ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року Справа № 911/4089/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді суддівДобролюбової
Т.В., Дроботової Т.Б., Швеця В.О.
(доповідач)розглянувши касаційну
скаргуУкраїнського державного
підприємства по обслуговуванню
іноземних та вітчизняних
автотранспортних засобів
"Укрінтеравтосервіс"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 08.04.14у справі№
911/4089/13 Господарського суду Київської
області за позовомФізичної
особи-підприємця ОСОБА_4доУкраїнського
державного підприємства по
обслуговуванню іноземних та
вітчизняних автотранспортних засобів
"Укрінтеравтосервіс"третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача:Волинська
філія Українського державного
підприємства по обслуговуванню
іноземних та вітчизняних
автотранспортних засобів
"Укрінтеравтосервіс"простягнення 75 865,13
грн.

Згідно з Розпорядженням Вищого
господарського суду України № 03-05/828
від 18 червня 2014 року для
розгляду касаційної скарги у цій
справі сформовано колегію суддів у
складі: Добролюбової Т.В. (головуючого),
Дроботової Т.Б., Швеця В.О.

за участю представників сторін від:

позивача: ОСОБА_5 (дов. від 02.06.10),

відповідача: Лісовик В.С. (дов. від 26.05.14),
Шляхта А.В. (дов. від 21.10.13),

третьої особи: не з'явилися, належно
повідомлені про час та місце розгляду
касаційної скарги

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернувся з позовом до Українського
державного підприємства
"Укрінтеравтосервіс", в якому, з
урахуванням заяви про зменшення ціни
позову, просив стягнути з відповідача 60
000 грн. основного боргу, 2 393,42 грн. пені, 5
000,55 грн. 3 % річних, а також 8 471,16 грн.
інфляційних втрат. Обґрунтовуючи свої
вимоги позивач вказував на порушення
зобов'язань щодо своєчасного
повернення суми позики, отриманої за
договором безпроцентної цільової
позики від 24.06.10, який укладений між
позивачем та Волинською філією
Українського державного підприємства
"Укрінтеравтосервіс". При цьому позивач
посилався на приписи статей 95, 551, 610, 611,
625, 1046 Цивільного кодексу України,
статті 224 Господарського кодексу
України.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 28.01.14, ухваленим
колегією суддів у складі: Бабкіної В.М. -
головуючого, Горбасенка П.В., Рябцевої
О.О., позов задоволено частково,
стягнуто з відповідача на користь
позивача 60 000 грн. основного боргу, 4 980,82
грн. 3% річних та 3 720 грн. інфляційних
втрат, у решті позову відмовлено.
Вмотивовуючи оскаржуване рішення,
місцевий господарський суд виходив з
доведеності матеріалами справи
порушення відповідачем зобов'язань з
повернення спірної суми позики,
отриманої від позивача за договором
від 24.06.10. Відмова у стягненні пені та
частковому задоволенні річних і
інфляційних втрат вмотивована судом
помилковим розрахунком періоду
нарахування річних та інфляційних, а
також закінченням періоду для
нарахування пені. При цьому суд
керувався приписами статей 241, 257, 261, 264,
267, 625 Цивільного кодексу України, 232, 253
Господарського кодексу України.

Київський апеляційний господарський
суд, колегією суддів у складі:
Дідиченко М.А. - головуючий, Пономаренко
Є.Ю., Руденко М.А., постановою від 08.04.14
перевірене рішення місцевого
господарського суду залишив без змін з
тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
судовими актами, Українське державне
підприємство "Укрінтеравтосервіс"
звернулося з касаційною скаргою до
Вищого господарського суду України, в
якій просить рішення і постанову у
справі скасувати та прийняти нове
рішення, яким у позові відмовити.
Обґрунтовуючи доводи касаційної
скарги, скаржник вказує на помилковий
висновок судів щодо подальшого
схвалення правочину його сторонами. На
думку скаржника, зазначеним
спростовується і висновок судів про
наявність підстав для переривання
строку позовної давності. При цьому
скаржник посилається на порушення
судами приписів статей 95, 241, 264
Цивільного кодексу України, статей 8, 11,
13 Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність".

На адресу Вищого господарського суду
України від Фізичної особа-підприємця
ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну
скаргу, в якому позивач вказав про
законність та обґрунтованість
оскаржуваних судових актів, у зв'язку з
чим просить залишити їх без змін, а
касаційну скаргу відповідача - без
задоволення.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Швеця В.О.,
пояснення представників сторін,
переглянувши матеріали справи і доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування
господарськими судами приписів
чинного законодавства, відзначає
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України, переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна
інстанція на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
застосування судами норм
матеріального та процесуального права.
Судами попередніх інстанцій
установлено та підтверджується
матеріалами справи, що 24.06.10 між
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
(позикодавець) та Волинською філією
Українського державного підприємства
"Укрінтеравтосервіс" (позичальник)
укладено договір безпроцентної
цільової позики, за умовами якого
позикодавець передає у власність
позичальника грошові кошти, а
позичальник зобов'язується
використати таку позику за цільовим
призначенням і повернути її
позикодавцеві в порядку та строк,
визначені договором (пункт 1.1.
договору). Пунктом 3.1. договору
передбачено, що розмір позики
становить 60 000 грн. Позика за цим
договором надається на строк 90 днів
(пункт 4.1. договору). У відповідності до
пункту 5.1. договору після закінчення
строку, вказаного у пункті 4.1. договору,
позичальник зобов'язується протягом 3
днів повернути позику позикодавцеві.
Відповідно до підпункту 6.1.2. пункту 6.1.
договору при невиконанні чи
неналежному виконанні умов цього
договору, винна сторона несе
відповідальність у вигляді пені в
розмірі 0,05 % за кожний день
прострочення від неоплаченої суми, або
суми невиконаної чи неналежно
виконаної умови. Також судами
установлено, що на виконання умов
договору позивачем було перераховано
на рахунок Волинської філії УДП
"Укрінтеравтосервіс" 60 000 грн., що
підтверджується випискою з
банківського рахунку позивача від
24.06.10. Установлено судами і те, що
позичальником у визначений договором
строк не було повернуто позикодавцю
отриману безпроцентну позику у сумі 60
000 грн. Як убачається з матеріалів
справи, предметом судового розгляду є
вимоги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 звернувся з позовом до
Українського державного підприємства
"Укрінтеравтосервіс" про стягнення 60 000
грн. основного боргу, 2 393,42 грн. пені, 5
000,55 грн. 3 % річних, а також 8 471,16 грн.
інфляційних втрат. Частиною першою
статті 1046 Цивільного кодексу України
унормовано, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором
(стаття 1049 Цивільного кодексу України).
За приписами статі 1050 названого
Кодексу якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, він зобов'язаний
сплатити грошову суму відповідно до
статті 625 цього Кодексу. За приписами
статей 525, 526 Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться; одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Дана норма кореспондує з пунктом 1
статті 193 Господарського кодексу
України. За приписами статті 629
Цивільного кодексу України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.
Як вже зазначалося, і це установлено
господарськими судами в процесі
розгляду спору позивач за договором
позики від 24.06.10 надав відповідачеві
позику у розмірі 60 000 грн. Проте, як
установили суди, позичальник своїх
зобов'язань за цим договором не
виконав, позику в обумовлені договором
строки позивачеві не повернув.
Відповідно до вимог статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція, виходить
з обставин, встановлених у даній справі
господарськими судами. Касаційна
інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти їх. Враховуючи установлений
судами факт перерахування позивачем за
спірним договором грошових коштів у
розмірі 60 000 грн., прийняття їх іншою
стороною правочину, та зважаючи на
установлений факт неповернення цих
коштів у строк передбачений договором,
колегія суддів погоджується з
висновками судів про підставність
стягнення з відповідача 60 000 грн. боргу.
Відповідно до приписів статті 625
Цивільного кодексу України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Згідно з частиною 3 статті
549 Цивільного кодексу України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Водночас
згідно з пунктом 6 статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано. Відтак, установивши
обставини порушення зобов'язання з
повернення безпроцентної позики у
спірному розмірі, суди дійшли
правомірного висновку про наявність
підстав для стягнення річних та
інфляційних з урахуванням здійсненого
їх перерахунку. Водночас визнається
правомірною і відмова у стягненні пені,
оскільки, як установили суди, остання
нарахована з порушенням
шестимісячного строку, передбаченого
статтею 232 Господарського кодексу
України. Довід скаржника про те, що
спірний договір підписаний
неуповноваженою особою, а тому такий
договір є неукладеним, не може бути
підставою для скасування постанови у
справі, оскільки він був предметом
розгляду апеляційним господарським
судом та відхилений ним як
необґрунтований. Відповідно до статті
241 Цивільного кодексу України правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину. Схвалення таких дій
можливе у різних формах, зокрема шляхом
подання відповідної заяви, мовчазною
згодою, здійсненням дій, які свідчать
про прийняття правочину. Водночас
судами попередніх інстанцій був
оцінений акт звірки взаєморозрахунків
станом на грудень 2011 року, з
відображенням сторонами договору
спірної заборгованості та визнано цей
акт належним доказом погодження
позичальником свого боргу. Зазначеним
також спростовується довід скаржника
про відсутність підстав для
переривання строку позовної давності,
про застосування якої відповідачу
відмовлено. Інші доводи касаційної
скарги також визнаються неспроможними,
оскільки не спростовують
установленого судами та ґрунтуються на
переоцінці доказів у справі, яка, за
приписами статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України,
знаходиться поза межами компетенції
суду касаційної інстанції.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу
Українського державного підприємства
по обслуговуванню іноземних та
вітчизняних автотранспортних засобів
"Укрінтеравтосервіс" залишити без
задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 08.04.14 у справі
№ 911/4089/13 Господарського суду
Київської області залишити без змін.

Головуючий суддя:
Т. Добролюбова

Судді:
Т. Дроботова

В. Швець