ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2014 р.Справа № 922/1782/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом ПП ОСОБА_3, м. Харків до
Публічне АТ "Харківський
електротехнічний завод
"УКРЕЛЕКТРОМАШ", м. Харків, 3-я особа ,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю в
Харківскій області. про визнання права
власності за участю представників
сторін:

Представник позивача - ОСОБА_2, дов. від
24.05.2014р.;

Представник відповідача - не з"явився;

Третя особа - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець
ОСОБА_3, м. Харків, звернулась до
господарського суду з позовом до
відповідача - ПАТ "Харківський
електротехнічний завод
"Укрелектромаш", м. Харків, в якому
просить суд:

-визнати за позивачем право власності
на приміщення №№ 19, 31, 32, 33, загальною
площею 87,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1
(перший поверх гуртожитку ПАТ
"Харківський електротехнічний завод
"Укрелектромаш");

-зобов"язати Відділ Державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно Реєстраційної служби
Харківського міського управління
юстиції зареєструвати за позивачем
право власності на приміщення №№ 19, 31,
32, 33, загальною площею 87,4 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1 (перший поверх
гуртожитку ПАТ "Харківський
електротехнічний завод
"Укрелектромаш").

Ухвалою господарського суду від
12.05.2014р. залучено до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Інспекцію
державного архітектурно-будівельного
контролю в Харківскій області.

Ухвалами господарського суду від
26.05.2014р., 02.06.2014р. розгляд справи
відкладався, з метою надання сторонами
додаткових доказів по справі.

У призначеному судовому засіданні
10.06.2014р. представник позивача позов
підтримав, наполягав на його
задоволенні.

Представник відповідача та третьої
особи в судове засідання 10.06.2014р. не
з"явились, про причину неявки суд не
повідомили. Матеріали справи містять
докази належного повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи.

Представником Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Харківській області, через канцелярію
суду, надано відзив по справі (вх. № 19331),
який судом долучено до матеріалів
справи.

Представник позивача, присутній в
судовому засіданні 10.06.2014р. пояснив, що
ним надані всі необхідні для розгляду
справи письмові докази та вважає за
можливе розглянути справу по суті в
даному судовому за наявним в справі
доказами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
ратифікованою Верховною Радою України
( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР
), кожній особі гарантовано право на
справедливий і відкритий розгляд при
визначенні її громадських прав і
обов'язків впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
представників сторін, судом
встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи,
відповідно до Реєстраційного
посвідчення на об"єкти нерухомого
майна, які належать юридичним особам
від 03.11.2000р., наданого до господарського
суду КП "Харківське міське бюро
технічної інвентаризації", житловий
будинок (гуртожиток) літ. "А-9", загальною
площею 8694,3 кв.м. , розташований в м.
Харкові по вул. Сергіївській, 8,
зареєстрований за акціонерним
товариством "Укрелектромаш" на праві
приватної власності, на підставі
Закону України "Про власність" від
07.02.1991р., довідки про балансову
належність від 26.10.2000р. № 19-34/706, та
записано в реєстрову книгу за
реєстровим номером №2717.

Відповідно до матеріалів справи,
10.08.2001р. між Відкритим акціонерним
товариством "Укрелектромаш"
(відповідач, орендодавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 (позивач,
орендар) укладено договір оренди
приміщення з правом викупу № 34/82,
відповідно до п.1 якого орендодавець
передає, а орендар бере в тимчасове
володіння приміщення першого поверху
(гуртожиток), розташоване за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1.4. договору, вартість
об"єкта складає 15351,27 грн.

Згідно з п. 4.1. договору, розмір орендної
плати складає 718,74 грн. на місяць.

Відповідно до п. 6.4. договору, після
виплати орендарем через орендну плату
вартості основних фондів, переданих
йому орендарем, згідно з цим договором,
основні фонди (в міру виплати окремих з
них) переходять у власність орендаря.

Відповідно до акту приймання-передачі,
підписаного сторонами 01.09.2001р., ФОП
ОСОБА_5 прийняла в оренду приміщення
першого поверху (гуртожиток),
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до наявних в матеріалах
справи квитанцій до прибуткового
касового ордеру, позивач сплатив в
повному обсязі через орендну плату
вартість основних фондів, переданих
позивачу за договором оренди від
10.08.2001р.

Натомість, відповідач, в порушення п. 6.4.
договору оренди від 10.08.2001р. акт
приймання-передачі спірного
нерухомого майна у власність не
підписав, що і стало підставоюдля
звернення позивача з відповідним
позовом до господарського суду
Харківської області.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

Цивільний кодекс України виділяє
декілька способів набуття права
власності.

Згідно з приписами ст.392 ЦК України,
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу
України , визначено, що правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.(ст.321 ЦК України).

Статтею 328 зазначеного Кодексу
встановлено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Слід зазначити, що з системного аналізу
приписів цивільного та господарського
законодавства вбачається, що позов про
визнання права власності - це не
договірна вимога, оскільки право
власності осіб, які перебувають у
зобов'язальних правовідносинах,
захищається за допомогою відповідних
норм інституту зобов'язального права.
При цьому позивачем за позовом про
визнання права власності може бути
учасник цивільних правовідносин, який
вважає себе власником певного майна,
однак не може належним чином
реалізувати свої правомочності у
зв'язку з наявністю щодо цього права
сумнівів з боку третіх осіб,
претензіями на це майно третіх осіб,
необхідністю одержати
правовстановлюючі документи.
Відповідачем даного позову може бути
будь-яка особа, яка сумнівається у
приналежності майна позивачу, або не
визнає за позивачем права здійснювати
правомочності володіння, користування
і розпорядження таким майном, або має
власний інтерес у межах існуючих
правовідносин.

Відтак, позов про право власності
подається у випадках, коли належне
певній особі або набуття цією особою
права не визнається, оспорюється іншою
особою або у разі відсутності в неї
документів, що засвідчують належність
їй такого права.

Матеріалами справи підтверджується, що
сторони передбачили перехід у
власність орендаря майна, яке
орендується, якщо орендар вніс
орендодавцеві всю належну йому орендну
плату з вартості основних фондів,
переданих орендодавцем згідно з
договором оренди від 10.08.2001р.

Статтею 328 зазначеного Кодексу
встановлено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до матеріалів справи,
10.08.2001р. між Відкритим акціонерним
товариством "Укрелектромаш"
(відповідач, орендодавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 (позивач,
орендар) укладено договір оренди
приміщення з правом викупу № 34/82,
відповідно до п.1 якого орендодавець
передає, а орендар бере в тимчасове
володіння приміщення першого поверху
(гуртожиток), розташоване за адресою:
АДРЕСА_1.

Пунктом 6.4. договору сторони
передбачили, що після виплати
орендарем через орендну плату вартості
основних фондів, переданих йому
орендарем, згідно з цим договором,
основні фонди (в міру виплати окремих з
них) переходять у власність орендаря.

Позивач обґрунтовуючи свої позовні
вимоги зазначає, що правомірно набув
право власності на вищевказане
нерухоме майно, відповідно до п. 6.4.
договору, що підтверджується наявними
в матеріалах справи квитанціями до
прибуткових ксових ордерів.

У відповідності до статті 321 Цивільного
кодексу України, право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

В статті 316 цього Кодексу зазначено, що
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд, як це передбачено у
статті 319 ЦК України і має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. При
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства.

Також в частині першій статті 320
вказаного Кодексу зазначено, що
власник має право використовувати своє
майно для здійснення підприємницької
діяльності.

Згідно ст. 182 Цивільного кодексу
України, вимог Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень», право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Позивач зазначає, що відсутність
реєстрації за ним права власності на
вищевказане нерухоме майно позбавляє
його можливості реалізувати своє право
щодо володіння, користування та
розпорядження своїм майном на власний
розсуд.

У відповідності до ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема, визнання права. Відповідний
спосіб захисту прав та законних
інтересів суб'єктів господарювання
також міститься у ст. 20 Господарського
кодексу України. Позов про визнання
права власності є речово-правовим,
вимоги котрого звернені до суду який
повинен підтвердити наявність у
позивача права власності на спірне
майно. Об'єктом цього позову є усунення
невизначеності відносин права
власності позивача щодо індивідуально
визначеного майна. Підставою ж позову,
є обставини, що підтверджують право
власності позивача на майно.

Суд зазначає про те, що згідно ст. 3
Конституції України, згідно якої
людина, її життя і здоров'я,
недоторканість і безпека визнаються в
Україні найвищою соціальною цінністю;
ст. 41 Конституції України, відповідно
до якої кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, у тому числі це стосується і
нерухомого майна; право власності
набувається у порядку, визначеному
законом; ст.1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
ратифікованої Законом України від
17.07.1997 року №475/97-ВР, кожна фізична особа
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Крім того, за приписами статті 124
Конституції України, юрисдикція суду
поширюється на всі правовідносини, які
виникають у державі. В силу положень
цивільного законодавства предметом
судового розгляду та вирішення можуть
бути будь-які правовідносини,
включаючи ті підстави, виникнення,
зміна та припинення яких передбачені
правовими нормами, так і не передбачені
ними, але в силу загально-дозвільного
принципу регулювання
приватно-правових відносин породжують
правові наслідки. Конституція України
у статті 55 гарантує судовий захист прав
і свобод людини і громадянина,
незважаючи на наявність у правових
нормах вказівки на можливість такого
захисту (ст. 8 Конституції України).
Тобто будь-які цивільні права та
інтереси, які охороняються законом,
можуть заслуговувати на судовий
захист.

Відповідно до ст. 3, 4 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень", речові
права (право власності) на нерухоме
майно підлягають обов'язковій
державній реєстрації.

При цьому, право власності на нерухоме
майно фізичних та юридичних осіб,
держави, територіальних громад,
іноземців та осіб без громадянства,
іноземних юридичних осіб, міжнародних
організацій, іноземних держав, що
знаходиться на території України
підлягає обов'язковій державній
реєстрації, а підставою для державної
реєстрації прав, що посвідчують
виникнення, перехід, припинення права
власності на нерухоме майно, обмежень
цих прав, є рішення суду стосовно
речових прав на нерухоме майно,
обмежень цих прав, що набрали законної
сили, що передбачено відповідно
вимогами ст. 4 та ст. 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень».

З огляду на вищевикладене, оскільки
можливість визнання права на нерухоме
майно передбачена чинним
законодавством в судовому порядку, а
підставою для судового захисту у
спорах про визнання є не порушення
права, а його невизнання носіями
пасивного цивільного обов'язку, права
та інтереси позивача підлягають
судовому захисту шляхом визнання права
власності.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК
та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 року "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Подані докази не можуть бути відхилені
судом з тих мотивів, що вони не
передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Зважаючи на те, що матеріалами справи
підтверджується факт знаходження
нерухомого майна у власності позивача,
а відповідачем не подано доказів
перебування спірного майна у власності
третіх осіб, суд вважає вимоги щодо
визнання права приватної власності на
об'єкт нерухомого майна (гуртожиток),
який розташований за адресою: АДРЕСА_1,
такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов"язання
Відділ Державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно Реєстраційної
служби Харківського міського
управління юстиції зареєструвати за
позивачем право власності на
приміщення №№ 19, 31, 32, 33, загальною
площею 87,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1
(перший поверх гуртожитку ПАТ
"Харківський електротехнічний завод
"Укрелектромаш"), суд зазначає наступне.

Відповідно статей 55 Конституції
України, статей 15, 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 1 ГПК України підприємства,
установи, організації, інші юридичні
особи (у тому числі іноземні),
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Визнання права є одним із способів
захисту цивільних прав та інтересів,
передбачених ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України. Відповідно до ст. 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Стаття 1 ГПК України
передбачає право відповідних осіб
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів.

Таке право суду пов'язано з тим, що
судовий захист порушеного права
позивача може бути здійснений лише в
разі звернення з позовом до особи, яка
це право порушує, не визнає або оспорює;
тобто саме особа, що порушує право, яке
підлягає захисту, має бути
відповідачем у такій справі; і
задоволенню підлягає лише той позов, що
заявлений до особи, яка порушує
відповідне право.

Як вбачається з матеріалів справи,
Відділ Державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно Реєстраційної
служби Харківського міського
управління юстиції не є відповідачем в
даній справі.

Окрім того, до матеріалів справи не
надано жодного доказу на
підтвердження того, що на момент
звернення позивача до суду, Відділ
Державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Харківського міського управління
юстиції порушив його права чи законні
інтереси.

Нормами статті 21 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що сторонами в судовому
процесі - позивачами і відповідачами -
можуть бути підприємства та
організації, зазначені у статті 1 цього
Кодексу. Позивачами є підприємства та
організації, що подали позов або в
інтересах яких подано позов про захист
порушеного чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу.
Відповідачами є підприємства та
організації, яким пред"явлено позовну
вимогу.

Статтею 23 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що позов може бути подано
кількома позивачами чи до кількох
відповідачів. Кожний з позивачів або
відповідачів щодо іншої сторони
виступає в судовому процесі
самостійно.

Окрім того з матеріалів справи
вбачається, що Відділ Державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно Реєстраційної служби
Харківського міського управління
юстиції не є стороною у справі, а тому
суд не може приймати рішення
(зобов'язання зареєструвати право
власності) щодо особи, яка не є стороною
у справі.

Викладене означає, що ці позовні вимоги
не ґрунтуються на правових нормах і є
безпідставними, а отже задоволенню не
підлягають.

Враховуючи те, що позивач не наполягає
на стягненні судового збору з
відповідача, відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати зі сплати судового
збору відносяться на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
3, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 11,
15, 16, 182, 316-321, 328 Цивільного кодексу
України, ст. 20 Господарського кодексу
України, положеннями Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.
ст. 1, 12, 21, 22, 23, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_3 (61001, АДРЕСА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) право власності на
приміщення №№ 19, 31, 32, 33 загальною
площею 87,4 кв.м., розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 (перший поверх гуртожитку ВАТ
"Укрелектромаш").

В іншій частині позову - відмовити.

Повне рішення складено 10.06.2014 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/1782/14