київської області від 02.04.2014 року
частково та прийняти нове рішення, в
якому змінити суму стягнення з
відповідача з врахуванням суми оплати
за послуги зберігання в розмірі 31 464,00
грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом першої інстанції не в повному
обсязі та не всебічно досліджені
докази, надані відповідачем.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 30.05.2014 року
відновлено строк подання апеляційної
скарги, прийнято її до провадження та
призначено до розгляду на 24.06.2014 року.

У судове засідання 24.06.2014 року з'явилися
представники прокуратури та позивача,
які надали усні пояснення по справі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, хоча належним
чином був повідомлений про час та місце
проведення судового засідання, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення.

Враховуючи те, що в матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення представника відповідача
про час та місце проведення судового
засідання по розгляду даної
апеляційної скарги, явка представників
відповідача обов'язковою не
визнавалась, а участь в засіданні суду
(як і інші права, передбачені статті 22
ГПК України) є правом, а не обов'язком
сторони, апеляційна інстанція вважає
можливим здійснити перевірку рішення
суду першої інстанції у даній справі в
апеляційному порядку за відсутності
представників відповідача за наявними
матеріалами справи.

За змістом ст. 101 ГПК України у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши наявні матеріали справи,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи та їх юридичну оцінку,
проаналізувавши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, заслухавши пояснення
представників позивача та прокурора
встановив наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11
Цивільного кодексу України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, зокрема з праводчинів.
цивільних прав і обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Майново-господарські зобов'язання між
суб'єктами господарювання виникають на
підставі договорів (стаття 179 ГК
України) й сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначені умов договору (стаття 627 ЦК
України).

Правовідносини між Фізичною особою
підприємцем ОСОБА_4 (поклажедавець) та
ДП «Білоцерківський військторг»
(зберігач) виникли на підставі договору
складського зберігання № 82 від 03.09.2012
року згідно якого поклажодавець
передає кондитерські та хлібобулочні
вироби, а зберігач зобов'язується
прийняти, зберігати у приміщенні за
адресою АДРЕСА_1 і у випадку першої
вимоги повернути зазначені вироби.
Поклажодавець зберігає майно на площі
неопалюваного сховища не більше як 200
кв.м. і сплачує наперед щомісячну
договірну плату згідно виставленого
рахунку в розмірі 25 грн. за 1 кв.м.
Поклажодавець зобов'язаний
перерахувати зазначені грошові кошти
на рахунок зберігача або внести
готівку до каси до 15 числа поточного
місяця згідно виставленого рахунку.
Договір діє з 03.09.2012 року по 31.12.2013 року.

Сторонами укладено додаткову угоду №1
від 02.01.2013 року, встановлено, що
поклажодавець додатково відшкодовує
зберігачу вартість комунальних послуг
відповідно до виставлених рахунків
щомісяця з 01.01.2013 року.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Частиною 1 ст. 173 та п. 2 частини першої
ст. 175 ГК України визначено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно частини 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем надано, а відповідачем
прийнято без зауважень послуги по
зберіганню майна всього на суму 70 000,00
грн., про що свідчать долучені до
матеріалів справи копії підписаних
відповідачем без зауважень актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
а саме:

Акт №ОУ-0000001за вересень 2012р. на суму
5000,00 грн. від 01.10.2012р.;

Акт № ОУ-0000002 за жовтень 2012р. на суму
5000,00 грн. від 31.10.2012р.;

Акт № ОУ-0000012 за листопад 2012р. на суму
5000,00 грн. від 30.11.2012р.;

Акт № ОУ-0000024 за грудень 2012р. на суму
5000,00 грн. від 31.12.2012р.;

Акт № ОУ-0000005 за січень 2013р. на суму 5000,00
грн. від 31.01.2013р.;

Акт № ОУ-0000020 за лютий 2013р. на суму 5000,00
грн. від 21.02.2013р.;

Акт № ОУ-0000038 за березень 2013р. на суму
5000,00 грн. від 18.03.2013р.;

Акт № ОУ-0000057 за квітень 2013р. на суму
5000,00 грн. від 16.04.2013р.;

Акт № ОУ-0000078 за травень 2013р. на суму
5000,00 грн. від 17.05.2013р.;

Акт № ОУ-0000099 за червень 2013р. на суму
5000,00 грн. від 19.06.2013р.;

Акт № ОУ-0000117 за липень 2013р. на суму 5000,00
грн. від 19.07.2013р.;

Акт № ОУ-0000135 за серпень 2013р. на суму
5000,00 грн. від 14.08.2013р.;

Акт № ОУ-0000151 за вересень 2013р. на суму
5000,00 грн. від 30.09.2013р.;

Акт № ОУ-0000163 за жовтень 2013р. на суму
5000,00 грн. від 14.10.2013р.;

Крім того, позивач надавав відповідачу
відповідно до умов додаткової угоди №1
від 02.01.2013 року рахунки-фактури на
відшкодування комунальних послуг
всього на суму 41 653,38 грн., копії яких
знаходяться в матеріалах справи, а
саме:

від 31.01.2013р. № СФ-0000033 за січень 2013р. на
суму 7341,41 грн.;

від 28.02.2013р. № СФ-0000034 за лютий 2013р. на
суму 6916,67 грн.;

від 31.03.2013р. № СФ-0000035 за березень 2013р. на
суму 5519,35 грн.;

від 30.04.2013р. № СФ-0000036 за квітень 2013р. на
суму 6007,18 грн.;

від 31.05.2013р. № СФ-0000037 за травень 2013р. на
суму 3026,40 грн.;

від 31.06.2013р. № СФ-0000038 за червень 2013р. на
суму 3032,75 грн.;

від 31.07.2013р. № СФ-0000039 за липень 2013р. на
суму 3235,85 грн.;

від 30.08.2013р. № СФ-0000040 за серпень 2013р. на
суму 4124,93 грн.;

від 30.09.2013р. № СФ-0000041 за вересень 2013р. на
суму 2448,84 грн.

Доказів направлення відповідачу
позивачем зазначених рахунків-фактур в
строки, передбачені договором та
додатковою угодою №1, суду не подано.

Судом першої інстанції було
встановлено, що до складу суми
комунальних послуг, зазначених в даних
рахунках-фактурах, позивачем
безпідставно включено податок на
землю. Зазначені рахунки-фактури були
вручені відповідачу під розпис разом з
листом від 06.03.2014р. № 154 (копія листа з
розпискою відповідача про отримання
знаходиться в матеріалах справи),
тобто після порушення провадження у
справі. Вказаний платіж не є
відшкодуванням комунальних послуг і
позивачем не подано доказів того, що
сторонами у встановленій формі
досягнуто згоди про оплату
відповідачем позивачу земельного
податку.

З усних пояснень представників
прокуратури та позивача, вбачається що
суми, зазначені у вищеперерахованих
рахунках-фактурах, відповідачем
сплачені, до суми позовних вимог
прокурором не включені і не є предметом
розгляду в даній справі. Зазначене
зокрема, підтверджується і копією
довідки ДП "Білоцерківський
військторг" від 26.11.2013р. № 565.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 ст. 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений строк
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк. Пунктами 2.2, 2.3
договору сторони встановили строк
оплати за послуги зберігання до 15 числа
поточного місяця.

Як стверджує позивач, відповідачем за
послуги зберігання сплачено за період
вересень, жовтень 2012р. і частково
листопад 2012р., відповідно позовні
вимоги полягають у стягненні з
відповідача заборгованості за послуги
зберігання в сумі 58 846,46 грн. за період
листопад 2012р. - жовтень 2013р.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач здійснював оплату послуг за
договором, про що свідчать копії
прибуткових касових ордерів, шляхом
внесення готівки в касу позивача
всього в сумі 21 943,85 грн., а саме:

від 05.08.2013р. № 137 на суму 1706,00 грн. (оплата
за послуги зберігання);

від 06.08.2013р. № 140 на суму 3200,00 грн. (оплата
за послуги зберігання);

від 14.08.2013р. № 146 на суму 1000,00 грн. (оплата
за послуги зберігання);

від 30.08.2013р. № 156 на суму 3734,50 грн.
(послуги складського зберігання);

від 16.09.2013р. № 166 на суму 3042,65 грн. (за
послуги зберігання);

від 25.09.2013р. № 188 на суму 4004,00 грн. (за
послуги зберігання);

від 09.10.2013р. № 227 на суму 1259,95 грн.
(послуги зберігання за вересень);

від 09.10.2013р. № 228 на суму 3996,75 грн.
(послуги зберігання за жовтень);

В матеріалах справи є копії інших
прибуткових касових ордерів, всього на
суму 33 464,19 грн., а саме: від 17.12.2012р.; № 2592
на суму 3092,11 грн.; від 14.01.2013р. № 2 на суму
800,00 грн. ; від 14.01.2013р. № 9 на суму 952,08
грн.; від 23.01.2013р. № 10 на суму 1000,00 грн;
від 30.01.2013р. № 13 на суму 2000,00 грн. (оплата
за електроенергію); від 11.02.2013р. № 24 на
суму 700,00 грн.; від 04.03.2013р. № 37 на суму
4300,00 грн.; від 06.03.2013р. № 39 на суму 120,00
грн., від 15.05.2013р. № 91 на суму 3000,00 грн.;
від 27.05.2013р. № 92 на суму 1000,00 грн.; від
27.05.2013р. № 90 на суму 1000,00 грн.; від 13.06.2013р.
№ 107 на суму 1000,00 грн.; від 19.06.2013р. № 110 на
суму 10000,00 грн.; від 08.07.2013р. № 121 на суму
1000,00 грн.; від 12.07.2013р. № 127 на суму 2000,00
грн.; від 22.07.2013р. № 131 на суму 1500,00 грн.

Колегія суддів не приймає їх в якості
належних доказів оплати послуг
відповідача за договором № 82 від
03.09.2012р., оскільки призначення платежу у
вказаних ордерах зазначено як надання
послуг з виготовлення кондитерських
виробів, а не зберігання, і відсутні
будь-які посилання на договір, який є
підставою поданого позову, відповідно
до яких вказані касові ордери могли
бути судом віднесені в оплату за
договором №82 від 03.09.2012року.

Згідно умов договору, а саме п.1.1
відповідач передає кондитерські та
хлібобулочні вироби, на зберігання
позивачу.

Відповідно до п. 2.3 договору відповідач
зобов'язаний перераховувати грошові
кошти, визначені пунктом 2.2 договору на
розрахунковий рахунок або шляхом
внесення готівки до каси позивача до 15
числа поточного місяця згідно
виставленого рахунку.

Посилання відповідача, що суми
вказаних поставок мають бути
зараховані в рахунок оплати за
договором № 82 від 03.09.2012р., колегією
суддів неприймаються.

Оскільки договором передбачено
грошову форму оплати, а не натуральну, і
відповідачем не подано жодних доказів
того, що сторонами в порядку ст.ст. 601, 602
ЦК України здійснювались заходи по
зарахуванню зустрічних однорідних
вимог.

В матеріалах справи містяться
оригінали накладних не оформлені
належним чином у відповідності до
вимог Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність". В накладних відсутні
обов'язкові реквізити, за якими можливо
ідентифікувати юридичну особу
відповідача ДП МОУ "Білоцерківський
військторг" як особу, яка отримувала
товар від відповідача.

Господарським судом Київської області
встановлено, що відповідачем оплата
наданих послуг зберігання здійснена
всього в сумі 21 943,85 грн. (тобто за період
вересень - грудень 2012р. та частково
січень 2013р.), відповідно основний борг
відповідача за договором № 82 від
03.09.2012р. становить 70 000 грн. - 21 943,85 грн. = 48
056,15 грн.

Видаткові накладні, які є первинними
обліковими документами у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і які відповідають вимогам, зокрема ст.
9 названого Закону і Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, фіксують факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин
сторін.

Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, листах, телеграмах,
якими обмінялися сторони. Оскільки
зміст правочину поставки між сторонами
зафіксований у вищеперерахованих
накладних, то сторони не порушили вимог
частини першої статті 208 Цивільного
кодексу України щодо письмової форми
укладання правочинів між юридичними
особами, та у відповідності до ст. 638 ЦК
України досягли домовленості з усіх
його істотних умов.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено,
що покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

За таких обставин між сторонами в
простій письмовій формі укладено
договір купівлі-продажу, відповідно
зазначене в накладних майно не є
безпідставно набутим відповідачем.

За таких обставин, повно та ґрунтовно
дослідивши наявні у справі докази,
перевіривши на відповідність закону та
дійсним обставинам справи розрахунки
заборгованості, колегія суддів вважає
вимоги позивача обґрунтованими,
законними та такими, що підлягають
задоволенню частково, в розмірі 48056,15
грн.

Враховуючи вищевикладені обставини,
апеляційний господарський суд вважає,
що судом першої інстанції повно,
всебічно і об'єктивно з'ясовано
обставини справи, винесено рішення у
відповідності до норм матеріального і
процесуального права правові вимоги
задоволено частково, тому апеляційна
скарга Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, а
рішення Господарського суду Київської
області від 02.04.2014 року у справі №
911/334/14 не підлягає скасуванню.

Судові витрати за розгляд апеляційної
скарги у зв'язку з відмовою в її
задоволенні на підставі статті 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду Київської області від 02.04.2014 року -
без змін.

Матеріали справи № 911/334/14 повернути до
Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов