ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2014 р.Справа № 922/2338/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання
Васильєва Л.О.

розглянувши справу

за позовом ФОП ОСОБА_3 м. Одеса до ФОП
ОСОБА_2, м. Харків про стягнення коштів
в сумі 354076,31 грн. за участю сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

В черні 2014 року до суду звернулась
Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (
надалі -позивач) та просить стягнути з
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (
надалі - відповідач) суму боргу 287464,98
грн., пені - 22224,46 грн., інфляційні
втрати - 20161,74 грн., 3 % річних - 24195,13 грн.,
та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на порушення
відповідачем умов договору поставки №
8 від 15.03.2011 року в частині розрахунків
за отриманий товар.

На адресу господарського суду
Харківської області повернулась
ухвала про порушення провадження у
справі від 12 червня 2014 року, яка була
надіслана на адресу відповідача ФОП
ОСОБА_2 вказану в позовній заяві із
довідкою пошти в якій вказано, за
закінченням терміну зберігання.

Відповідно до Закону України № 2453-VI
"Про судоустрій і статус суддів",
розділу XII Прикінцеві положення ч.3.3 п.14
"Ухвала про порушення провадження у
справі надсилається зазначеним особам
за повідомленою ними господарському
суду поштовою адресою. У разі ненадання
сторонами інформації щодо їх поштової
адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином".

В матеріалах справи міститься витяг з
ЄДРПОУ в якому зазначено, що ФОП ОСОБА_2
зареєстрований реєстраційною службою
України та знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2., тобто за тією, котра вказана в
позовній заяві. Враховуючи
вищевикладене, суд вважає, що сторони
були належним чином повідомлені про
дату та місце розгляду справи.

За таких обставин, справа
розглядається на підставі ст. 75 ГПК
України за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
„Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18
особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - за адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Згідно положень ст.ст. 4-3, 33 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого
позивачеві та відповідачеві для
підготовки до судового засідання та
підготовки витребуваних судом
документів, приймаючи до уваги
принципи змагальності та
диспозитивності господарського
процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК
України, суд вважає, що господарським
судом в межах наданих йому повноважень
сторонам створені усі належні умови
для надання доказів у справі та є
підстави для розгляду справи за
наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, судом встановлено наступне.

За приписами статей 638, 639 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Положеннями ст. 265 ГК України
передбачено, що за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму. Договір поставки
укладається на розсуд сторін або
відповідно до державного замовлення.

15.03.2011 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір
поставки за № 8 ( а.с.13 -15). У
відповідності до предмету договору
позивач зобов*язався передати у
власність відповідача продукцію
визначену у п. 1.2 даного договору, а
відповідач зобов'язався прийняти та
оплатити продукцію ( п.1.1 договору).
Найменування, одиниці виміру та
загальна кількість продукції, що є
предметом поставки та цим договором ,
її часткове співвідношення (
асортимент , номенклатура ), строк
поставки та ціна, визначається
сторонами в додатках до цього договору
( п.1.2 договору). Постачання продукції
за цим договором здійснюється
позивачем на умовах ЕХW- склад позивача
(АДРЕСА_3), відповідно до Міжнародних
правил інтерпретації комерційних
термінів "Інкотермс" у редакції
Міжнародної Торгівельної Палати 2000
року ( п.3.1 договору). При кожній
поставці партії продукції позивача
надає відповідачеві наступні
документи : податкову накладну,
видаткову накладну ( накладну ), рахунок
- фактуру ( п.3.3 договору). Датою
поставки вважається дата підписання
сторонами видаткових накладних на
продукцію ( п.3.5 договору). Право
власності на продукцію від позивача до
відповідача переходить в момент
підписання видаткових накладних
відповідачем. До моменту підписання
видаткових накладних на продукцію, всі
ризики пов'язані з ушкодженням або
втратою продукції, несе позивач ( п.3.6
договору). Оплата продукції за даним
договором здійснюється в
безготівковій або готівковій формах,
шляхом перерахування відповідачем
грошових коштів на рахунок позивача у
розмірі 100 % від вартості товару
протягом 30 календарних днів після
прийомки відповідачем продукції та
підписання сторонами видаткових
накладних ( п.4.4 договору). З порушення
відповідачем строків виконання
грошових зобов'язань щодо остаточного
розрахунку за продукцію, відповідач
сплачує позивачу пеню в розмірі
подвійної ставки НБУ, яка діяла в
період прострочення грошового
зобов'язання за кожний день
прострочення ( п.7.6 договору).

На виконання умов договору
відповідачем було отримано по
видатковим накладним № 940 від 15.03.2011
року товар на суму 35278,14 грн. , по
накладній за № 941 від 15.03.2011 року на суму
335,94 грн. , по накладній за № 943 від 15.03.2011
року на суму 58853,86 грн. накладній за № 2
від 23.03.2011 року на суму 8104,32 грн., по
накладній за № 1203 від 29.03.2011 року на
суму 18250,40 грн., по накладній за № 1207 від
29.03.2011 року на суму 4243,12 грн., по
накладній за № 9 від 29.03.2011 року на суму
8517,76 грн., по накладній за № 1273 від
30.03.2011 року на суму 1764 грн., по накладній
за № 1359 від 06.04.2011 року на суму 6929,54 грн.,
по накладній за № 1358 від 06.04.2011 року на
суму 21594,54 грн., по накладній за № 1521 від
13.04.2011 року на суму 1313,28 грн., по
накладній за № 867 від 03.03.2012 року на суму
20366,26 грн., по накладній за № 868 від 03.03.2012
року на суму 89517,49 грн. , по накладній за
№ 869 від 03.03.2012 року на суму 12396,33 грн. (
а.с.16-33). Всього було отримано
відповідачем товару на суму 287 464,98 грн.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
відлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. При цьому,
згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Крім того, згідно статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене та те, що сума
заборгованості відповідачем не
сплачена, доказів своєчасного
виконання своїх зобов'язань не надано .
За таких обставин та враховуючи
доведеність факту порушення
відповідачем умов діючого
законодавства, суд знаходить позовні
вимоги обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в частині
стягнення з основної заборгованості в
сумі 287464,98 грн.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума, яку боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Умовами договору передбачена сплата
пені в розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України за
кожен день прострочення. Позивачем
пеня розраховувалась з дотриманням
вимог Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань". Разом
з тим, суд вважає, що вона підлягає
стягненню в розмірі 22224,46 грн.

Нарахування штрафних санкцій, якщо
інше не встановлено договором або
законом, обмежено шестимісячним
терміном від дня, коли зобов'язання
мало бути виконано (частина 6 статті 232
Господарського кодексу України).

Щодо стягнення з відповідача суми 44356,87
грн., у тому числі 3% річних - 24195,13 грн.,
інфляційних витрат - 20161,74 грн. суд
зазначає, що інфляційні збитки за своєю
правовою природою є наслідком
інфляційних процесів в економіці, а
тому їх слід вважати складовою
частиною основного боргу, а
нарахування 3% річних по грошових
розрахунках є визначеною законом
платою боржника за користування
грошовими коштами кредитора. При
цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Рекомендації відносно порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ надано в листі
Верховного Суду України від 03.04.1997 №
62-97р, згідно з яким розрахунок суми
боргу з урахуванням індексу інфляції
проводиться шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення виплати заборгованості;
для визначення сукупного індексу
інфляції за будь-який період необхідно
щомісячні індекси, складаючі
відповідний період, перемножити між
собою.

Законом передбачено право кредитора
вимагати сплату боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення та трьох процентів
річних від простроченої суми (стаття 625
Цивільного кодексу України).

На підставі викладеного суд,
перевіривши наданий позивачем
розрахунок 3% річних та інфляційних
витрат, дійшов до висновку, що обраний
період нарахування та кількість
прострочених днів за які нараховуються
3% річних та інфляційні втрати
відповідають нормам ст. 625 ЦК України та
рекомендаціям листа Верховного Суду
України від 03.04.1997 № 62-97р. Проте,
здійснивши власний перерахунок
наведених сум з урахуванням обраних
позивачем періодів прострочення по
кожній поставці товару, суд встановив,
що сума 3% річних складає 24149,78 грн., що на
45,35 грн. менша, ніж заявлена позивачем, а
отже сума, яка підлягає стягненню з
відповідача складає 24149,78 грн. Щодо суми
інфляційних втрат, як вже зазначено
вище, позивачем вірно обрано методику
та період розрахунку, а тому суд
задовольняє вимоги позивача щодо
стягнення інфляційних в розмірі 20161,74
грн.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката, та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином судові витрати у даній справі
покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 1,2, 44,75,82-85 ГПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 Інд. код НОМЕР_1 (АДРЕСА_4) на
користь Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 Інд. код НОМЕР_2( 65076, АДРЕСА_1,)
суму боргу у розмірі 287 464,98 грн., пені -
22224,46 грн., інфляційні втрати - 20161,74
грн., 3 % річних - 24149,78 грн., та судовий
збір 7080,92 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 03.07.2014 р.

Суддя Л.С. Лаврова