м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/3740/13 10.06.14
За позовомПершого заступника
прокурора Дніпровського району м.
Києва в інтересах держави в особі
Київської міської радиДо 1. Комісії з
припинення Дніпровської районної у м.
Києві ради 2. Благодійної організації
«Дніпровські хвилі»Провизнання
недійсним договору купівлі-продажу
Суддя Борисенко І.І.
Від прокуратури: Немикіна А.А. - за
Від позивача: Уланов І.В. - за дов.
Від відповідача-1: не з'явились
Від відповідача-2: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач звернувся до суду з позовом до
Відповідача-1 та Відповідача-2 про: -
визнання недійсним з моменту укладення
договору купівлі-продажу нежилих
приміщень загальною площею 93, 80 кв. м.
вартістю 401 061, 60 грн., які розташовані за
адресою: вул. Луначарського, 24, літ. А у
м. Києві, від 22 жовтня 2009 року,
укладеного між Виконавчим органом
Дніпровської районної у м. Києві ради -
Управління оренди та приватизації
комунального майна та Благодійною
організацією «Дніпровські хвилі»;
- зобов'язання повернути нежилі
приміщення загальною площею 93, 80 кв. м.
вартістю 401 061, 60 грн., які розташовані за
адресою: вул. Луначарського, 24, літ. А у
м. Києві, територіальній громаді міста
Києва в особі Київської міської ради;
- зобов'язати Комунальне підприємство
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації книзі
№10п-95» за реєстровим №1174-П, згідно
якого власником нежилих приміщень
загальною площею 93, 80 кв. м. вартістю
401 061, 60 грн., які розташовані за
адресою: вул. Луначарського, 24, літ. А у
м. Києві є територіальна громада міста
Києва згідно свідоцтва про право
власності САС № 249545 від 09.11.2009р.
Ухвалою суду від 16.05.2013р. провадження у
справі №910/3740/13 було зупинено до
вирішення пов'язаної з нею справою
№910/9953/13.
Як вбачається з документообігу
«Діловодства спеціалізованого суду»
09.08.2013р. у справі №910/3740/13 було винесено
рішення, яким позовні вимоги
заступника прокурора Дніпровського
району міста Києва в інтересах
Київської міської ради до Дніпровської
районної у місті Києві ради в особі
Комісії з припинення (ліквідаційної
комісії) Дніпровської районної у місті
Києві ради задоволено. Визнано
недійсним п. п. 1.5, яким доповнено
додаток 1 до рішення XVІІ сесії
Дніпровської районної у місті Києві
ради V скликання від 16.09.2008 року №276 «Про
внесення змін до рішення Дніпровської
районної у місті Києві ради від 26.06.2008
року №239 «Про затвердження переліку
об'єктів, що відносяться до власності
територіальної громади Дніпровського
району м. Києва, які підлягають
приватизації у 2008-2009 роках», в частині
позиції 66, якою включено як об'єкт, що
підлягає приватизації нежитлове
приміщення 1 поверху загальною площею
94, 3 кв. м. по вул. Луначарського, 24 в
м. Києві (літера А) шляхом викупу
Благодійною організацією «Дніпровські
хвилі». Стягнуто з Дніпровської
районної у місті Києві ради в особі
Комісії з припинення (ліквідаційної
комісії) Дніпровської районної у місті
Києві ради, в дохід державного бюджету
судовий збір в сумі 1 147, 00 грн., видавши
наказ та надіславши його на виконання
до Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі міста Києва.

Вказане рішення оскарженню не
підлягало.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ГПК України,
господарський суд поновлює
провадження у справі після усунення
обставин, що зумовили його зупинення.

З огляду на зазначене, суд своєю
ухвалою від 24.03.2014р. поновив
провадження у справі №910/3740/13 та
розгляд справи призначив на 15.04.2014р.

В судове засідання 15.04.2014р.
представники позивача та відповідачів
не прибули, не повідомивши про причини
неявки та не надавши та не надіславши
до суду будь-які клопотання та заяви,
хоча про час та місце судового
засідання були належним чином
повідомлені, що підтверджується
повернутим рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення на адресу Позивача та
Відповідача-1 з зазначенням: «вручено
22.04.2014р. за довіреністю» та повернутою
ухвалою суду з зазначенням: «за
закінченням терміну зберігання».

За таких обставин, суд розгляд справи
відклав на 15.05.2014р.

В судове засідання 15.05.2014 року
представники відповідачів не
з'явились, хоча про час та місце
судового засідання були належним чином
повідомлені.

Однак, Відповідач-1, а саме - Комісія з
припинення Дніпровської районної у м.
Києві ради, подав клопотання про
розгляд справи за відсутності
представників.

В судовому засіданні від 15.05.2014
року представники прокуратури та
позивача підтримали позов у повному
обсязі.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
перевіривши доводи, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, Господарський суд міста Києва,
-

ВСТАНОВИВ:

Дніпровською районною в місті
Києві радою 17.06.2008 року видано
розпорядження №524-р щодо надання
дозволу на передачу в оренду нежилого
приміщення по вул. Луначарського, 24 в
місті Києві Благодійній організації
«Дніпровські хвилі».

01.09.2008 року між Комунальним
підприємством
«Фінансово-розрахунковий центр
«Дніпровський» та Благодійною
організацією «Дніпровські хвилі»
укладено договір оренди нерухомого
майна №668. Термін дії договору оренди
визначено - з 01.09.2008р. по 04.09.2010р.

Рішенням Дніпровської районної в
місті Києві ради від 16.09.2008 року №276 до
переліку об'єктів нерухомого майна, що
перебувають у комунальній власності
територіальної громади Дніпровського
району м. Києва та підлягають
приватизації у 2008-2009 роках включено
нежитлове приміщення 1 поверху
загальною площею 94, 3 кв. м. по вул.
Луначарського, 24 в місті Києві шляхом
викупу Благодійною організацією
«Дніпровські хвилі».

16.10.2014 року між Дніпровською
районною у місті Києві радою в особі
Управління оренди та приватизації
комунального майна Дніпровського
району м. Києва та Благодійною
організацією «Дніпровські хвилі»
укладено Договір №2-329-р
купівлі-продажу приміщення шляхом
викупу площею 93, 8 кв. м., що знаходиться
за адресою: м. Київ, вул. Луначарського,
24.

Перший Заступник прокурора
Дніпровського району міста Києва в
своєму позові стверджує, що Рішення
Дніпровської районної у місті Києві
ради від 16.09.2008 року №276 «Про
затвердження переліку об'єктів, що
відноситься до власності
територіальної громади Дніпровського
району м. Києва, які підлягають
приватизації у 2008-2009 роках» в частині
затвердження переліку об'єктів, що
знаходяться в комунальній власності
територіальної громади Дніпровського
району м. Києва і підлягають
приватизації шляхом викупу
Благодійною організацією
«Дніпровської хвилі», а саме, нежилого
приміщення 1 поверху загальною площею
94, 3 кв. м. по вул. Луначарського, 24, в
місті Києві є таким, що грубо порушує
законодавство України, а тому договір
купівлі-продажу нежилих приміщень
шляхом викупу від 16.10.2009 року підлягає
визнанню недійсним в судовому порядку.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, Господарський суд
вважає позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203
цього кодексу. Зміст правочину не
повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України (статті 1, 8
Конституції України), а відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Законодавством встановлено, що
вирішуючи спори про визнання
правочинів недійсними, суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Постановою пленуму Верховного
суду України № 9 від 6 листопада 2009 року
зазначено, відповідно до частини
першої ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК України, саме
на момент вчинення правочину. Не може
бути визнаний недійсним правочин, який
не вчинено, у зв'язку з цим судам
необхідно правильно визначати момент
вчинення правочину (статті 205- 210, 640 ЦК
України, тощо).

Фактичні обставини справи та докази на
їх підтвердження свідчать про те, що
прокурор необґрунтовано стверджує про
протиправність укладання спірного
договору купівлі - продажу приміщення
шляхом викупу від 16.10.2009 року, оскільки
за його змістом вбачається що він
укладений на підставі вільного
волевиявлення, не суперечить
законодавству, не порушує права і
охоронювальні законом інтереси
громадян або суб'єктів господарювання,
сторони досягли істотних його умов, а
тому, в розумінні вимог ст. 638, 655 - 697 ЦК
України, та вимог ст. ст. 180, 181 ГК України
він вважається укладеним, а саме, подія
та прагнення сторін на його укладення
відбулося.

Пунктом 5 ст. 27 Закону України «Про
приватизацію державного майна»
передбачено, що на вимогу однієї із
сторін договір купівлі-продажу може
бути розірвано або визнано недійсним
за рішенням суду в разі невиконання
іншою стороною зобов'язань,
передбачених договором купівлі -
продажу, у визначені строки.

Відповідно до ч. 6 ст. 29 Закону України
«Про приватизацію державного майна»
порушення встановленого
законодавством порядку приватизації
або прав покупців є підставою для
визнання недійсним договору купівлі -
продажу об'єкта приватизації в порядку,
передбаченому законодавством України.

Інших підстав для визнання договорів
купівлі - продажу об'єкта приватизації
ніж визначені наведеними статтями
приватизаційне законодавство не
містить.

Суд звертає увагу сторін спору, що
органи приватизації, як органи
публічної влади, мали виключні
повноваження щодо встановлення умов
приватизації та ухвалення необхідних
для їх проведення актів, не погоджуючи
своїх дій та рішень з покупцями, які не
мали і не могли мати можливості
перевіряти правильність їх рішень та
зобов'язані були дотримуватись
встановлених умов та порядку
приватизації. Таким чином, Відповідач-2
не мав можливості перевірити
правильність рішень органів
приватизації, як органів публічної
влади.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини», суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію («Конвенція
про захист прав людини і
основоположних свобод») та практику
Суду (Європейського суду з прав людини
та Європейської комісії з прав людини)
як джерело права.

У рішенні від 24 червня 2003 року у справі
«Стретч проти Об'єднаного Королівства»
Європейський суд з прав людини
зазначив: «наявність порушень з боку
органу публічної влади при укладенні
договору щодо майна не може бути
підставою для позбавлення цього майна
іншої особи, яка жодних порушень не
вчинила». У цій справі Європейський суд
дійшов висновку про те, що, оскільки
особу позбавили права на його майно
лише з тих підстав, що порушення були
вчинені з боку публічного органу, а не
громадянина, в такому випадку мало
місце "непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 «Першого протоколу
Конвенції». Тобто визнання недійсними
рішення публічного органу та договору,
згідно яких майно отримане у власність
від держави, та подальше позбавлення
цього права на підставі того, що
державний орган порушив закон, є
неприпустимим та незаконним.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

У наведеній справі Європейський суд з
прав людини дійшов висновку, що
оскільки особу позбавили права на його
майно лише з тих підстав, що порушення
були вчинені з боку публічного органу,
а не громадянина, в такому випадку мало
місце «непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції». Виходячи із підтверджених
матеріалами справи обставин
приватизації спірного об'єкту та умов
оспорюваного договору купівлі-продажу,
Відповідач-2 правомірно очікував на
набуття права власності в значенні
статті 1 Першого протоколу до
Конвенції.

Абзацом 22 Постанови Верховного Суду
України від 14.03.2007р. у справі № 21-8во07
«Про аспекти розгляду справ про
приватизацію майна» визначено, що самі
по собі допущені органами публічної
влади порушення при визначенні умов і
порядку приватизації не можуть бути
безумовною підставою для визнання
приватизаційних договорів недійсними,
повернення приватизованого майна
державі, порушуючи право власності
покупця, якщо вони не допущені в
наслідок винної, протиправної
поведінки самого покупця.

Аналогічну правову позицію наведено в
постановах Вищого господарського суду
України від 02.03.12 у справі № 36/310, від
21.07.10 у справі № 8/19пд.

Діючим на час прийняття рішення
Дніпровської районної у місті Києві
ради від 16.09.2008р. законодавством було
передбачено право орендаря державного
або комунального майна на викуп об'єкта
оренди, як за умови здійснення за
згодою орендодавця за рахунок власних
коштів поліпшення орендованого майна,
яке не можливо відокремити від
відповідного об'єкта без завдання йому
шкоди, вартістю не менш як 25 відсотків
залишкової (відновної за вирахування
зносу) вартості майна, так і за
відсутності такої умови.

Визначення пунктом 12 Програми
приватизації комунального майна
територіальної громади міста Києва на
2007-2010 роки затвердженої рішенням
Київської міської ради від 08.02.07 №62/723,
виключною умовою одержання орендарем
комунального майна права на викуп
об'єкта оренди здійснення за згодою
орендодавця за рахунок власних коштів
поліпшення орендованого майна, яке
неможливо відокремити від
відповідного об'єкта без завдання йому
шкоди, вартістю не менше як 25 відсотків
залишкової (відновної за вирахування
зносу) вартості майна суперечить
положенням п. 51 Державної програми
приватизації на 2000-2002 роки,
затвердженої Законом України «Про
Державну програму приватизації»,
оскільки позбавляє орендаря
комунального майна передбаченого
законом права на викуп об'єкта оренди
за відсутності наведеної умови.

Тому суд не може застосувати положення
пункту 12 Програми приватизації
комунального майна територіальної
громади міста Києва на 2007-2010роки до
спірних правовідносин, а відтак
порушення вимог даної правової норми
не є підставою для визнання недійсним
оспорюваного договору.

Крім того приватизаційне
законодавство не містить вимог щодо
мінімального необхідного терміну дії
договору оренди для набуття орендарем
права на викуп орендованих приміщень в
порядку встановленому п.51 Державної
програми приватизації на 2000-2002 роки.

З огляду на зазначене, наведені
прокурором обставини не дають підстав
для висновку про незаконність
проведеної приватизації спірного
майна, шляхом його викупу, та як
наслідок не свідчать про наявність
підстав для визнання договору
купівлі-продажу такого майна
недійсним, а тому в задоволенні позову
в наведеній частині необхідно
відмовити.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 316 Цивільного
кодексу України, правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ст. 328
Цивільного кодексу України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

За змістом ст.ст. 22, 23 Закону України
«Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)» (в
редакції, чинній на момент укладання
оскаржуваного договору) право
власності на державне майно
підтверджується договором
купівлі-продажу, який укладається між
покупцем та уповноваженим
представником відповідного органу
приватизації, а також актом
приймання-передачі зазначеного майна.

Право власності Відповідача-2 на спірне
майно підтверджується договором
купівлі-продажу нежилих приміщень
шляхом викупу від 16.10.2009р., посвідченим
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
та зареєстрованим в реєстрі за № 4146, а
також Актом приймання-передачі нежилих
приміщень, розташованих за адресою: м.
Київ, вул. Луначарського, 24 від 03.11.2009р.

Оскільки, судом не встановлено
наявності підстав для задоволення
позову в частині визнання недійсним
договору купівлі-продажу спірного
майна, то підстави для задоволення
позову в частині зобов'язання
Відповідача-2 повернути вказані
приміщення у власність
територіальної громади міста Києва в
особі Київської міської ради та також
відсутні.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги Першого заступника прокурора
Дніпровського району міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради про визнання недійсним з
моменту укладення договору
купівлі-продажу нежилих приміщень та
зобов'язання повернути нежилі
приміщення є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

В частині вимоги про зобов'язання
Комунального підприємства «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації книзі №10п-95» за
реєстровим №1174-П, згідно якого
власником нежилих приміщень загальною
площею 93, 80 кв. м. вартістю 401 061, 60 грн.,
які розташовані за адресою: вул.
Луначарського, 24, літ. А у м. Києві є
територіальна громада міста Києва
згідно свідоцтва про право власності
САС № 249545 від 09.11.2009р., провадження у
справі підлягає припиненню, оскільки
спір не підлягає вирішенню в
господарських судах України. Крім того,
Комунальне підприємство «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації не залучено відповідачем
по даній справі.

Оскільки в силу вимог п. 11 ч. 1 ст. 1
Закону України " Про судовий збір " від
сплати судового збору звільняються,
зокрема, органи прокуратури - при
здійсненні представництва інтересів
громадян або держави в суді, та позовні
вимоги прокурора не задоволені, то на
підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір не відшкодовується та не
стягується в Державний бюджет України.

Керуючись ст. 49, п.п.1, 6 ст.80, ст.ст. 82-85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В частині вимог про визнання
недійсним з моменту укладення договору
купівлі-продажу нежилих приміщень від
16.10.2005р. та зобов'язання повернути
нежилі приміщення відмовити.

В частині вимоги про зобов'язання
Комунального підприємства «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації провадження у справі
припинити.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального
кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 16.06.2014р.

Суддя
І.І. Борисенко