ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року Справа № 5011-2/18087-2012

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Остапенка
М.І. (головуючого),

Гончарука
П.А. (доповідача),

Стратієнко
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" на рішення
господарського суду міста Києва від 26
лютого 2013 року та постанову Київського
апеляційного господарського суду від 19
березня 2014 року у справі № 5011-2/18087-2012 за
позовом публічного акціонерного
товариства "Акціонерна компанія
"Київводоканал" до комунального
підприємства "Житлово-експлуатаційна
організація - 111 Голосіївського району",
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - публічного
акціонерного товариства "Київенерго",
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Головного
інформаційно-обчислювального центру,
про стягнення суми, -

Встановив:

У грудні 2012 року публічне акціонерне
товариство "Акціонерна компанія
"Київводоканал" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до комунального підприємства
"Житлово-експлуатаційна організація -
111 Голосіївського району" про стягнення
900002,93 грн. основного боргу, 2499,35 грн.
інфляційних, 12553,34 грн. 3 % річних, 64770,64
грн. пені, посилаючись на порушення
відповідачем умов договору № 06368/2-01 від
10 лютого 2006 року щодо проведення
розрахунків за послуги з
водопостачання та водовідведення.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 26 лютого 2013 року позов
задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 252790,97
грн. основного боргу, 1261,91 грн.
інфляційних, 1864,85 грн. пені, 6316,31 грн. 3 %
річних, 5244,68 грн. судового збору. В решті
позову відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29 січня 2014 року
до участі у справі в якості третьої
особи без самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача залучено
публічне акціонерне товариство
"Київенерго", на стороні відповідача -
Головний інформаційно-обчислювальний
центр.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 19 березня 2014
року рішення господарського суду міста
Києва від 26 лютого 2013 року залишено без
змін.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить постановлені у справі судові
рішення в частині відмови в стягненні
647211,96 грн. основного боргу, 1237,44 грн.
інфляційних, 6237,03 грн. 3 % річних, 62905,79
грн. пені скасувати, а справу в цій
частині направити на новий розгляд до
місцевого господарського суду.

Заслухавши пояснення представників
сторін, третьої особи, вивчивши
матеріали справи, обговоривши доводи
касаційної скарги, суд вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Попередніми судовими інстанціями
встановлено, що 10 лютого 2006 року
відкритим акціонерним товариством
"Акціонерна компанія "Київводоканал",
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство "Акціонерна
компанія "Київводоканал", і комунальним
підприємством "Житлово-експлуатаційна
організація - 111 Голосіївського району"
укладено договір № 06368/2-01 на постачання
питної води та приймання стічних вод
через приєднані мережі.

За твердженнями позивача, в період з 1
вересня 2011 року по 30 червня 2012 року
відповідачу надано послуг з
водопостачання та водовідведення на
суму 2447106,65 грн., з яких останнім
сплачено 1547104,06 грн., внаслідок чого за
ним утворилась заборгованість в
розмірі 900002,93 грн.

Складовою частиною позовних вимог про
стягнення боргу і оплати послуг
водопостачання є вимога про оплату
послуг з гарячого водопостачання.

При цьому, судами встановлено, що борг в
сумі 252790,97 грн. за надані послуги з
холодного водопостачання та
водовідведення відповідачем не
заперечується, проте, він не згоден з
вимогами позивача щодо стягнення боргу
за послуги з постачання питної води для
потреб гарячого водопостачання в сумі
642211,96 грн.

Розглядаючи позов по суті,
господарський суд першої інстанції, з
яким погодився й суд апеляційної
інстанції, залишивши рішення у справі
без змін, керуючись нормами ст.ст. 193, 275
Господарського кодексу України, ст.ст.
525, 526, 530, 712 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 1, 22 Закону України "Про питну воду
та питне водопостачання", ст. 1 Закону
України "Про теплопостачання", ст.ст. 16,
19 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", дійшли
висновку про те, що, оскільки п. 3.13
Правил користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України,
затверджених наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України № 190 від 27 червня
2008 року, передбачено, що розрахунки з
виробником послуг центрального
водопостачання та водовідведення на
основі укладених договорів за весь
обсяг питної води, яка відпущена з
систем водопостачання і використана на
потреби гарячого водопостачання та
інші потреби, здійснюють суб'єкти
господарювання, у яких теплові пункти
(котельні) перебувають на балансі або
яким вони передані в управління, повне
господарське відання, користування,
концесію, а належних доказів на
підтвердження наявності на балансі
відповідача у спірному періоді
теплових пунктів (бойлерів) позивачем
не надано, включення позивачем до суми
заборгованості оплати послуг з
постачання гарячої води не ґрунтується
на договорі № 06368/2-01 від 10 лютого 2006
року, а тому позовні вимоги в частині
стягнення основного боргу підлягають
частковому задоволенню, - в сумі 252790,97
грн.

Разом з тим, на підставі п. 4.2 договору,
ст. 232 Господарського кодексу України,
ст.ст. 549, 611, 612, 625 Цивільного кодексу
України, ст. 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
враховуючи прострочення відповідачем
виконання грошового зобов'язання, на
користь позивача судами стягнуто 1261,91
грн. інфляційних, 1864,85 грн. пені, 6316,31
грн. 3 % річних.

Проте, з висновком попередніх судових
інстанцій про часткове задоволення
позовних вимог погодитись не можна, з
огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 47 Господарського
процесуального кодексу України судове
рішення приймається судом за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Виходячи з даної норми права,
розглядаючи справу по суті, суд першої
інстанції зобов'язаний встановити
обставини справи в повному обсязі та
постановити обґрунтоване та законне
рішення.

Повнота встановлення обставин справи
полягає в тому, що господарський суд
поставив на свій розгляд усі питання і
дослідив усі передбачені нормою
матеріального права юридичні факти чи
доказові факти, наявність або
відсутність яких впливає на вирішення
справи.

У мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні
грошових та інших майнових вимог.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. У цій частині рішення має
міститися обґрунтування щодо кожного
доводу сторін по суті позову, що є
складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, а згідно ст. 17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" № 3477-ІV від 23 лютого
2006 року суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію про захист прав людини
і основоположних свобод та практику
Європейського суду з прав людини, як
джерело права.

Оскаржувані судові рішення даним
вимогам не відповідають.

Предметом договору, на якому
ґрунтуються позовні вимоги, є
постачання питної води та приймання
стічних вод через приєднані мережі.

Предметом даного позову є, зокрема,
вимоги про стягнення з відповідача
боргу в сумі 900002,93 грн., який
складається з вартості послуг з
постачання питної води, послуг з
постачання питної води для потреб
гарячого водопостачання, а також
послуг з водовідведення.

Попередніми судовими інстанціями
встановлено, що в період з 1 вересня 2011
року по 30 червня 2012 року відповідачеві
були надані послуги з водопостачання
та водовідведення на суму 2447106,65 грн., з
яких сплачено 1547104,06 грн., внаслідок
чого утворилась заборгованість, про
стягнення якої заявлені позовні
вимоги.

При вирішені спору попередні судові
інстанції правильно виходили з того, що
підстав для стягнення вартості послуг
з постачання питної води для потреб
гарячого водопостачання немає.

Проте, приймаючи рішення, попередні
судові інстанції залишили без належної
перевірки та встановлення обставин
щодо об'ємів і вартості поставленої
питної води для потреб гарячого
водопостачання, як не встановили та не
зазначили у судових рішеннях об'ємів і
вартості поставленої питної води не
оплачених відповідачем.

Стягнувши з відповідача 252750,97 грн., суд
виходив тільки з того, що
заборгованість у даній сумі відповідач
визнав, проте, будь-яких доказів та
розрахунків в підтвердження
стягуваної суми попередніми судовими
інстанціями у судових рішеннях не
наведено.

Не можна погодитись з висновками
попередніх судових інстанцій про те, що
договором, на якому ґрунтуються
позовні вимоги, не передбачено надання
послуг з водовідведення питної води, що
йде на підігрів, оскільки вони
ґрунтуються без урахування того, що
предметом вказаного договору є,
зокрема, приймання стічних вод у
систему каналізації; умов п. 2.1.4
договору, за яким кількість стічних
вод, які надходять у міську
каналізаційну мережу, визначається за
показаннями лічильників стічних вод
або за кількістю води, що надходить із
комунального водопроводу та інших
джерел водопостачання; п. 17 Правил
надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України № 630 від 21 липня 2005
року, яким передбачено, що послуги з
водовідведення оплачуються споживачем
з розрахунку обсягу витрат холодної та
гарячої води згідно з нормами
споживання або показаннями засобів
обліку води.

За таких обставин, постановлені у
справі судові рішення щодо стягнення
основного боргу, а також додаткових
вимог, розмір яких залежить від суми
основної заборгованості, не можна
визнати законними, обґрунтованими,
прийнятими у відповідності з нормами
матеріального та процесуального права,
фактичними обставинами та наявними
матеріалами справи, а тому вони
підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до
господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
слід урахувати наведене, встановити
фактичні обставини справи, з'ясувати
дійсні права та обов'язки сторін і, в
залежності від встановленого та вимог
закону, прийняти відповідне судове
рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" задовольнити
частково.

Рішення господарського суду міста
Києва від 26 лютого 2013 року та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 19 березня 2014
року у справі № 5011-2/18087-2012 скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
господарського суду першої інстанції.

Головуючий
М.І. Остапенко

Судді
П.А. Гончарук

Л.В. Стратієнко