м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/7770/14 12.06.14
За позовом Державного підприємства
Міністерства оборони України
матеріально-технічного забезпечення»
До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ластре Кераміка»
Про стягнення 97 591,53 грн.
Суддя Ващенко Т.М.
Представники сторін:
Від позивача: Маркевич А.М. представник
за довіреністю № б/н від 04.02.14.
Від відповідача: не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Державного підприємства Міністерства
оборони України «Київська контора
матеріально-технічного забезпечення»
(далі - позивач) до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ластре
Кераміка» (далі - відповідач) про
стягнення 97 591,53 грн.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що відповідачем
не сплачено в повному обсязі грошові
кошти за Договором № 50 від 10.12.12. за
надані послуги зберігання, що зумовило
звернення Державного підприємства
Міністерства оборони України
матеріально-технічного забезпечення»
з даним позовом до суду.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.04.14. порушено провадження у
справі № 910/7770/14 та призначено її до
розгляду на 27.05.14.
В зв'язку з неявкою в судове засідання
27.05.14. представника відповідача та з
огляду на невиконання сторонами вимог
ухвали суду про порушення провадження
в даній справі, на підставі ст. 77 ГПК
України розгляд справи було відкладено
на 12.06.14., про що судом було прийнято
В судовому засіданні 12.06.14.
представником позивача було
підтримано свої позовні вимоги.
Представник відповідача в судове
засідання 12.06.14. повторно не з'явився,
вимоги попередніх ухвал суду не
виконав, письмового відзиву на позов та
контррозрахунку ціни позову не надав,
заяв чи клопотань не подав і не
надіслав, про поважні причини неявки
суд не повідомив, про дату, час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.
Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.
Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України №
01-8/1228 від 02.06.2006 р. "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.
Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.
В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, враховуючи предмет
спору, а також доказове наповнення
матеріалів справи, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання "розумності"
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
ухвалив рішення у справі № 910/7770/14.
В судовому засіданні 12.06.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -
10.12.12. між позивачем (далі - Зберігач) та
відповідачем (далі - Поклажодавець)
було укладено Договір № 50 про надання
послуг зберігання (далі - Договір),
відповідно до умов якого (п. 1.1)
предметом Договору є надання
Зберігачем послуг по зберіганню,
прийому, розвантаження, обліку,
відвантаженню товарно-матеріальних
цінностей, що належать Поклажодавцю.
Строк дії Договору сторонами погоджено
в п. 5.1 з 01.01.13. до 31.12.13.
Спір у справі виник в зв'язку з
неоплатою відповідачем наданих послуг
зберігання за Договором в розмірі 90 837,50
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідач своїм правом на подачу
письмового відзиву не скористався,
обґрунтування своєї правової позиції у
справі не надав.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
Кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України встановлено, що в силу
зобов'язання одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями і громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою даний
Договір є договором зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за
договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов'язується зберігати
річ, яка передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за
зберігання та строки її внесення
встановлюються договором зберігання.

Поклажодавець зобов'язується
здійснювати попередню оплату за
послуги зберігання
товарно-матеріальні цінності в термін
до 15 банківських днів після
виставлення рахунку, за письмовою
взаємною згодою сторін, термін оплати
може бути продовжено. У разі, якщо
Поклажодавець здійснює оплату наданих
Зберігачем послуг шляхом внесення
коштів у касу Зберігача, то сума яку він
повинен сплатити Зберігачу
збільшується на 1 % (один відсоток) від
виставленого Зберігачем рахунку. За
послуги, що надаються Зберігачем,
вказаних в Додатку №1 проводити оплату,
згідно виставлених рахунків на
підставі актів виконаних робіт
протягом трьох банківських днів, в
окремих випадках термін оплати може
бути збільшено за письмовою взаємною
згодою сторін. Зберігач зобов'язується
виставляти рахунки не рідше одного
разу на десять днів, та не пізніше
останнього дня місяця (п. 3.1 Договору).

Згідно з п. 1.2 Договору послуги,
зазначені в п. 1.1 Поклажодавець
зобов'язується оплатити Зберігачу в
строки та на умовах передбачених
Договором.

За наявними матеріалами справи судом
встановлено, що у відповідача перед
позивачем наявна заборгованість з
оплати наданих послуг за Договором яка
виникла станом на 30.11.13. в розмірі 76 837,50
грн. та не була погашена Поклажодавцем.
На підтвердження вказаного між
сторонами було підписано та скріплено
печатками акт звірки розрахунків.

Далі, судом встановлено, що позивачем
відповідачу виставлявся рахунок за
останній місяць дії Договору - грудень
2013 року на суму 2 800,00 грн.

Якщо поклажодавець після закінчення
строку договору зберігання не забрав
річ, він зобов'язаний внести плату за
весь фактичний час її зберігання (ч. 3
ст. 946 ЦК України).

За приписами п. 3.7 Договору якщо
Поклажодавець після закінчення строку
Договору зберігання не забрав
товарно-матеріальні цінності, він
зобов'язаний внести плату за весь
фактичний час зберігання
товарно-матеріальних цінностей.

При цьому, в ст. 948 ЦК України
встановлено обов'язок поклажодавця
забрати річ від зберігача після
закінчення строку зберігання.

Таким чином, оскільки після закінчення
31.12.13. строку дії Договору відповідач
товарно-матеріальні цінності зі
зберігання не забрав, позивач виставив
йому рахунки за фактичне зберігання
товарно-матеріальних цінностей за
січень-квітень 2014 року на суму 11 200,00
грн.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем за
Договором становить 90 837,50 грн. (76 837,50
грн. + 2 800,00 грн. + 11 200,00 грн.).

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач прийняв замовлені
ним послуги однак не оплатив їх
вартості, грошові кошти в розмірі 90 837,50
грн. підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача.

Матеріалами справи підтверджується та
відповідачем не спростовано, що
Поклажодавець в порушення покладеного
на нього законом та Договором обов'язку
по оплаті наданих послуг не виконав, в
зв'язку з чим заборгованість
останнього становить 90 837,50 грн., яку
відповідачем станом на час прийняття
судового рішення не погашено,
внаслідок чого позовні вимоги в цій
частині є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню повністю.

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по платежам
позивач на підставі п. 3.4 Договору
просить суд стягнути з відповідача на
свою користь 3 147,96 грн. - пені.

Пунктом 3.4 Договору сторони
передбачили, що при простроченні
оплати рахунку за надані Зберігачем
послуги, Поклажодавець сплачує пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
за кожний календарний день
прострочення, починаючи з десятого дня
від моменту виставлення рахунку.

Судом встановлено, що відповідач у
встановлений Договором строк свого
обов'язку по перерахуванню коштів не
виконав, допустивши прострочення
виконання грошового зобов'язання (в т.ч.
у період, який вказано позивачем), тому
дії відповідача є порушенням
договірних зобов'язань (ст. 610
Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою,
різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

В силу приписів п. 18 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
№ 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги
частини 1 статті 47 ГПК України щодо
прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
ГПК України стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого нарахування сум штрафних
санкцій, річних, збитків від інфляції, і
в разі, якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно.

Судом встановлено факт прострочення
виконання грошового зобов'язання та на
підставі викладеного вище здійснено
перерахунок пені та встановлено, що з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 3 042,67 грн. - пені. В
іншій частині в розмірі 105,29 грн. пеню
нараховано безпідставно, а тому в
задоволенні позову в цій частині
необхідно відмовити.

Крім того, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути з відповідача 818,75 грн. - 3%
річних та 2 787,32 грн. - збитків від
інфляції.

Згідно зі статтею 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних в
порядку ст. 625 ЦК України є способами
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. (Відповідної правової
позиції дотримується Вищий
господарський суд України у постанові
№ 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд
України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010
р.).

За перерахунком суду, розмір відсотків
річних за прострочення виконання
грошового зобов'язання складає 702,27
грн., розмір збитків від інфляції
складає 2 544,49 грн. В іншій частині в
розмірі 242,83 грн. - збитки від інфляції
та 116,48 грн. - 3% річних нараховано
безпідставно, а тому в задоволенні
позову в цій частині необхідно
відмовити.

При цьому, відповідачем не оспорено
розрахунки пені, збитків від інфляції
та відсотків річних.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК
України витрати, пов'язані з розглядом
справи, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ластре Кераміка»
(01103, м. Київ, вул. Драгомирова, б. 2, кв. 112;
ідентифікаційний код 31452020) на користь
Державного підприємства Міністерства
оборони України «Київська контора
матеріально-технічного забезпечення»
(02093, м. Київ, вул. Подільська, б. 5;
ідентифікаційний код 07673802) 90 837
(дев'яносто тисяч вісімсот тридцять
сім) грн. 50 коп. - основного боргу, 3 042
(три тисячі сорок дві) грн. 67 коп. - пені, 2
544 (дві тисячі п'ятсот сорок чотири) грн.
49 коп. - збитків від інфляції, 702 (сімсот
дві) грн. 27 коп. - 3% річних, 1 942 (одну
тисячу дев'ятсот сорок дві) грн. 54 коп. -
витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 17.06.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко