м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/8040/14 01.07.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сінтезпродсервіс»

До Державної пенітенціарної
служби України

Про визнання відсутності
права

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Верба О.С. - по дов. №
1/4-812-Лс/2-14 від 08.02.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Сінтезпродсервіс» про визнання
відсутності права у Державної
пенітенціарної служби України на
застосування штрафних санкцій,
передбачених п.п. 7.2, 7.3. договору № К-3
від 12.02.2014 щодо постачання товару від
11.04.2014 до Курязької виховної колонії ім.
А.С.Макаренка Управління державної
пенітенціарної служби України в
Харківській області.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.05.2014 порушено провадження у
справі № 910/8040/14 та призначено справу до
розгляду на 27.05.2014.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/8040/14 від 27.05.2014, у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представників сторін та невиконанням
сторонами вимог ухвали про порушення
провадження у справі від 05.05.2014, розгляд
справи був відкладений на 10.06.2014.

Розпорядженням Заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
10.06.2014 справу № 910/8040/14 передано на
розгляд судді Трофименко Т.Ю., в зв'язку
перебуванням судді Сівакової В.В. у
відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.06.2014 (суддя Трофименко Т.Ю.)
сраву призначено до розгляду на 01.07.2014.

Розпорядженням Заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
01.07.2014 справу № 910/8040/14 справу передано
для розгляду судді Сіваковій В.В., у
зв'язку з виходом з відпустки.

Позивач в судове засідання 01.07.2014 не
з'явився, вимог ухвали про порушення
провадження у справі від 05.05.2014 та ухвал
від 27.05.2014, від 10.06.2014 не виконав.

Позивач належним чином повідомлений
про призначення справи до розгляду в
засіданні господарського суду, про час
і місце його проведення, оскільки

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
(п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала направляється за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України ухвали
суду було надіслано відповідачу
рекомендованою кореспонденцією з
повідомленням про вручення на адреси,
що зазначені в позовній заяві, а саме :
м. Донецьк, вул. Ходаковського, 5 та м.
Донецьк, вул. Артема, 74, яка згідно
довідки з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України є
місцезнаходженням позивача.

Стаття 64 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює, що у разі відсутності
сторін за адресою місцезнаходження, що
зазначена в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців ухвала про порушення
провадження у справі вважається
врученою їм належним чином.

Про поважні причини неявки в судове
засідання повноважного представника
позивача суд не повідомлений.
Клопотань про відкладення розгляду
справи від позивача не надходило.

Відповідач у поданому 27.06.2014 до відділу
діловодства суду відзиві просить
провадження у справі припинити на
підставі п. 2 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України
посилаючись на те, що 05.06.2014
Господарським судом міста Києва
прийнято рішення у справі № 910/8239/14,
спір у якій є аналогічним з позовом у
даній справі.

Суд розглянувши клопотання
відповідача про припинення
провадження у справі відмовляє в його
задоволенні з огляду на наступне

Стаття 80 Господарського
процесуального кодексу України
містить вичерпний перелік підстав з
яких господарський суд припиняє
провадження у справі.

Припинення провадження у справі - це
форма завершення справи, яке зумовлене
передбаченими законом обставинами, які
повністю відкидають можливість
судочинства.

Пункт 2 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює, що господарський суд
припиняє провадження у справі, якщо є
рішення господарського суду або іншого
органу, який в межах своєї компетенції
вирішив господарський спір між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав.

З наданої відповідачем копії рішення
Господарського суду міста Києва від
05.06.2014 у справі № 910/8239/14 вбачається, що
предметом спору у справі № 910/8239/14 за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сінтезпродсервіс»
до Державної пенітенціарної служби
України є визнання відсутності права
на застосування штрафних санкцій,
передбачених п.п. 7.1., 7.3. за договором №
К-3 від 12.02.2014 щодо постачання товару від
18.04.2014 до Одеського слідчого ізолятору
Управління Державної пенітенціарної
служби України в Одеській області.

Отже, предмет спору у справі № 910/8239/14
хоча і виник між тими ж сторонами, проте
є іншим ніж у даній справі, оскільки
стосується застосування штрафних
санкцій за іншу поставку товару до
іншої особи.

Відповідач в судовому засіданні 01.07.2014
проти задоволення позовних вимог
заперечував повністю.

Суд приходить до висновку, що наявних в
матеріалах справи документів
достатньо для вирішення справи по суті
без участі представника позивача.

В судовому засіданні 01.07.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
відповідача, Господарський суд міста
Києва

ВСТАНОВИВ:

12.02.2014 між Державною пенітенціарною
службою України (покупець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сінтезпродсервіс»
(продавець) було укладено договір № К-3
(далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору продавець
зобов'язується у 2014 році продати і
відвантажити м'ясо свійської птиці,
заморожене (м'ясо курей патраних 1
категорії заморожене) (далі - товар) в
обсязі, асортименті і терміни згідно з
рознарядками покупця відповідно до
його потреби, а покупець - забезпечити
приймання та оплату товару за цінами
згідно специфікації: товар у кількості
4 600 тонн загальною вартістю 66 700 000,00 грн.

Відповідно до пункту 2.1. договору
продавець повинен поставити покупцю
товар, якість якого відповідає вимогам
ДСТУ 3143-95 (до 01.07.2014) або ТУ; ДСТУ 3143:2013 (з
01.07.2014) або ТУ, умовам цього договору і
бути підтверджена ветеринарним
свідоцтвом (оригінал) та якісним
посвідченням (оригінал).

Пунктом 5.3. договору передбачено, що
покупець видає рознарядки (зразок
рознарядки - додаток № 1 до договору)
продавцю на поставку товару. Поставка
товару продавцем здійснюється згідно з
рознарядками протягом тридцяти
календарних днів з дати видачі
рознарядки покупцем. При відсутності
рознарядки покупця поставка не
проводиться.

07.03.2014 Державною пенітенціарною
службою України була видана рознарядка
№ 2 до договору на поставку м'яса курей
патраних 1 категорії замороженого ТОВ
«Сінтезпродсервіс» підрозділам
Державної пенітенціарної служби
України.

Відповідно до пункту 2.3. договору
приймання товару за кількістю та
якістю здійснюється згідно з вимогами
Інструкції про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення і товарів народного
споживання за кількістю (затверджена
постановою Державного арбітражу при
Раді Міністрів СРСР № П-6 від 15.06.65р.) та
Інструкції про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення і товарів народного
споживання за якістю (затверджена
постановою Державного арбітражу при
Раді Міністрів СРСР № П-7 від 25.04.66р.).
Приймання товару здійснюється при
наявності на кожну відвантажену партію
ветеринарного свідоцтва (оригінал),
якісного посвідчення (оригінал).

На виконання вищезазначеної
рознарядки позивач здійснив
постачання до Курязької виховної
колонії ім. А.С.Макаренка Управління
державної пенітенціарної служби
України в Харківській області м'ясо
курей патраних 1-ої категорії
замороженого в кількості 0,600 тонни.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що у
разі, якщо товар, поставлений
продавцем, є неякісним і не відповідає
вимогам ДСТУ 3143-95 (до 01.07.2014) або ТУ; ДСТУ
3143:2013 (з 01.07.2014) або ТУ, або на партію
товару відсутні передбачені договором
документи, які підтверджують якість
товару, або не додержана вимога щодо
залишкового терміну зберігання
(використання) товару (п. 2.2.), покупець
не приймає та не оплачує товар, а
продавець за свій рахунок здійснює
протягом 5 (п'яти) діб до поставку
товару, що відповідає вимогам договору.

Під час приймання вищевказаної партії
товару комісією з боку одержувача був
складений акт № 1/14 про неприймання
продовольства (м'ясо курей патраних 1-ої
категорії замороженого) від 11.04.2014.

Спір виник в зв'язку з тим, що на думку
позивача відповідач неправомірно
прийняв рішення про відмову позивачу у
прийнятті товару за якісними
показниками, а тому порушення
договірних відносин з боку відповідача
має наслідком визнання відсутності
права на притягнення до
відповідальності позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно з п. 1 ст. 183 Господарського
кодексу України договори за державним
замовленням укладаються між
визначеними законом суб'єктами
господарювання - виконавцями
державного замовлення та державними
замовниками, що уповноважені від імені
держави укладати договори (державні
контракти), в яких визначаються
господарські зобов'язання сторін та
регулюються відносини замовника з
виконавцем щодо виконання державного
замовлення.

Відповідно до п. 6.3. договору продавець
зобов'язаний:

6.3.1. забезпечити поставку товару у
строк, встановлений цим договором;

6.3.2. забезпечити поставку товару,
якість якого відповідає умовам,
установленим розділом 2 цього договору;

6.3.3. забезпечити поставку товару
згідно з рознарядками покупця.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 7.1. договору у разі
невиконання або неналежного виконання
своїх зобов'язань за договором сторони
несуть відповідальність, передбачену
законами України та цим договором.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу
України визначає що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено що, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу
України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері
господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пункт 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України визначає, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 231 Господарського
кодексу України передбачено, що у разі
якщо порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання, що
належить до державного сектора
економіки, або порушення пов'язане з
виконанням державного контракту, або
виконання зобов'язання фінансується за
рахунок Державного бюджету України чи
за рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо
якості (комплектності) товарів (робіт,
послуг) стягується штраф у розмірі
двадцяти відсотків вартості неякісних
(некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання
зобов'язання стягується пеня у розмірі
0,1 відсотка вартості товарів (робіт,
послуг), з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення,
а за прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з ч. 2 п. 2 ст. 551 Цивільного
кодексу України розмір неустойки,
встановлений законом, може бути
збільшений у договорі.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у
випадку порушення термінів поставки
товару, зазначених у п.п. 2.4., 5.1., 5.3.
договору, продавець сплачує покупцю
пеню, яка обраховується із вартості
непоставленого в строк товару в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня, за
кожний день затримки.

Згідно з п. 7.3. договору у випадку
недопоставки товару в обсязі
передбаченому договором продавець
сплачує покупцю штраф у розмірі 10%
вартості непоставленого товару.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Отже, розподіл тягаря доказування
визначається предметом спору. За
загальним правилом обов'язок (тягар)
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Належність доказів - спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. При цьому питання
про належність доказів остаточно
вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Позивачем належними засобами
доказування не доведено порушення прав
позивача з боку відповідача щодо
вчинення дій про застосування штрафних
санкцій до позивача за несвоєчасну
поставку товару або за недопоставку
товару.

Частина 1 ст. 15 Цивільного кодексу
України визначає, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернулася до
господарського суду з позовними
вимогами про визнання відсутності
права.

Зважаючи на вищевказане, позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сінтезпродсервіс» є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 03.07.2014.

Суддя
В.В.Сівакова