донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

01.07.2014р. справа №913/506/14

(провадження 15пд/913/506/14)

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівЛомовцевої Н.В.
Принцевської Н.М., Скакуна О.А.при
секретарі судового засідання Валовій
В.Ю.за участю представників сторін: від
позивача: не прибув від відповідача 1:не
прибуввід відповідача 2:не прибуввід
третьої особи 1:не прибуввід третьої
особи 2:не прибуврозглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргуФізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, м.Київ на
рішення господарського суду
Луганської області від17.04.2014р.по
справі№913/506/14 (15пд/913/506/14) (суддя Смола
С.В.)за позовом:Управління комунальним
майном Луганської міської ради,
м.Луганськ від
відповідачів:1.Державного підприємства
виробниче об'єднання "Луганський
верстатобудівний завод", м.Луганськ;
2.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6,
м.Південне Харківської областіза
участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача:1.Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, м.Київ;
2.ОСОБА_7 м.Луганськ провизнання
недійсним договору купівлі-продажу № 87
від 19.11.2013 товарно-матеріальних
цінностей зі складу Державного
підприємства виробниче об'єднання
"Луганський верстатобудівний завод"

В С Т А Н О В И В:

Управління комунальним майном
Луганської міської ради, м.Луганськ
звернулось до господарського суду
Луганської області з позовом до
Державного підприємства виробниче
об'єднання "Луганський
верстатобудівний завод", м.Луганськ та
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6,
м.Південне Харківської області про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу № 87 від 19.11.2013
товарно-матеріальних цінностей зі
складу Державного підприємства
виробниче об'єднання "Луганський
верстатобудівний завод".

Ухвалою господарського суду
Луганської області від 20.02.2014р. до
справи у якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача залучено
Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5.

Ухвалою господарського суду
Луганської області від 13.03.2014р. до
справи у якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача залучено
ОСОБА_8.

Рішенням господарського суду
Луганської області від 17.04.2014р. у справі
№913/506/14 (15пд/913/506/14) у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5,
м.Київ, не погодившись з прийнятим
судовим рішенням, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просив
скасувати рішення суду та прийняти
нове рішення, яким позов задовольнити в
повному обсязі.

Скаржник вважає договір
купівлі-продажу від 19.11.2013р. таким, що не
відповідає вимогам законодавства та
підлягає визнанню недійсним. Зазначає,
що ДП ВО «Луганський
верстатобудівельний завод» не мало
жодних підстав для проведення
інвентаризації в 2012р. та території
контрольно-випробувальної станції,
оскільки відповідно до договору
купівлі-продажу від 13.06.2008р. право
власності на вказану будівлю перейшло
до ОСОБА_5 Посилається на те, що плити
ЗБІ, б/в у кількості 140 штук не
знаходились на території підприємства
відповідача-1, ділянка землі, яку було
покрито плитами, перебуває у
комунальній власності, а будівля, до
якої прилягає дорога, знаходиться у
власності гр.ОСОБА_5, плити, що
покривали дорогу довжиною 300м та
шириною 6м, прилеглу до об'єкту
нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 було
демонтовано особами, які не мали на це
право, та зруйнували частину дороги, а
саме нерухомість, якою фактично є
замощення дороги. На думку апелянта,
зазначена дорога є безхозною та її
неправомірно було реалізовано як ЗБІ
плити особою, що не є власником -
відповідачем-1 та демонтовано
відповідачем-2. Скаржник наполягає, що
відповідачем-1 безпідставно взято на
себе повноваження органу місцевого
самоврядування та всупереч вимогам
законодавства реалізовано вказано
майно 2-му відповідачу. Крім того,
апелянт зазначає, що дорога до її
незаконного демонтування та
реалізації в якості будівельних
матеріалів мала всі ознаки речі,
визначеної індивідуальними ознаками,
за своїм призначенням не була
тимчасовою та мала власне
функціональне призначення
забезпечення руху транспорту та
пішоходів до об'єктів соціального
значення. Також, заявник вважає, що
спірна дорога підпадає під визначення
споруди нерухомого майна, а тому
позивач мав правові підстави для
звернення із позовною заявою.

Представники позивача, відповідача-2 та
третьої соби-1 у судове засідання не
прибули.

Відповідач-1 у судове засідання не
прибув, надав відзив, просив розглянути
справу без участі свого представника.

Скаржник (третя особа-2) у судове
засідання не прибув.

Судова колегія вважає можливим
здійснити розгляд справи у відсутності
представників сторін та третіх осіб за
наявними матеріалами справи, оскільки
їх було повідомлено про день та час
судового засідання належним чином
відповідно до вимог Господарського
процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького
апеляційного господарського суду
відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України, на
підставі встановлених фактичних
обставин, переглядає матеріали
господарської справи та викладені в
скарзі доводи щодо застосування судом
при розгляді норм матеріального та
процесуального права, що мають
значення для справи. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської
справи, апеляційну скаргу, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
апеляційної інстанції встановила.

Як вбачається з матеріалів справи,
19.11.2013 між Державним підприємством
виробниче об'єднання "Луганський
верстатобудівний завод" та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_6 було
укладено договір купівлі-продажу №87,
за умовами якого продавець (Державне
підприємство виробниче об'єднання
"Луганський верстатобудівний завод")
зобов'язався передати у власність
покупцеві (Фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_6), а покупець зобов'язався
сплатити за товар та прийняти його на
умовах договору товарно-матеріальні
цінності зі складу Державного
підприємства виробниче об'єднання
"Луганський верстатобудівний завод"
плити ЗБІ, б/в у кількості 140 штук за
ціною 700грн.00 коп. за штуку на загальну
суму 98000грн.00 коп.

Згідно з п.3.1 договору покупець
здійснює 100% передплату, перераховуючі
грошові кошти на розрахунковий рахунок
продавця протягом трьох днів з моменту
підписання договору.

Відповідно до п. 4.1. договору отримання
майна (демонтаж, завантаження та
транспортування) покупець здійснює
своїм автотранспортом та за свій
рахунок на умовах EXW (склад продавця -
АДРЕСА_1). Правила ІНКОТЕРМС - 2000.

Пунктом 4.3 договору визначено, що
термін поставки майна складає п'ять
днів з моменту надходження передплати
на розрахунковий рахунок продавця.

Договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами і дії до
31.12.2013. (п.9.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний договір є договором
купівлі-продажу, що підпадає під
правове регулювання норм глави 54
Цивільного кодексу України та статей
264-271 Господарського кодексу України.

Позивач, звертаючись з позовом до
господарського суду, просив визнати
недійсним вищезазначений договір,
посилаючись на те, що ДП ВО «Луганський
верстатобудівельний завод» не було
власником спірного майна, а саме: плит
ЗБІ, б/в у кількості 140 штук. Зазначено
майно було визначено, як безхазяйне,
тому у підприємства відсутні будь-які
підстави для його реалізації та
укладення спірного договору
купівлі-продажу. Крім того, плити ЗБІ
покривали не тільки дорогу довжиною 300м
та шириною 6м, яка веде до об'єкту
нерухомості за адресою АДРЕСА_1 а й до
Кам'янобродської секції мотокросу, що
має значення для міста, як об'єкт
соціальної сфери.

Відмовляючи у задоволенні позову,
господарський суд обґрунтував рішення
тим, що ані плити ЗБІ, б/в у кількості 140
штук, ані дорога довжиною 300м та шириною
6м не є об'єктами нерухомості, у зв'язку
з чим оспорюваний правочин жодним
чином не порушує права та законні
інтереси Управління комунальним
майном Луганської міської ради, тому
воно не наділено правом звернення до
суду з позовом про визнання договору
купівлі-продажу від 19.11.013р. №87
недійсним.

Судова колегія погоджується з такими
висновками господарського суду з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
Управлінням комунальним майном
Луганської міської ради на підставі
листів Служби автомобільних доріг у
Луганській області від 16.09.2013 № 303/1918 та
Міського комунального підприємства
експлуатаційно-лінейне управління
Автошляхів від 19.09.2013 про те, що дорога
довжиною 300 м та шириною 6 метрів на
балансі вказаних підприємств не
стоїть, оприлюднено в газеті "Жизнь
Луганська" № 45(1222) від 13.11.2013 відомості
про взяття на облік безхазяйного майна.

Разом з тим, позивач та третя особа-1
наполягають на тому, що безхозну дорогу
відповідачем-2 та демонтовано, а її
покриття - плити ЗБІ реалізовано за
спірним договором.

Статтею 335 Цивільного кодексу України
визначено, що безхазяйною є річ, яка не
має власника або власник якої
невідомий. Безхазяйні нерухомі речі
беруться на облік органом, що здійснює
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно, за заявою органу місцевого
самоврядування, на території якого
вони розміщені. Про взяття безхазяйної
нерухомої речі на облік робиться
оголошення у друкованих засобах
масової інформації. Після спливу
одного року з дня взяття на облік
безхазяйної нерухомої речі вона за
заявою органу, уповноваженого
управляти майном відповідної
територіальної громади, може бути
передана за рішенням суду у комунальну
власність. Безхазяйні рухомі речі
можуть набуватися у власність за
набувальною давністю, крім випадків,
встановлених статтями 336, 338, 341 і 343
цього Кодексу.

Нерухоме майно - земельні ділянки,
а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких
неможливе без їх знецінення та зміни
призначення (ст.2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень").

Предметом договору купівлі-продажу № 87
від 19.11.2013р. є плити ЗБІ, які не є
нерухомим майном.

Крім того, в матеріалах справи
міститься лист Відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Луганського міського управління
юстиції 31.03.2014 №2249/06.6-23, в якому
зазначено, що на обліку безхазяйного
об'єкту нерухомості дороги довжиною 300
м та шириною 6 м, прилеглою до об'єкту
нерухомості, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 в єдиному державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно не
перебуває і дорога не є об'єктом
реєстрації.

Відповідно до п. 1.1 Порядку взаємодії
між підрозділами органу доходів і
зборів під час роботи з безхазяйними
речами та майном, що переходить у
власність держави, який затверджений
наказом Міністерства доходів і зборів
України від 10.10.2013 № 570, передбачено, що
цей Порядок визначає механізм
взаємодії між структурними
підрозділами органу доходів і зборів
під час виконання покладених згідно із
законодавством України завдань із
виявлення, обліку, зберігання, оцінки,
розпорядження безхазяйним майном та
майном, що переходить у власність
держави.

Пунктом 1.2 Порядку визначено, що його
дія поширюється на безхазяйне майно та
майно, що переходить у власність
держави, крім безхазяйного нерухомого
майна.

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з висновком
господарського суду відносно того, що
предметом договору купівлі-продажу № 87
від 19.11.2013 є майно - Плити ЗБІ, б/в, дії з
визнання цього майна безхазяйним та
взяття на облік законом покладено
виконувати на орган доходів і зборів, а
не на Управління нерухомим майном.

Безхазяйні нерухомі речі беруться на
облік органом, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно, за
заявою органу місцевого
самоврядування, на території якого
вони розміщені. Про взяття безхазяйної
нерухомої речі на облік робиться
оголошення у друкованих засобах
масової інформації. Після спливу
одного року з дня взяття на облік
безхазяйної нерухомої речі вона за
заявою органу, уповноваженого
управляти майном відповідної
територіальної громади, може бути
передана за рішенням суду у комунальну
власність (ч.2 ст.335 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень"
систему органів державної реєстрації
прав становлять: Міністерство
юстиції України; центральний орган
виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері державної
реєстрації прав; органи державної
реєстрації прав, утворені
Міністерством юстиції України в
установленому законодавством порядку.

У зв'язку з вищевикладеним, суд вірно
визначив, що Управління комунальним
майном Луганської міської ради не є
органом, який повинен брати на облік
нерухоме майно.

Крім того, скаржник та позивач
зазначають, що право власності на плити
ЗБІ розміром 2 на 6м в кількості 146 штук
відповідач-1 не може підтверджувати
актом інвентаризації від 28.02.2012р.,
згідно з яким за результатами
інвентаризації комісією з її
проведення було виявлено вказані плити
на території підприємства, а саме за
адресою: АДРЕСА_1, а оскільки плити були
невраховані, то були оприбутковані
комісією для подальшої реалізації.

Крім того, у позовній заяві та
апеляційній скарзі визначено, що саме
плити, які є предметом договору - ЗБІ,
б/в у кількості 140 штук є покриттям
дороги довжиною 300 метрів та шириною 6
метрів, яка прилегла до об'єкту
нерухомості за адресою: АДРЕСА_1.
Натомість, як вбачається з акту
інвентаризації від 28.02.2012р. Державного
підприємства виробниче об'єднання
"Луганський верстатобудівний завод",
обліковані плити ЗБІ розміром 2 на 6 м в
кількості 146 штук, які за висновком
комісії можуть бути використані у
якості покриття дороги, плити не
відповідають технічним умовам, так як в
них виникли тріщини, наколи, вибоїни,
випробування комісія не проводила.

За приписами статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивач в порушення зазначеної норми
права не довів, що саме плити ЗБІ
розміром 2 на 6 м в кількості 146 штук, які
обліковуються відповідачем, є
покриттям дороги, та що саме вони є
предметом договору купівлі-продажу.

Статтею 202 Цивільного кодексу України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 1 статті 215
Цивільного Кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, зокрема:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу
України передбачено, що недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до абзацу 1 пп.2.10 п.2
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" передбачено, що якщо чинне
законодавство прямо не визначає кола
осіб, які можуть бути позивачами у
справах, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, господарському
суду для вирішення питання про
прийняття позовної заяви слід
керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК.
Отже, крім учасників правочину (сторін
за договором), а в передбачених законом
випадках - прокурора, державних та
інших органів позивачем у справі може
бути будь-яке підприємство, установа,
організація, а також фізична особа, чиї
права та охоронювані законом інтереси
порушує цей правочин.

Згідно з абзацем 5 п.5 постанови пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 №9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" передбачено, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Колегія суддів вважає, що оспорюваний
правочин не порушує права та законні
інтереси Управління комунальним
майном Луганської міської ради, у
зв'язку з тим, що плити ЗБІ, б/в у
кількості 140 штук не є об'єктами
нерухомості, тому позивач не наділений
правом звернення до суду з позовом про
визнання договору купівлі-продажу № 87
від 19.11.2013 недійсним.

Крім того, не довів в установленому
порядку, що предмет оспорюваного
договору не є власністю відповідача-1.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків викладених у
рішенні суду першої інстанції.

У зв'язку з вищевикладеним, апеляційний
господарський суд вважає, що судом
першої інстанції повно, всебічно і
об'єктивно з'ясовано обставини справи,
винесено рішення у відповідності до
норм матеріального і процесуального
права, тому апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення
господарського суду Луганської
області від 17.04.2014р. у справі №913/506/14
(15пд/913/506/14) підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги
покладаються на заявника.

Керуючись статями 49, 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Донецький апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5, м.Київ на
рішення господарського суду
Луганської області від 17.04.2014р. у справі
№913/506/14 (15пд/913/506/14) залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Луганської області від 17.04.2014р. у справі
№913/506/14 (15пд/913/506/14) - залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів з набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

Головуючий
Н.В. Ломовцева

Судді:
Н.М.Принцевська

О.А. Скакун

Надруковано 8 прим.:

1. Позивачу;

2,3. Відповідачам;

4,5 третім особам;

6. У справу;

7. ДАГС;

8. ГСЛО