номер провадження справи 3/45/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2014
Справа № 908/1841/14

За позовом: Державного підприємства
"Запорізький титано-магнієвий
комбінат" (69600, м. Запоріжжя, вул.
Теплична, 18, ідентифікаційний код 00194731)

до відповідача: Приватного
акціонерного товариства "Завод
напівпровідників" (69600, м.
Запоріжжя, вул. Теплична, 16,
ідентифікаційний код 31793555)

про стягнення заборгованості в сумі 278
877, 78 грн.

Суддя Соловйов В.М.

при секретарі Прокопенко М.О.

Представники:

від позивача: Дерев’янко О.В.,
юрисконсульт 2 категорії бюро з
правового забезпечення господарської
(комерційної) діяльності відділу
юридичного, регулювання власності та
майнових відносин, довіреність № 75 від
11.12.2013р.

від відповідача: Бабій Ю.В.,
юрисконсульт 1 категорії юридичного
відділу, довіреність № 18 від
05.01.2014р.

ДП "ЗТМК" звернулось до господарського
суду Запорізької області з позовною
заявою до відповідача ПрАТ "Завод
напівпровідників" про стягнення з
відповідача на користь позивача боргу
за договором на відпуск технічної води
№ 25/9 від 01.01.2013р. в сумі 278 877, 78 грн.

Відповідно до протоколу розподілу
справ між суддями від 30.05.2014р.
автоматизованою системою
документообігу суду позовну заяву
передано на розгляд судді Соловйову
В.М.

Позовні вимоги мотивовані обставинами,
викладеними у позовній заяві, та
обґрунтовані ст. 181, 193 ГК України, ст. 202,
525, 526, 599 ЦК України та ст. 1, 2, 12, 54, 55, 57 ГПК
України.

Ухвалою від 02.06.2014р. позовна заява
прийнята до розгляду, порушено
провадження у справі № 908/1841/14, справу
до розгляду в засіданні господарського
суду призначено на 24.06.2014р. об 11 год. 30
хв.

В судовому засіданні 24.06.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Повідомлено, що повне рішення
буде складено 27.06.2014р.

Під час розгляду справи учасники
судового процесу вимогу про здійснення
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не заявляли.

В судовому засіданні 24.06.2014р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги з підстав, наведених у
позовній заяві (а.с.3-5), просить суд
стягнути з відповідача на користь
позивача заборгованість за договором
на відпуск технічної води № 25/9 від
01.01.2013р. в сумі 278 877, 78 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що на виконання умов договору
№ 25/9 від 01.01.2013р. він надав відповідачу
послуги з подачі питної води на потреби
по трубопроводу на загальну суму 278 877, 78
грн., що підтверджено підписаними
сторонами актами здачі - приймання
наданих послуг.

Проте, відповідач не виконав свої
грошові зобов'язання перед позивачем
за договором № 25/9 від 01.01.2013р. та оплату
за надані послуги не здійснив, у зв'язку
із чим утворилась заборгованість у
розмірі 278 877, 78 грн.

З метою досудового врегулювання спору
позивач направив на адресу відповідача
претензію № ВК/02-601 від 20.03.2014р. На час
подання позовної заяви, відповіді на
зазначену претензію позивачем
отримано не було.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримала клопотання
від 24.06.2014р. та зазначила, що ПрАТ
"Завод напівпровідників" визнає
позовні вимоги в повному обсязі, але
просить суд відстрочити виконання
рішення суду на три місяці.

За приписами ч. 5 ст. 78 ГПК України, у
разі визнання відповідачем позову
господарський суд приймає рішення про
задоволення позову за умови, що дії
відповідача не суперечать
законодавству або не порушують прав і
охоронюваних законом інтересів інших
осіб.

Клопотання в частині визнання позову
прийнято судом, оскільки такі дії
відповідача не суперечить
законодавству та не порушують прав або
охоронюваних законів інтересів інших
осіб. Повноваження особи, яка підписала
заяву, перевірені судом.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши учасників судового процесу,
суд

ВСТАНОВИВ:

Між ДП "Запорізький титано-магнієвий
комбінат" (Постачальник) та ПрАТ "Завод
напівпровідників" (Споживач) укладений
договір на відпуск технічної води № 25/9
від 01.01.2013р. за умовами якого
Постачальник зобов'язується
здійснювати подачу води Споживачу на
потреби трубопроводу, а Споживач
зобов'язується оплачувати отриману
воду на умовах та в строки, передбачені
даним договором (п.1.1 Договору).

Згідно п.1.2 Договору, Постачальник
зобов'язується відпустити Споживачу
воду у кількості:

Січень - 225, 84, лютий - 211, 3, березень - 225, 54,
квітень - 233, 56, травень - 242, 84,
червень - 236, 76, липень - 244,18, серпень - 244,
14, вересень - 235, 06, жовтень - 225, 84,
листопад - 218, 56, грудень - 225, 84.

Відповідно до п.п. 2.1.1 Договору,
Постачальник зобов'язаний забезпечити
Споживачу подачу води на його потреби,
але не більше виділеного ліміту.

Підпунктом 2.2.4 Договору передбачено
щомісячне оформлення Сторонами
двостороннього акту, по формі додатку
№ 1, який є невід'ємною частиною
договору. Для оформлення
вказаного акту Споживач зобов'язаний
направити до Постачальника
представника. Акти повинні бути
оформлені Сторонами не пізніше 5-го
числа наступного місяця.

Порядок розрахунків визначений
сторонами в пункті 4 Договору.

Зокрема, відповідно до п. 4.1 Договору,
Споживач до 10-го числа звітного місяця
перераховує на поточний банківський
рахунок постачальника аванс в розмірі
40 % від вартості планового
об'єму споживання води самостійно без
рахунку.

Кінцевий розрахунок за фактично
спожиту воду у звітному місяці
здійснюється Споживачем на протязі 5-ти
банківських днів з моменту виставлення
рахунку Постачальником. Датою оплати
вважається дата зарахування грошових
коштів на поточний банківський рахунок
Постачальника.

На виконання умов договору № 25/9 від
01.01.2013р. позивач надав відповідачу
послуги на загальну суму 278 877, 78 грн., що
підтверджується актами прийому -
передачі наданих послуг та рахунками -
фактурами (т. 1, а.с. 13-20).

Проте, відповідач не виконав свої
грошові зобов'язання перед позивачем
за договором № 25/9 від 01.01.2013р. та оплату
наданих послуг не здійснив, у зв'язку із
чим утворилась заборгованість у
розмірі 278 877, 78 грн.

21.03.2014р. позивач звертався до
відповідача з претензією від 20.03.2014р.
№ ВК/02-601 щодо погашення
заборгованості у розмірі 278 877, 78 грн. (т.1
а.с. 21-22), проте дана претензія залишена
відповідачем без задоволення.

Оцінивши представлені докази, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню повністю з наступних
підстав.

Правовідносини сторін є
господарськими.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну
дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Підстави виникнення господарських
зобов'язань визначені в ст. 174 ГК
України. Так, господарські зобов'язання
можуть виникати:

безпосередньо із закону або іншого
нормативно-правового акта, що регулює
господарську діяльність;

з акту управління господарською
діяльністю;

з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать;

внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання,
придбання або збереження майна
суб'єкта або суб'єктом господарювання
за рахунок іншої особи без достатніх на
те підстав;

у результаті створення об'єктів
інтелектуальної власності та інших дій
суб'єктів, а також внаслідок подій, з
якими закон пов'язує настання правових
наслідків у сфері господарювання.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК
України, майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, що
визначено ч. 2 ст. 175 ГК України.

Частинами 1-3 ст. 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Застосування господарських санкцій до
суб'єкта, який порушив зобов'язання, не
звільняє цього суб'єкта від обов'язку
виконати зобов'язання в натурі, крім
випадків, коли інше передбачено
законом або договором, або управнена
сторона відмовилася від прийняття
виконання зобов'язання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх
творів, винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки виникають
безпосередньо з актів органів
державної влади, органів влади
Автономної Республіки Крим або органів
місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства або
договором, підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків може бути
настання або ненастання певної події.

В даному випадку підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону,
договору, є договір на відпуск
технічної води № 25/9 від 01.01.2013р.

Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України, за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього
певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Підпунктом 2.2.4 Договору Сторони
передбачили щомісячно оформлювати
двосторонній акт, по формі додатку № 1,
який є невід'ємною частиною договору.
Причому, для оформлення акту Споживач
зобов'язаний направити до
Постачальника представника. Кінцевий
строк оформлення акту - п'яте число
наступного місяця.

За умовами п.4.1 Договору передбачено
самостійне та без виставлення рахунку
перерахування Споживачем до 10 числа
звітного місяця Постачальнику аванс в
розмірі 40 % від вартості планового
об'єму споживання води .

Кінцевий розрахунок за фактично
спожиту воду здійснюється на протязі
5 банківських днів з моменту
виставлення рахунку.

Між сторонами підписано акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
на оплату яких були виставлені
рахунки-фактури на загальну суму 278 877, 78
грн.

Доказів оплати зазначених рахунків
відповідачем не надано.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 202 ГК України,
господарське зобов'язання
припиняється: виконанням, проведеним
належним чином; зарахуванням
зустрічної однорідної вимоги або
страхового зобов'язання; у разі
поєднання управненої та зобов'язаної
сторін в одній особі; за згодою сторін;
через неможливість виконання та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом або іншими законами.

Господарське зобов'язання
припиняється також у разі його
розірвання або визнання недійсним за
рішенням суду.

До відносин щодо припинення
господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (частина 1
статті 599 ЦК України).

Підстави для припинення зобов'язання
за договором на відпуск технічної води
№ 25/9 від 01.01.2013р., які визначено
главою 50 ЦК України, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлений факт
неповного виконання ПрАТ "Завод
напівпровідників" грошових зобов'язань
за договором на відпуск технічної води
№ 25/9 від 01.01.2013р., вимоги про
стягнення з відповідача суми боргу в
розмірі 278 877, 78 грн. є обґрунтованими і
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Клопотання відповідача про відстрочку
виконання рішення суду на три місяці не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно п.6 ч.1 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право відстрочити або розстрочити
виконання рішення.

Отже, пунктом 6 ч.1 ст.83 ГПК України
передбачено право, а не обов'язок
господарського суду при прийнятті
рішення відстрочити або розстрочити
його виконання.

В пункті 7.2 постанови від 17.10.2012р. № 9
"Про деякі питання практики виконання
рішень, ухвал, постанов господарських
судів України" пленум Вищого
господарського суду України надав
господарським судам такі роз'яснення:

Підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. При
цьому слід мати на увазі, що згоди
сторін на вжиття цих заходів, закон не
вимагає, і господарський суд
законодавчо не обмежений будь-якими
конкретними термінами відстрочки чи
розстрочки виконання рішення. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

В обґрунтування заяви про відстрочку
судового рішення відповідач
посилається на те, що ПрАТ "Завод
напівпровідників" з 19.11.2012р.
знаходиться в простої. Тобто,
підприємство більше року фактично не
працювало, продукція не виготовлялась
та не реалізовувалась, у зв'язку із чим
утворилась зазначена заборгованість.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

На підтвердження обставин, про які
йдеться у клопотанні, відповідач надав
суду наказ ПрАТ "Завод
напівпровідників" № 2755 від 12.11.2012р. "Про
затвердження актів простою та
оголошення простою підприємства",
наказ ПрАТ "Завод напівпровідників"
від 26.11.2012р. № 2795 "Про затвердження
актів простою та оголошення простою
підприємства", наказ ПрАТ "Завод
напівпровідників" від 27.12.2012р. № 2974
"Про затвердження актів простою
та оголошення простою підприємства",
наказ ПрАТ "Завод
напівпровідників" від 21.05.2013р. № 870 "Про
затвердження актів простою та
оголошення простою підприємства",
наказ ПрАТ "Завод напівпровідників" від
11.09.2013р. № 1698 "Про продовження дії
наказів № 870 від 21.05.2013 та № 871 від
21.05.2013", наказ ПрАТ "Завод
напівпровідників" від 21.10.2013р. № 2033 "Про
продовження дії наказів № 870 від
21.05.2013 та № 871 від 21.05.2013", наказ ПрАТ
"Завод напівпровідників" від
19.02.2014р. № 323 "Про продовження дії
наказів № 870 від 21.05.2013 та № 871
від 21.05.2013".

Господарський суд вважає, що заявником
не наведені переконливі доводи щодо
наявності саме тих виняткових
конкретних обставин, що ускладнюють
виконання рішення суду про стягнення
суми боргу або роблять його неможливим
у визначений строк або встановленим
господарським судом способом.

Обставини, на які посилається
відповідач, почали виникати, ще до
підписання сторонами договору № 25/9 від
01.01.2013р., проте відповідач, усвідомлюючи
можливість настання негативних
наслідків за невиконання умов
договору, все ж таки уклав цей договір
та продовжував приймати від позивача
послуги.

За змістом ч. 1 ст. 229 Господарського
кодексу України та ч. 1 ст.625 Цивільного
кодексу України, за невиконання
грошового зобов'язання боржник
відповідає, хоч би його виконання стало
неможливим не тільки в результаті його
винних дій чи бездіяльності, а і
внаслідок дії непереборної сили або
простого випадку. Відповідальність
боржника означає можливість стягнення
за рахунок майна боржника суми
невиконаного грошового зобов'язання.
Тобто боржник не звільняється від
відповідальності за невиконання чи
неналежне виконання грошового
зобов'язання за будь-яких обставин.

Ухвалюючи судове рішення в цій частині
суд також приймає до уваги категоричні
заперечення позивача проти надання
відповідачу відстрочки

Згідно ст. 44, 49 ГПК України, судові
витрати покладаються на відповідача в
повному обсязі, оскільки спір виник
внаслідок його неправильних дій.

Керуючись ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Завод напівпровідників"
(69600, м. Запоріжжя, вул. Теплична, 16,
ідентифікаційний код 31793555) на користь
Державного підприємства "Запорізький
титано-магнієвий комбінат" (69600, м.
Запоріжжя, вул. Теплична, 18,
ідентифікаційний код 00194731) 278 877 (двісті
сімдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят
сім) грн. 78 коп. заборгованості за
договором № 25/9 від 01.01.2013р. на відпуск
технічної води та 5 577 (п'ять тисяч
п'ятсот сімдесят сім) грн. 56 коп. витрат
на судовий збір.

3. Повне рішення складено 27.06.2014р.

Суддя
В.М. Соловйов