ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24.06.2014
Справа № 905/1261/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пульсар», м.
Маріуполь, Донецька область

до Виконавчого комітету
Маріупольської міської ради, м.
Маріуполь, Донецька область,

Маріупольської міської ради, м.
Маріуполь, Донецька область,

Товариства з обмеженою
відповідальністю «МЖКбуд», м.
Маріуполь, Донецька область

про визнання дій неправомірними,
визнання частково недійсним рішення,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності.

Колегія суддів у складі:

головуючого судді Говоруна О.В.

суддів Колесника Р.М., Харакоза К.С.

Представники:

від позивача - Больсунова Г.О., за угодою
від 21.03.2014, Мірлян О.В., довіреність від
09.12.2013;

від відповідача 1- не з'явився;

від відповідача 2- не з'явився;

від відповідача 3- Матюхіна І.К.,
довіреність від 21.03.2014.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Пульсар» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду Донецької області з позовом до
Виконавчого комітету Маріупольської
міської ради (далі - відповідач 1),
Маріупольської міської ради (далі -
відповідач 2) та Товариства з обмеженою
відповідальністю «МЖКбуд» (далі -
відповідач 3) про визнання дій
відповідача 1 в частині затвердження
акту державної приймальної комісії від
06.12.2006 неправомірними, визнання
частково недійсним і скасування
рішення відповідача 1 №362 від 20.12.2006 та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що 27.05.1999 між
позивачем та відповідачем 3 був
укладений договір №7 на пайову участь у
будівництві 5-ти поверхового
адміністративно-побутового корпусу
(далі - АПК), відповідно до умов якого
сторони після закінчення робіт повинні
сумісно здати АПК державній та
технічній комісії, разом з тим, на
момент прийняття відповідачем 1
рішення №362 від 20.12.2006, яким був
затверджений акт державної
приймальної комісії від 06.12.2006 про
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів (далі-акт),
позивач не був залучений до сумісного
здавання АПК. Крім того, позивач не був
включений до складу державної
приймальної комісії, а в акті відсутні
підписи двох членів комісії. Також, акт
підписаний головою - ОСОБА_4, однак в
акті зазначено про іншого голову -
ОСОБА_5 Позивач зазначив, що
затверджений акт державної
приймальної комісії був підставою для
оформлення права власності на
зазначений об'єкт, з огляду на що
відповідачу 3 було видане свідоцтво про
право власності, у зв'язку із чим
позивач звернувся до суду з
зазначеними позовними вимогами.

Відповідачі 1 та 2 у письмових
поясненнях заперечили проти
задоволення позовних вимог та
зазначили, що вимоги позивача щодо
визнання дій неправомірними та
визнання частково недійсним рішення
підлягають розгляду в порядку
адміністративного судочинства, а
вимога позивача щодо визнання
недійсним свідоцтва про право
власності повинна розглядати тільки
після набрання законної сили рішення
суду про скасування відповідного
рішення виконавчого комітету та тільки
в порядку цивільного судочинства.

Відповідач 3 у запереченнях на позовну
заяву заперечив проти задоволення
позовних вимог та зазначив, що здача в
експлуатацію об'єкту не порушує право
власності позивача, метою здачі об'єкту
в експлуатацію є підтвердження
державними приймальними комісіями
готовності до експлуатації, зокрема,
об'єктів нового будівництва, їх
інженерно-технічного оснащення
відповідно до затвердженої в
установленому порядку проектної
документації, нормативних вимог,
вихідних даних на проектування.
Відповідач 1 при прийнятті спірного
рішення не вийшов за рамки своїх
повноважень, з огляду на що підстав для
визнання його частково недійсним
немає, крім того зазначив, що у позивача
з відповідачем 1 та з відповідачем 2
ніяких договірних зобов'язань щодо
сумісної здачі будівлі АПК не було, до
складу комісії була включена
експлуатаційна організація, акт
підписаний представниками всіх
органів, передбачених законодавством.
На час підписання акту головою комісії
був - ОСОБА_4, який і підписав акт. Крім
того, позивачу було відомо, про
прийняття об'єкту в експлуатацію.

Також відповідачем 3 було заявлено
клопотання про застосування позовної
давності до вимог позивача.

Крім того, відповідачем 3 було заявлене
клопотання про припинення провадження
у справі, з огляду на те що даний спір
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Також відповідачем 3 було заявлене
клопотання про виключення його зі
складу відповідачів у справі, як
неналежного та залучення його як
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів.

За клопотанням позивача здійснювалось
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу.

Суд, заслухавши представників сторін,
дослідивши письмові докази у судовому
засіданні, встановив наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

27.05.1999 між Закритим акціонерним
товариством «МЖКбуд», в подальшому -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «МЖКбуд» та Закритим
акціонерним товариством «Пульсар», яке
реорганізувалось шляхом створення
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Пульсар», що
підтверджується статутом позивача
(а.с.23-34), був укладений договір №7 на
пайову участь у будівництві 5-ти
поверхового
адміністративно-побутового корпусу по
пр. Металургів, 99 (далі - договір),
відповідно до умов якого відповідач 3
зобов'язується передати під
оздоблювальні та спеціальні роботи
5-тий поверх позивачу у тому вигляді,
яким він є на діючий момент впродовж 1
місяця з дня підписання договору, а
позивач зобов'язується до 15.10.1999
виконати роботи визначені в договорі
(а.с.11).

Відповідно до п.8 договору, відповідач 3
та позивач після закінчення робіт
сумісно здають АПК державній або
технічній комісії. При цьому позивач
несе відповідальність тільки за 5-й
поверх.

Пунктом 9 зазначеного договору
визначено, що «после ввода в
эксплуатацию здания застройщик будет
являться владельцем, а дольщик
совладельцем АБК. Взаимоотношения их
будут регламентироваться обязательным
др. договором между ними».

06.12.2006 був складений акт державної
приймальної комісії про прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта - гаражів, відкритої
автостоянки,
адміністративно-побутового корпусу по
пр. Металургів, 99 (а.с.15-20).

Пунктом 2.4 рішенням відповідача 1 від
20.12.2006 №362 «Про затвердження актів
державної приймальної комісії про
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів» (далі - рішення)
було вирішено затвердити акти
державної приймальної комісії від
06.12.2006 про прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів, а
саме: гаражі на 59 місць, відкрита
автостоянка на 90 місць,
адміністративно-побутовий корпус,
загальною площею 1 160 м. кв. на пр.
Металургів, 99. Замовник: відповідач 3
(а.с.12).

Згідно з п.4 рішення, затверджені акти
державної приймальної комісії є
підставою для оформлення права
власності на вищевказані об'єкти.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно Серія ЯЯЯ
№ 694302 від 17.10.2007, відповідач 3 є
власником (форма власності - приватна,
частка - 1/1) комплексу, загальною площею
1 119,7 м. кв., розташованого за адресою:
Донецька область, м. Маріуполь, пр.
Металургів, 99 (а.с.21).

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 01.03.2005 у справі
№14/354в, було зобов'язано Товариство з
обмеженою відповідальністю «МЖКбуд»
виконати договірні зобов'язання за
договором №7 від 27.05.1999 про спільну
здачу в експлуатацію державній
технічній комісії будівлі
адміністративно-побутового комплексу
№99 на пр. Металургів в м. Маріуполі
Донецької області (а.с.97-100).

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.06.2005 у справі №14/354в,
постанова Донецького апеляційного
господарського суду від 01.03.2005 у справі
№14/354в була залишена без змін (а.с.94-96).

Відповідач3 неодноразово звертався до
позивача з проханням надання
документів для виконання зазначеного
вище рішення суду (а.с.68-71, 74-75, 79).

Крім того, відповідач3 листом від 10.07.2007
№28Г, повідомляв позивача про те, що
здійснюється робота з оформлення
правовстановлюючих документів. Для
отримання таких документів на п'ятий
поверх позивачу необхідно
перерахувати відповідачу3 2000 грн.
(а.с.73). Отже, зазначене свідчить про
обізнаність позивача про прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкту.

Рішенням Виконавчого комітету
Маріупольської міської ради, наданого
відповідачем1 на виконання ухвали
господарського суду від 03.06.2014, було
вирішено утворити з 03.01.2006 державну
приймальну комісію з прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів. Склад зазначеної комісії
визначений в рішенні. Виходячи зі
змісту зазначеного рішення, до складу
комісії входять голова комісії -
начальник інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
головного управління архітектури та
містобудування міської ради та члени
комісії - представники відповідних
суб'єктів. Поіменний склад комісії не
визначений.

Доводи позивача, що до складу
приймальної комісії не було включено
експлуатаційну організацію судом не
приймаються, оскільки, виходячи з акту,
до складу комісії була включена
експлуатаційна організація,
представник якої підписав акт.
Позивачем не доведено що зазначена в
акті експлуатаційна організація не є
такою.

Також судом не приймаються до уваги і
доводи позивача, що в акті відсутні
підписи двох членів комісії:
генерального підрядника та
генерального проектувальника - ОСОБА_6,
у зв'язку з тим, що генеральним
підрядником та генеральним
проектувальником є відповідач 3, а не
ОСОБА_6 Акт представником і
генерального підрядника, і
генерального проектувальника
підписаний.

Доводи позивача, що акт повинен бути
підписаний від голови комісії - ОСОБА_5,
а не ОСОБА_4, який фактично підписав акт,
суд не приймає, оскільки головою
комісії є посадова особа інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю головного управління
архітектури та містобудування міської
ради, яка наділена відповідними
повноваженнями. Позивачем не доведено,
що у ОСОБА_4, на час підписання акту,
були відсутні повноваження щодо його
підписання. Крім того, підпис ОСОБА_4
скріплений печаткою інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю головного управління
архітектури та містобудування міської
ради.

Відповідно до п. 12 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
вересня 2004 р. № 1243, до складу
державної приймальної комісії
включаються представники органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування, що утворив комісію,
виконавчого комітету місцевої ради, на
території якої розташовано закінчений
будівництвом об'єкт, замовника,
генерального підрядника, генерального
проектувальника (автора проекту),
експлуатаційної організації,
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю,
органів державного
санітарно-епідеміологічного та
державного пожежного нагляду.

Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку, що акт складений у
відповідності до Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
вересня 2004 р. № 1243, який діяв на час
прийняття об'єкту в експлуатацію.

Крім того, відповідно абз. 1,12 пп.а п.6.1
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затвердженого Наказом
Міністерства юстиції України від 7
лютого 2002 року № 7/5 (в ред. чинній на
дату видачі свідоцтва про право
власності), оформлення права власності
на об'єкти нерухомого майна
провадиться з видачею свідоцтва про
право власності місцевими органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування фізичним особам та
юридичним особам на новозбудовані,
перебудовані або реконструйовані
об'єкти нерухомого майна за наявності
акта про право власності на землю або
рішення про відведення земельної
ділянки для цієї мети та за наявності
акта комісії про прийняття об'єкта і
введення його в експлуатацію; фізичним
та юридичним особам на підставі
документів, установлених
законодавством, які підтверджують їх
право власності на об'єкти нерухомого
майна, крім правовстановлювальних
документів, передбачених у додатку 1 до
пункту 2.1 Тимчасового положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно.

Отже, наявність затвердженого акту
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкту не позбавляла
можливості позивача отримати
свідоцтво про право власності на
належну йому частку майна.

Позивачем не надано доказів звернення
для отримання свідоцтва про право
власності на частину належного йому
майна.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України), суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії та
нормативно-правовий акт, виданий
органом державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 20
Господарського кодексу України (далі -
ГК України), кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються,
зокрема, шляхом визнання повністю або
частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання.

Згідно з ч.10 ст.59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів полягає у
підтвердженні державними приймальними
комісіями готовності до експлуатації
об'єктів нового будівництва,
реконструкції, реставрації,
капітального ремонту будівель і споруд
як житлово-громадського, так і
виробничого призначення, інженерних
мереж та споруд, транспортних
магістралей, окремих черг пускових
комплексів (далі - закінчені
будівництвом об'єкти), їх
інженерно-технічного оснащення
відповідно до затвердженої в
установленому порядку проектної
документації, нормативних вимог,
вихідних даних на проектування (абз.2 п.1
Порядку прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22 вересня 2004 р. №
1243).

Виходячи з наведеного вище, позивачем
не доведено, що прийняте відповідачем 1
рішення суперечить законодавству та
порушує або ущемлює права позивача.

Крім того, суд зазначає, що суто
формальні порушення самі по собі не
можуть бути достатньою підставою для
визнання недійсним рішення.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначені
способи захисту цивільних прав та
інтересів.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може
відмовити у захисті цивільного права
та інтересу особи в разі порушення нею
положень частин другої - п'ятої статті 13
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України, при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб.

Застосування конкретного способу
захисту цивільного права залежить як
від змісту права, за захистом якого
звернулася особа, так і від характеру
його порушення.

Позивач фактично ставить під сумнів
право власності відповідача3 на
частину майна, тобто судом встановлено,
що між позивачем та відповідачем3 виник
саме спір про право власності,
вирішення якого у спосіб визначений
позивачем у позовній заяві неможливий,
тобто позивачем невірно обраний спосіб
захисту порушеного права.

Задоволення ж заявлених позовних вимог
не призведе до поновлення прав
позивача як власника, а навпаки
призведе до суттєвого порушення прав
відповідача як власника на частину
майна.

Отже, виходячи з наведеного, суд не
вбачає підстав для задоволення вимог
позивача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Суд відмовляє відповідачу 3 у
задоволенні заяви про застосування
позовної давності до вимог позивача,
оскільки, як зазначалось вище, судом не
встановлено порушення прав позивача,
які б могли бути захищені у спосіб
визначений позивачем в позовній заяві.

Суд відмовляє в задоволенні клопотання
відповідача 3 про припинення
провадження у справі, у зв'язку із
відсутністю підстав для його
задоволення, оскільки такий спір
належить розглядати в порядку
господарського судочинства, про що
також зазначено в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
10.12.2013 у справі №К-26481/10.

Також, суд відмовляє в задоволенні
клопотання відповідача3 про його
виключення зі складу відповідачів як
неналежного та залучення його до
участі у справі як третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача, оскільки
виключення неналежного відповідача не
передбачена процесуальним
законодавством, а ч. 2 ст. 21
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) передбачена
заміна первісного відповідача
належним та і лише за згодою позивача.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на
підставі ст. 38 ГПК України,
господарський суд витребовує докази за
наявності відповідного клопотання, у
разі неможливості самостійно надати
докази сторонами.

Згідно ч.1 ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд вважає позовні
вимоги такими, що задоволенню не
підлягають.

Господарські витрати розподілити
відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не було скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів, через
господарський суд, який розглянув
справу.

Повне рішення складено 24 червня 2014
року.

Головуючий суддя
О.В. Говорун

Суддя
Р.М. Колесник

Суддя
К.С. Харакоз