ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2014 р.
Справа № 914/1210/14

Судове засідання проводиться зі
здійсненням звукозапису

за позовом: Комунального закладу
Львівської обласної ради «Львівський
історичний музей», м. Львів

до відповідача: Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради, м.
Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача: Державна фінансова інспекція
у Львівській області, м. Львів

третя особа,яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Львівська міська рада, м.
Львів

про стягнення коштів у розмірі 42 523,54
грн.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Довгополов А.О.

Представники:

Від позивача: Гасяк Я.В. - представник за
довіреністю від 08.04.2014;

Від відповідача: Крикус В.В. -
представник за довіреністю № 5 від
08.01.2014р.;

Від третьої особина стороні позивача:
не з'явився;

Від третьої особи на стороні
відповідача: не з`явився.

На розгляд господарського суду
Львівської області Комунальним
закладом Львівської обласної ради
«Львівський історичний музей» подано
позов до Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради про
стягнення коштів у розмірі 42 523,54 грн.

Ухвалою від 09.04.2014 р. провадження у
справі порушено, позовну заяву
прийнято до розгляду, розгляд справи
призначено на 05.05.2014 р., залучено третю
особу, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача
Державну фінансову інспекцію у
Львівській області.

З підстав зазначених в ухвалі суду від
05.05.2014р. розгляд справи відкладено на
27.05.2014р.

Ухвалою суду від 27.05.2014р. продовжено
строк розгляду справи на п'ятнадцять
днів, відкладено розгляд справи на
10.06.2014р. та залучено третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача Львівську
міську раду.

Ухвалою суду від 10.06.2014р. розгляд справи
відкладено на 23.06.2014р.

В судовому засіданні 23.06.2014р.
представник позивача позовні вимоги
підтримує з підстав зазначених в
позовній заяві та додаткових пояснень
поданих 20.06.2014р. (вх. № 27023/14). Просить
стягнути з відповідача зайво сплачену
орендну плату в сумі 42 523,54 грн.

В судовому засіданні 23.06.2014р.
представник відповідача подав
заперечення на позовну заяву, в якій
просить в позові відмовити повністю у
зв'язку його необґрунтованістю та
безпідставністю.

В судове засідання 23.06.2014р. треті особи
явку повноважних представників не
забезпечили, про причини не явки суд не
повідомили.

Суд обмежений строком розгляду справи
відповідно до ст. 69 ГПК України.

У судовому засіданні 23.06.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Заслухавши представників сторін,
дослідивши наявні у справі докази
судом встановлено наступне.

Між сторонами у справі укладено
договір оренди №Л-2691 - 5 від 12.04.2005 року.
Предметом договору оренди є нежитлове
приміщення у м. Львові по вул. Лисенка,
23а заг. площею 884, 3 кв.м, що посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстровано в реєстрі за №1408.

Відповідно до п.4.1. цього договору його
термін дії встановлено з 12.04.2005 року по
12 .04. 2055 року включно.

Відповідно до п.5.1. договору розмір
орендної плати за об'єкт оренди
визначається відповідно до чинної на
момент укладення договору Методики
розрахунку орендної плати за
користування майном територіальної
громади м. Львова, затвердженої ухвалою
міської ради №98 від 31.10.2002 року і
складає в розмірі експлуатаційних
витрат. Загальна сума річної орендної
плати на момент укладення цього
договору без врахування індексу
інфляції становить 282, 98 грн. Розмір
орендної плати підлягає індексації на
визначений індекс інфляції за
відповідний період (місяць, квартал,
рік). Нарахування ПДВ на суму орендної
плати здійснюється у порядку,
визначеному чинним законодавством
України. В інших випадках розмір
орендної плати переглядається тільки
за згодою сторін або за рішенням суду.

Відповідно до п.5.6. договору розмір
орендної плати переглядається на
вимогу однієї із сторін у разі зміни
централізованих цін і тарифів та в
інших випадках, передбачених чинним
законодавством України, а згідно з п.
12.2. - у випадку зміни методики орендної
плати, сторони погоджуються внести
відповідні зміни в частині розміру
орендної плати.

Як зазначає позивач, в травні 2012 року
Державною фінансовою інспекцією у
Львівській області було проведено
ревізію фінансово-господарської
діяльності позивача, в ході якої
встановлено, що за ревізійний період (з
01.05.2010 року по 31.03.2012 року) заявником
оплачено орендної плати у розмірі 27 908,
8грн., хоч слід було оплатити 2 652,9 грн. У
матеріалах справи наявні, подані
третьою особою, що не заявляє
самостійні вимоги на предмет спору на
стороні позивача - Державною
фінансовою інспекцією у Львівській
області - на вимогу суду Акт від 18.05.2012
року №03-01-21/11 ревізії
фінансово-господарської діяльності
Львівського історичного музею за
період з 01 травня 2010 року по 31 березня
2012 року.

Позивач, враховуючи положення п.4.2.
Методики розрахунку орендної плати за
користування майном територіальної
громади м. Львова, затвердженої ухвалою
Львівської міської ради від 07.06.2007 року
№897 (надалі - Методика), відповідно до
якого розмір орендної плати за оренду
нерухомого майна бюджетними
організаціями, закладами установами,
які фінансуються з інших бюджетів,
становить 1грн. за 1 кв.м площі,
неодноразово звертався до відповідача
з листами про повернення зайво
сплачених коштів за оренду приміщення.

Відповідач неодноразово надавав
відповіді, що, оскільки відповідні
зміни в частині зміни орендної плати не
внесені у договір оренди, підстав для
повернення кошті не вбачається. При
цьому пропонувалося позивачу у випадку
не згоди з такою відповіддю звертатися
до суду (лист від 16.08.12 №2302-2419).

Розглянувши звернення позивача від
25.01.2011 року, управлінням комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради
прийнято наказ від 05.10.2005 року №313-О
«Про внесення змін до договору оренди
від 12.04.2005 року №Л-2691-5». Однак з самого
змісту наказу не вбачається, які зміни
пропонуються внести у існуючий між
сторонами договір оренди.

З відповіді управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради від
03.09.2012 року №2302-2563 на звернення
позивача, зареєстроване 07.08.2012р. за
№2-20000 вбачається, що станом на цю дату
зміни до договору внесені не були.
Також із змісту листа слідує, що
позивачем не надано витяг з реєстру
права власності на нерухоме майно, а
тому внести відповідачем зміни у
договір немає можливості.

Позивач у позовній заяві вважає таку
відмову необґрунтованою, однак
будь-яких дій з приводу їх оскарження в
судовому порядку не вчинив і
відповідні докази з цього питання суду
на надав.

Навпаки, як випливає з наданого до
позову розрахунку надмірно сплачених
коштів за договором оренди та
платіжних доручень (є в матеріалах
справи), позивач справно сплачував
орендні платежі у більшому розмірі по
грудень 2013 року, при цьому не зважаючи
на Акт Державної фінансової інспекції
у Львівській області від 18.05.2012 року
№03-01-21/11 за наслідками ревізії
фінансово-господарської діяльності
Львівського історичного музею за
період з 01 травня 2010 року по 31 березня
2012 року, у якому зазначені обставини
відображені.

Зокрема на с.9-10 цього Акту зазначено, що
«сторонами не внесено змін до договору
оренди щодо розміру орендної плати,
хоча п.12.2. вказаного договору
передбачено у випадку зміни методики
орендної плати, сторони погоджуються
внести відповідні зміни в частині
розміру орендної плати. За ревізійний
період Управлінням нараховано, а
Музеєм відповідно оплачено орендної
плати у розмірі експлуатаційних витрат
в загальній сумі 27 908,8 грн., хоча слід
було 2 652, 9 грн. Різниця склала 25
255,9грн.». Також в Акті ревізії
зазначено, що ревізії не пред'явлено
документів, які б підтверджують
виконання музеєм пропозицій
управління комунальної власності
департаменту економічної політики
Львівської міської ради щодо внесення
змін до договору оренди.

Матеріали справи містять лист від
17.10.2012 року №328 директора Львівського
історичного музею, адресований першому
заступнику Державної фінансової
інспекції у Львівській області з
приводу виконання ним листа фінансової
інспекції від 10.10.2012 року №03-01-15 /7729
«Про пред'явлення цивільних позовів за
наслідками ревізії Львівського
історичного музею». У зазначено листі
позивач наголошує на тому, що йому
відмовлено у поверненні зайво
сплачених коштів і з цього питання він
звернувся «з позовною заявою до
Галицького районного суду щодо
відшкодування зайвої оплати за орендну
плату, яка на даний час є
зареєстрована».

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Згідно з статтею 175
Господарського кодексу України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками го
сподарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчи нити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодек сом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послуги, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Відповідно до статті 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Між сторонами у справі виникли
зобов'язання на підставі договору
оренди в силу пункту 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України.

Згідно з статтею 283
Господарського кодексу України за
договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

Згідно з ч.6 цієї ж статті до відносин
оренди застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 759 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язаний передати наймачеві майно
у користування за плату на певний
строк.

Відповідно до статті 3 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" відносини щодо оренди майна, що
перебуває у комунальній власності
регулюються договором оренди майна,
цим законом та іншими
нормативно-правовими актами.

Предметом позову є стягнення орендної
плати у сумі 42 523, 54 грн. як зайво
сплаченої.

Як випливає із ст. 2 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» оренда - платне користування
майном, і відповідно, орендна плата є
істотною умовою договору оренди (ст..11
цього ж Закону). При цьому згідно ст. 11
Закону умови договору оренди є чинними
на весь строк дії договору і у випадках,
коли після його укладення встановлено
правила, які погіршують становище
орендаря.

Статтями 18, 19 Закону України «Про
орендну державного та комунального
майна» визначено, що орендар
зобов'язаний вносити орендну плату
своєчасно і у повному обсязі; строки
внесення орендної плати визначаються у
договорі

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» розмір орендної плати може бути
змінено за погодженням сторін. Розмір
орендної плати може бути змінено на
вимогу однієї з сторін, якщо з
незалежних від них обставин істотно
змінився стан об'єкта оренди, а також в
інших випадках, встановлених
законодавчими актами України.

Спори з питань зміни орендної плати
вирішуються відповідно до чинного
законодавства.

З огляду на ст.174 Господарського
кодексу України, ст.11 Цивільного
кодексу України, укладені між
сторонами договори є підставою для
виникнення у їх сторін прав та
обов'язків, визначених ними.

Суд критично оцінює доводи позивача
про переписку з відповідачем з питання
зміни орендної плати та його висновок у
зв'язку з цим, що «оскільки зменшення
розміру орендної плати відбулося у
зв'язку з волевиявленням сторін
договору, відповідно до його умов та
нової редакції Методики. Що внаслідок
прийняття ухвали Львівської міської
ради №897 від 07.06.2007 року, на підставі
п.12.2. договору оренди, який передбачає
обов'язок внесення відповідних змін до
договору оренди в частині розміру
орендної плати, відповідач
зобов'язаний повернути розмір коштів у
сумі, які надмірно сплачувалися
позивачем».

Судом встановлено, що відповідно до
п.5.6. договору розмір орендної плати
переглядається на вимогу однієї із
сторін у разі зміни централізованих
цін і тарифів та в інших випадках,
передбачених чинним законодавством
України, а згідно з п. 12.2. - у випадку
зміни методики орендної плати, сторони
погоджуються внести відповідні зміни в
частині розміру орендної плати.

На момент розгляду справи, зміни до
договору оренди №Л-2691 - 5 від 12.04.2005 року
в частині зміни орендної плати з
врахуванням п.4.2. Методики розрахунку
орендної плати за користування майном
територіальної громади м. Львова,
затвердженої ухвалою Львівської
міської ради від 07.06.2007 року №897,
відповідно до якого розмір орендної
плати за оренду нерухомого майна
бюджетними організаціями, закладами
установами, які фінансуються з інших
бюджетів, становить 1грн. за 1 кв.м площі,
внесені не були. Доказів зворотнього
сторонами не надано.

При цьому суд наголошує, що п.4.2.
зазначеної вище Методики носить
загальний, а не персоніфікований
характер і поширюється на бюджетні
організації, заклади, установи, які
фінансуються з інших бюджетів. Тому у
кожному конкретному випадку сторони
договору оренди повинні підтвердити
статус такої організації з метою
встановлення орендної плати 1 грн. за 1
кв.м та внести відповідні зміни до
договору.

Такі зміни повинні відбуватися у
порядку, встановленому чинним
законодавством.

Зокрема, відповідно ч.1 статті 188
Господарського кодексу України зміна
та розірвання господарських договорів
в односторонньому порядку не
допускається, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Відповідно до ч. 2 статті 188
Господарського кодексу України
сторона договору, яка вважає за
необхідне змінити або розірвати
договір, повинна надіслати пропозиції
про це другій стороні за договором.

Рішенням Конституційного Суду
України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002
(справа про досудове врегулювання
спорів) визначено, що положення ч. 2 ст.
124 Конституції України стосовно
поширення юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у державі,
необхідно розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Обрання певного засобу правового
захисту, у тому числі і досудового
врегулювання спору, є правом, а не
обов'язком особи, яка добровільно,
виходячи з власних інтересів, його
використовує.

Отже, надсилання відповідачу
пропозицій про внесення змін до
спірного договору оренди є виключно
правом, а не обов'язком позивача, тому
недотримання позивачем вимог ч.2 статті
188 Господарського кодексу України щодо
обов'язку надсилання іншій стороні
пропозицій про зміну умов договору
оренди не позбавляє його права
звернутися до суду з позовом до
відповідача про зміну умов договору за
наявності спору, тобто відсутності
згоди на зміну умов договору.

Аналогічну позицію про те, що
недотримання позивачем вимог ч. 2
статті 188 Господарського кодексу
України не позбавляє його права
звернутися до суду з позовом до
відповідача та вирішити спір в
судовому порядку, викладено у
постанові Вищого господарського суду
України від 12 червня 2012 року у справі №
17/5005/8502/2011.

Така правова позиція зазначена у
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2012 року.

Таким чином, у випадку ухилення
відповідача від внесення змін до
договору оренди позивач вправі
звернутися безпосередньо до суду для
захисту свого порушеного права чи
охоронюваного інтересу, а саме
внесення змін до договору. Про те
позивач пасивно очікував вчинення
певних дій від орендодавця щодо його
реагування до пропозицій про внесення
змін до договору оренди, не
погоджувався з необхідністю подання
ряду документів на вимогу орендодавця,
однак при цьому дії чи бездіяльність
відповідача у судовому порядку не
оспорював. Як встановлено судом,
позивач справно сплачував орендні
платежі у більшому розмірі по грудень
2013 року, в тому числі і після
проведення ревізії фінансово -
господарської діяльності, при цьому не
зважаючи на Акт Державної фінансової
інспекції у Львівській області від
18.05.2012 року №03-01-21/11 за наслідками
ревізії фінансово-господарської
діяльності Львівського історичного
музею за період з 01 травня 2010 року по 31
березня 2012 року. Суд наголошує, що
Державною фінансової інспекції у
Львівській області пропонувалося
вжити заходи щодо внесення змін до
договору оренди в частині зміни
орендної плати.

Для встановлення факту та суми зайво
сплачених коштів з орендної плати,
необхідно встановити її розмір у
договорі оренди за домовленістю сторін
у встановленому законодавством
порядку. Як слідує з вимог
законодавства та умов договору, це
компетенція орендодавця та орендаря і
спір з цього питання за заявою
заінтересованої особи передається на
розгляд суду.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу
України загальними засадами
цивільного судочинства є свобода
договору, справедливість,
добросовісність та розумність. Зміст
свободи договору розкривається у ст. 627
Цивільного кодексу України. Статтею 628
Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Таким чином, складений Акт Державної
фінансової інспекції у Львівській
області від 18.05.2012 року №03-01-21/11 за
наслідками ревізії
фінансово-господарської діяльності
Львівського історичного музею не є
належним чи допустимим доказом
порушення відповідачем договірних
зобов'язань, а є результатом тлумачення
третьою особою змісту правовідносин,
що існувала між сторонами, та
нормативно - правових актів, які
застосовуються до даних правовідносин.

Аналогічна позиція викладена в
постановах Вищого господарського суду
України у справі № 5027/169/2012 від 21.01.2013р.
та у справі № 5027/26/2012 від 17.12.2012р.

Суд критично оцінює позицію позивача
стосовно визначення ним одноособово
суми орендної плати, яку відповідачу
необхідно повернути як зайво сплачену.
Так, управлінням комунальної власності
департаменту економічної політики
Львівської міської ради прийнято наказ
від 05.10.2005 року №313-О « Про внесення змін
до договору оренди від 12.04.2005 року
№Л-2691-5». Однак з самого змісту наказу
не вбачається, які зміни пропонуються
внести у існуючий між сторонами
договір оренди, чи ці зміни торкаються
безпосередньо орендної плати і в якому
розмірі. Зокрема, у п.1 цього наказу
зазначено про внесення змін до
договору оренди від 12.04.2005 року №Л -2691-5
на нежитлові приміщення 1-го поверху
площею 742,8 кв.м та підвалу площею 126,2
кв.м за адресою вул. Лисенка, 23а. Термін
дії даного наказу 45 календарних днів.
Отже, загальна площа нежитлових
приміщень складає 869,0 кв.м.

З п.1.1. Договору слідує, що орендоване
приміщення за вказаною адресою має
іншу площу - 749,5 кв.м та підвал - 134,8 кв.м.
Загальна площа 884,3 кв.м.

Відповідно до п.4.2. Методики розрахунку
орендної плати за користування майном
територіальної громади м. Львова,
затвердженої ухвалою Львівської
міської ради від 07.06.2007 року №897, розмір
орендної плати за оренду нерухомого
майна бюджетними організаціями,
закладами установами, які фінансуються
з інших бюджетів, становить 1грн. за 1
кв.м площі.

Таким чином, орендна плата прямо
залежить від орендованої площі.

Представником позивача у
підтвердження своєї правової позиції
подано матеріали судової практики,
зокрема постанову Вищого
господарського суду України від 20
вересня 2012 року у справі №5011/30/4907-2012, (
надалі - постанова ВГС) з приводу
розв'язання спорів в аналогічних, на
його думку правовідносинах (вх. 27023/14
від 20.06.14р.). З цього приводу суд
зазначає наступне.

Предметом позову у справі №5011/30/4907-2012
було стягнення коштів, перерахованих
позивачем відповідачу протягом 2011 року
на виконання договору оренди.
Підставою позову - наявність рішення
Київської міської ради про звільнення
орендаря протягом 2011 року від сплати
орендної плати. Крім цього, у постанові
ВГС встановлено, що позивачем
направлено відповідачу проект
додаткових угод до договору оренди,
однак сторони не дійшли згоди щодо дати
їх підписання, при цьому погодивши
розмір орендної плати. Як слідує з
аналізу постанови ВГС, позивач просить
повернути суму коштів, яку сплатив як
орендну плату будучи звільненим від її
оплати.

З врахуванням наведеного вище,
відсутності внесених змін до договору
оренди в частині встановлення чіткого
розміру орендної плати, що залежить від
орендованої площі, початку її
нарахування і оплати, вимога позивача
про стягнення зайво сплаченої суми
орендної плати, одноособово ним
нарахованої на підставі розміру,
встановленого у Методиці вважається
передчасною, як такою, що не
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства та змісту договору
оренди, укладеного сторонами.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Судові витрати покладаються на
позивача, згідно із вимогами ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2,
3, 18, 19, 21 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»,
ст.ст. 174, 175, 188, 283 Господарський кодекс
України, ст. ст. 11, 509, 626, 627, 628, 759
Цивільного кодексу України, ст.ст. 22, 33,
34, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені статтями
91-93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено
та підписано 27.06.2014 р.

Суддя
Коссак С.М.