ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24.06.2014
Справа № 905/3160/14

Суддя господарського суду
Донецької області Макарова Ю.В., при
секретарі судового засідання Гречух
В.М., розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовною заявою: Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Зернотрейд», м. Волноваха

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтер-Експорт»,
м.Донецьк,

про: стягнення 90447грн.45коп.

за участю уповноважених представників:

від Позивача: Хрипунова І.В.
(довіреність від 18.06.2014р.);

від Відповідача: не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Зернотрейд», м.
Волноваха (далі - позивач), звернувся до
господарського суду Донецької області
з позовною заявою до відповідача,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтер-Експорт»,
м.Донецьк, про стягнення суми основного
боргу у розмірі 87653грн.00коп., пені у
розмірі 2794грн.45коп., що разом становить
90447грн.45коп.

В позовній заяві позивач посилається
на неналежне виконання відповідачем
своїх зобов'язань за договором
транспортного експедирування №102113 від
21.10.2013р. щодо своєчасної та повної
оплати отриманих послуг.

Ухвалою суду від 12.05.2014р. провадження у
справі було порушено та призначено до
розгляду на 29.05.2014р.

У зв'язку з неявкою представників
сторін до судового засідання 29.05.2014р., а
також через невиконання сторонами
вимог ухвали суду від 12.05.2014р., розгляд
справи було відкладено на 24.06.2014р.

Представник позивача в призначене на
24.06.2014р. судове засідання з'явився,
позовні вимоги підтримав, під час
судового засідання повідомив, що
замовлення на перевезення вантажу
здійснювалося відповідачем усно
засобами телефонного зв'язку. При цьому
представник позивача наполягав на
тому, що спірні правовідносини між
сторонами виникли саме на підставі
договору №102113 від 21.10.2013р.

23.06.2014р. позивач надав через канцелярію
суду письмові пояснення, відповідно до
яких просить суд стягнути з
відповідача сплачену позивачем суму
судового збору у розмірі 1827грн. 00коп.,
повідомив, що оригінали
товарно-транспортної накладної, акт
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
рахунки-фактури були направлені на
адресу відповідача кур'єром -
працівником позивача ОСОБА_2, які
відповідач ОСОБА_3 отримав в день
складання рахунку, в якості доказів
позивач просив допитати вказаних осіб.

Клопотання позивача в частині
отримання пояснень від осіб ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 суд залишив без задоволення
через недоцільність.

Представник відповідача в судове
засідання призначене на 24.06.2014р. знов не
з'явився, вимоги ухвали суду від 29.05.2014р.
не виконав, в тому числі не надав суду
правової позиції по суті спору,
правами, передбаченими ст. 22 ГПК
України не скористався. Факт
обізнаності відповідача про час та
дату судових засідань підтверджується
поштовими повідомленнями, що містяться
в матеріалах справи, що унеможливлює
порушення його процесуальних прав як
сторони.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Оскільки
явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору. Статтею 77
ГПК України передбачено, що
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні. Відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Відсутність представників відповідача
в судовому засіданні не може
перешкоджати здійсненню судом
правосуддя в установлені законом
строки. В матеріалах справи відсутні
докази неможливості розгляду справи
без участі представника відповідача.

Про необхідність витребування від
сторін будь-яких інших доказів, без
яких неможливо розглянути дану справу,
до суду не заявлялося.

Представник позивача під час судового
засідання 24.06.2014р. повідомив про
відсутність будь-яких додаткових
доказів в обґрунтування власної
позиції по суті спору.

З врахуванням вищенаведеного, суд
визнав за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України
складено протокол судового засідання.

Вислухавши під час судового засідання
представника позивача, дослідивши
матеріали справи та оцінивши надані
суду докази в порядку ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, суд ВСТАНОВИВ:

21.10.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Інтер-Експорт»,
(клієнт) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Зернотрейд»
(експедитор) був укладений договір про
надання транспортного експедирування
№102113 (далі - договір), згідно із п.1.1
якого експедитор, який діє за
дорученням клієнта, зобов'язаний від
свого імені або від імені клієнта за
оплату та за рахунок клієнта виконати
та/або організувати виконання
визначених цим договором послуг (п.1.1
договору).

Згідно з п. 1.3 договору, кількість та вид
вантажу, маршрут, вантажовідправники
та вантажоотримувачі, графік подачі
автотранспорту та суми оплати
узгоджуються сторонами перед кожним
конкретним перевезенням та вказуються
у замовленнях.

Відповідно до п. 2.1.1 договору, клієнт
зобов'язаний надати замовлення на
перевезення вантажу експедитору не
пізніше доби від дня відправлення, в
якому буде зазначено: найменування
пунктів відправлення та призначення,
кількість вантажів та час подачі
автомашин під завантаження. Надання
замовлень можливе факсом, електронною
поштою, телефоном з подальшим
підтвердженням у письмовому
замовленні.

Зокрема, у п. 2.1.8 сторони передбачили
обов'язок клієнта здійснювати оплату
рахунку протягом 3-х банківських днів з
моменту надання їх експедитором.

Відповідно до п. 2.2.5 передбачено,
надання клієнту за факсовим,
електронним зв'язком з подальшою
відправкою оригіналів, після виконання
послуг транспортного експедирування
рахунок на оплату, акт про надані
послуги, податкову накладну,
товарно-транспортну накладну з
відміткою вантажовідправника, а у
випадках необхідності, документи, які
підтверджують витрати експедитора.

З урахуванням п. 3.1 договору, розрахунок
між експедитором та клієнтом
здійснюється в національній валюті
України. Оплата здійснюється шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок експедитора з
урахуванням ПДВ, на підставі
документів, зазначених у п. 2.2.5.
Розрахунок здійснюється по факту
вивантаження автотранспорту,
відповідно виставлених рахунків.

Вартість конкретного перевезення
(групи однотипних перевезень)
узгоджуються додатково перед кожним
перевезенням (групою однотипних
перевезень) та зазначається у кожному
замовленні на переміщення вантажу.
Вартість включає в себе винагороду
експедитора. Замовлення підписується
обома сторонами та є невід'ємною
частино договору, ( п.3.3 договору).

У п. 3.7 договору сторонами погоджено, що
кінцеві розрахунки здійснюються
клієнтом на підставі рахунків-фактур
виставлених експедитором, протягом 3-х
банківських днів. Підставою для
виписки рахунку-фактури є
товарно-транспортні накладні.

За умовами п. 6.5 договору, договір
вступає в силу з моменту його
підписання та діє до повного виконання
зобов'язань.

До позову позивачем додані засвідчені
копії Додаткових угод №1 від 21.10.2013р., №2
від 22.10.2013р., №3 від 08.11.2013р., №4 від
18.11.2013р., №5 від 25.11.2013р. до договору №102113
від 21.10.2013р., в яких обумовлено маршрут
перевезення товару (соняшник) та
вартість перевезення за 1 тону. Разом з
цим, суд дослідивши під час судового
засідання 24.06.2014р. оригінали вказаних
додаткових угод, встановив, що вони не
містять підпису директора ТОВ
«Інтер-Експорт» та скріплені лише з
боку ТОВ «Зернотрейд» підписом
директора та печаткою. Таким чином,
вказані додаткові угоди не можуть бути
розцінені судом як невід'ємна частина
договору №102113 від 21.10.2013р. у розумінні
п. 6.3. договору, оскільки угоди не
узгоджені сторонами у двосторонньому
порядку.

В позовній заяві позивач посилається
на те, що за договором №102113 від 21.10.2013р.
надав відповідачу послуги з
транспортного експедирування у період
жовтень - грудень 2013 рік, але у
відповідача перед позивачем виникла
заборгованість у розмірі 87653грн.00коп.,
яка і заявлена до стягнення.

Позивач звернувся до відповідача з
претензією від 17.02.2014р. № 142 про сплату
суми заборгованості в розмірі
87653грн.00коп, про отримання якої 03.05.2014р.
свідчить підпис представника
відповідача на поштовому повідомленні
про вручення поштового відправлення.

Також в матеріалах справи наявні
докази направлення відповідачу 17.06.2014р.
рекомендованим листом з описом
вкладення вимоги №208 від 16.06.2014р. про
сплату заборгованості.

Оскільки заборгованість у розмірі
87653грн.00коп. відповідачем не була
сплачена, вказана обставина призвела
до звернення з позовом до суду за
захистом порушеного права.

Виходячи з принципу повного,
всебічного та об'єктивного розгляду
всіх обставин справи, суд дійшов
наступних висновків:

Враховуючи статус сторін та характер
правовідносин між ними, останні
(правовідносини) регулюються
насамперед відповідними положеннями
Господарського і Цивільного кодексів
України та умовами укладеного між ними
договору.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають зокрема
з договорів. Аналогічні положення
встановлені і в ст.ст. 173-175
Господарського кодексу України.

Предметом позову є стягнення суми
боргу в розмірі 87653грн.00коп. та пені в
сумі 2794грн.45коп., всього 90447грн.45коп.
Підставою позову є договір № 102113 від
21.10.2013р. про надання транспортного
експедирування.

Договір №102113 від 21.10.2013р. є підставою
для виникнення у його сторін прав і
обов'язків, визначених ним та за своїм
змістом та правовою природою є
договором транспортного
експедирування, який підпадає під
правове регулювання норм ст. 929
Цивільного кодексу України.

Зазначений договір укладено між
двома сторонами (експедитором та
клієнтом) у письмовій формі, підписаний
сторонами та скріплений печатками
(частина 1 статті 181 ГК України), як
випливає із його умов ТОВ «Зернотрейд»,
м. Волноваха (позивач у справі) є
експедитором, а ТОВ «Інтер-Експорт»,
м.Донецьк (відповідач у справі) є
клієнтом.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного
кодексу України за договором
транспортного експедирування одна
сторона (експедитор) зобов'язується за
плату і за рахунок другої сторони
(клієнта) виконати або організувати
виконання визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.
Договором транспортного
експедирування може бути встановлено
обов'язок експедитора організувати
перевезення вантажу транспортом і за
маршрутом, вибраним експедитором або
клієнтом, зобов'язання експедитора
укласти від свого імені або від імені
клієнта договір перевезення вантажу,
забезпечити відправку і одержання
вантажу, а також інші зобов'язання,
пов'язані з перевезенням.

У відповідності до ст. 931 Цивільного
кодексу України розмір плати
експедиторові встановлюється
договором транспортного
експедирування, якщо інше не
встановлено законом. Якщо розмір плати
не встановлений, клієнт повинен
виплатити експедитору розумну плату.

Таким чином, на підставі укладеного між
сторонами договору №102113 від 21.10.2013р.
позивач зобов'язується за плату і за
рахунок відповідача виконати та/або
організувати виконання визначених
договором транспортно-експедиторських
послуг, а відповідач зобов'язується
оплатити надані позивачем послуги.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 цього ж Кодексу
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідно до актів здачі-прийняття
робіт (надання послуг): №798 від 30.10.2013р.
на суму 3015грн., №820 від 31.10.2013р. на суму
9524грн.10коп., №912 від 25.11.2013р. на суму
6984грн., №998 від 30.11.2013р. на суму
21587грн.60коп., №1007 від 30.11.2013р. на суму
6393грн., №1037 від 30.11.2013р. на суму
2055грн.30коп., №1070 від 10.12.2013р. на суму
31616грн., №1098 від 12.12.2013р. на суму 6478грн.
відповідач отримав від позивача
послуги з перевезення соняшнику на
загальну суму 87653грн.00коп.
Вищезазначені акти скріплені
печатками сторін без будь-яких
заперечень. Зокрема, у актах
відображено, що сторони претензій одна
до одної не мають.

Як вже зазначалось вище, умовами п.3.3
договору №102113 від 21.10.2013р. передбачено,
що вартість конкретного перевезення
(групи однотипних перевезень)
узгоджуються додатково перед кожним
перевезенням (групою однотипних
перевезень) та зазначається у кожному
замовленні на переміщення вантажу.
Вартість включає в себе винагороду
експедитора. Замовлення підписується
обома сторонами та є невід'ємною
частино договору.

В матеріалах справи відсутні оформлені
єдиним документом заявки до вказаного
договору. За поясненнями представника
позивача, які надані під час судового
засідання 24.06.2014р., замовлення на
перевезення вантажу здійснювалося
відповідачем усно засобами
телефонного зв'язку, право на що
обумовлено п. 2.1.1. договору. При цьому
представник позивача наполягав на
тому, що спірні правовідносини між
сторонами виникли саме на підставі
договору №102113 від 21.10.2013р.

Суд приймає до уваги, що наявні в
матеріалах справи акти здачі-прийняття
робіт (надання послуг) містять
посилання у якості підстави здійснення
послуг на договір №102113 від 21.10.2013р.,
акти підписані та скріплені печатками
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Зернотрейд» та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтер-Експорт» без
будь-яких заперечень, доказів
існування між сторонами іншого
договору матеріали справи не містять,
факт отримання спірних послуг саме на
підставі договору №№102113 від 21.10.2013р. не
спростований відповідачем.

Виходячи з вищевикладеного, незважаючи
на те, що в матеріалах справи відсутні
оформлені єдиним документом заявки до
договору №102113 від 21.10.2013р., в матеріалах
справи є підписані обома сторонами
акти здачі-прийняття робіт (надання
послуг), які містять вартість послуг, що
свідчить про те, що сторони узгодили
всі істотні умови надання послуг з
автоперевезення.

Господарський суд приймає до уваги, що
замовником при отриманні послуг не
подавалося жодних заперечень відносно
виконання виконавцем прийнятих за
договором зобов'язань.

Оскільки суду не надано доказів
незгоди відповідача щодо належності
виконання позивачем прийнятих на себе
згідно договору зобов'язань,
враховуючи підписання актів
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
без жодних заперечень, суд дійшов
висновку, що свої зобов'язання позивач
виконав у відповідності з умовами
договору № 102113 від 21.10.2011р.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (сплатити гроші), а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають зокрема з договору або
іншого правочину.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193
Господарського кодексу України та ст.
525 Цивільного кодексу України
встановлюють загальне правило щодо
заборони односторонньої відмови від
зобов'язання або односторонньої зміни
його умов, що кореспондується із
вимогами ст. 629 Цивільного кодексу
України щодо обов'язковості договору
для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як вже зазначалося, за умовами п. 3.1
договору розрахунок між експедитором
та клієнтом здійснюється в
національній валюті України. Оплата
здійснюється шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок експедитора з урахуванням ПДВ,
на підставі документів, зазначених у п.
2.2.5. Розрахунок здійснюється по факту
вивантаження автотранспорту,
відповідно виставлених рахунків.

В матеріалах справи наявні
рахунки-фактури, податкові накладні,
товарно-транспортні накладні до
кожного спірного акту здачі-прийняття
робіт (надання послуг).

Як обумовлено у п. 3.7 договору, кінцеві
розрахунки здійснюються клієнтом на
підставі рахунків-фактур виставлених
експедитором, протягом 3-х банківських
днів. Підставою для виписки
рахунку-фактури є товарно-транспортні
накладні.

Умовами п. 2.1.8 договору сторони
визначили обов'язок клієнта
здійснювати оплату рахунку протягом 3-х
банківських днів з моменту надання їх
експедитором.

Відповідно до постанови Національного
банку України "Про затвердження
Положення про порядок здійснення
уповноваженими банками операцій за
документарними акредитивами в
розрахунках за зовнішньоекономічними
операціями" №514 від 03.12.2003р.,
банківський день це робочий день банку
в тому місці, в якому повинна
виконуватися дія, передбачена
Уніфікованими правилами та звичаями
для документарних акредитивів або
іншими міжнародними документами,
затвердженими Міжнародною
торговельною палатою.

Отже, під банківським днем слід
розуміти день, коли банківська система
України дозволяє перераховування
коштів.

Належних та допустимих доказів в
порядку ст.ст. 33-36 ГПК України отримання
рахунків відповідачем в день їх
складання, як стверджує позивач,
матеріали справи не містять.

Разом з цим, в матеріалах справи наявні
докази направлення 17.06.2014р.
рекомендованим листом з описом
вкладення на адресу відповідача
рахунків на оплату послуг за кожним
спірним актом разом з вимогою №208 від
16.06.2014р.

Позивач у позові стверджує, що послуги
за спірними актами залишилися повністю
неоплаченими відповідачем у
загальному розмірі 87653грн.00коп.

Як вбачається з наданого суду
двостороннього акту
звірки-взаєморозрахунків між
сторонами за період 4 квартал 2013р.,
заборгованість відповідача перед
позивачем станом на 31.12.2013р. складає
суму у розмірі 87653грн.00коп., яка і
заявлена позивачем до стягнення.

Відповідно до наявної в матеріалах
справи довідки №344 від 18.06.2014р. за
підписом директора ТОВ «Зернотрейд»,
станом на 18.06.2014р. борг відповідача
перед позивачем складає 87653грн.00коп.

Враховуючи викладені обставини, а
також те, що факт отримання послуг
відповідачем підтверджується
матеріалами справи, докази погашення
боргу в сумі 87653грн.00коп. суду не
представлені, заявлений розмір боргу
не спростований відповідачем, позовні
вимоги в частині стягнення суми
основного боргу у розмірі 87653грн.00коп.
підлягають задоволенню.

Посилаючись на несвоєчасне виконання
грошового зобов'язання відповідачем
щодо своєчасної оплати отриманих від
позивача послуг, позивач на підставі п.
4.1 договору просить суд також стягнути
з відповідача пеню у сумі 2794грн.45коп.

Як вбачається з викладеного у
позові розрахунку, позивач нараховує
пеню наступним чином: за актом №798 від
30.11.2013р. за період з 02.11.2013р. по 05.03.2014р.;
за актом №820 від 31.10.2013р. за період з
03.11.2013р. по 05.03.2014р.; за актом №912 від
25.11.2013р. за період з 28.11.2013р. по 05.03.2014р.;
за актом №998 від 30.11.2013р. за період з
03.12.2013р. по 05.03.2014р.; за актом №1007 від
30.11.2013р. за період з 03.12.2013р. по 05.03.2014р.;
за актом №1037 від 30.11.2013р. за період з
03.12.2013р. по 05.03.2014р.; за актом №1070 від
10.12.2013р. за період з 13.12.2013р. по 05.03.2014р.;
за актом №1098 від 12.12.2013р. за період з
16.12.2013р. по 05.03.2014р.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Під неустойкою (штрафом, пенею)
відповідно до ст. 549 цього Кодексу
розуміється грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Неустойка є одним із видів
забезпечення виконання зобов'язання
(ст. 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу
України та ст. 230 Господарського
кодексу України виконання зобов'язань
може забезпечуватися в т.ч. неустойкою.

З огляду на встановлений ст.ст. 6, 627
Цивільного кодексу України принцип
свободи договору, сторони при
укладанні договору вправі
встановлювати міру відповідальності
за порушення умов договору на власний
розсуд.

Так, у п. 4.1 договору сторони
передбачили, що за несвоєчасну оплату
клієнтом наданих експедитором послуг,
клієнт оплачує пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми, зазначеної у виставленому
рахунку-фактурі за кожен день
прострочення, але не більше 10% від
загальної вартості наданих послуг.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Приймаючи до уваги умови п.2.1.8 та п.3.7
договору щодо строків оплати,
враховуючи, що в матеріалах справи
наявні докази направлення на адресу
відповідача рахунків на оплату спірних
послуг лише 17.06.2014р. разом з вимогою №208
від 16.06.2014р., станом на 05.03.2014р. (обраний
позивачем кінцевий строк нарахування
пені за кожним спірним актом)

прострочення виконання грошового
зобов'язання з оплати спірних послуг у
відповідача перед позивачем ще не
настало, а отже і відсутні правові
підстави для нарахування штрафних
санкцій за неналежне виконання
відповідачем взятих на себе грошових
зобов'язань з оплати послуг у визначені
позивачем у позові періоди.

Таким чином, дослідивши наявний в
матеріалах справи розрахунок пені за
кожним спірним актом здачі-прийняття
робіт (наданих послуг), суд дійшов
висновку, розрахунок пені не є
обґрунтованим, у зв'язку з чим вимоги в
частині стягнення пені в розмірі
2794грн.45коп. задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на відповідача
пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 509, 526, 530, 546, 548, 612, 625,629, 929, 931
Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 232
Господарського кодексу України, ст.ст.
33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Зернотрейд», м.
Волноваха до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтер-Експорт»,
м.Донецьк, про стягнення суми
основного боргу у розмірі 87653грн.00коп.
та пені у розмірі 2794грн.45коп.-
задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтер-Експорт» (83049,
вул. Лебединського, 7-Б; поштова адреса:
83007, м. Донецьк, вул. Пушилівська роща, 5а
код ЄДРПОУ 3669422, ІНН 42, р/р 980 в
ПАТ «УКРБІЗНЕСБАНК» МФО 334969) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Зернотрейд» (85700,
обл. Донецька, м. Волноваха, вул.
Шевцової, 11а, р/р в ДОД ПАТ
«Райффайзен банк Аваль», МФО 335076, , ІНН 39) суму основного
боргу в розмірі 87653грн.00коп., судовий
збір у розмірі 1770грн.55коп.

У задоволенні позовних вимог в частині
стягнення пені у розмірі 2794грн. 45коп. -
відмовити.

Видати наказ після набрання рішення
законної сили.

У судовому засіданні 24.06.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано, а у разі подання апеляційної
скарги - після розгляду справи
апеляційним господарським судом, якщо
рішення не буде скасовано.

Повний текст
рішення складено та підписано 01.07.2014р.

Суддя
Ю.В. Макарова