КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2014 р. Справа№ 910/18806/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Гриненко Т.В. -
представник;

Від відповідача: Біловол
О.В.-представник;

Від третьої особи-1: не з"явився;

Від третьої особи-2: не з"явився;

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Укрнасінняпром"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 02.04.2014

у справі № 910/18806/13 (Головуючий суддя:
Підченко Ю.М., судді: Головіна К.І.,
Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Укрнасінняпром"

до Національної академії аграрних наук
України

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача:

1) Державне підприємство "Дослідне
господарство "Соцземлеробство"
Національної академії аграрних наук
України

2) Товариство з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
"Дзержинець"

про визнання недійсним рішення та
визнання договору укладеним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Укрнасінняпром"
(надалі - ТОВ "Укрнасінняпром")
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Національної
академії аграрних наук України (надалі
- "НААНУ") про визнання недійсним
рішення Президії Національної
академії аграрних наук України від
18.09.2013 №16 про виконання розпорядження
Кабінету Міністрів України від 06.02.2012
№113-р "Про погодження передачі в оренду
цілісних майнових комплексів
державних підприємств" в частині
оголошення конкурсу на право оренди
цілісного майнового комплексу
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Соцземлеробство"
Національної академії аграрних наук
України та спонукання Національної
академії аграрних наук України укласти
договір оренди цілісного майнового
комплексу Державного підприємства
"Дослідне господарство
"Соцземлеробство" Національної
академії аграрних наук України з
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Укрнасінняпром", в
запропонованій позивачем редакції.

В процесі розгляду справи судом першої
інстанції, позивач подав заяву про
зміну та доповнення до позовної заяви,
відповідно до якої позивач просить суд:

- визнати недійсним рішення Президії
Національної академії аграрних наук
України від 18.09.2013 №16 про виконання
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 06.02.2012 №113-р "Про погодження
передачі в оренду цілісних майнових
комплексів державних підприємств" в
частині оголошення конкурсу на право
оренди цілісного майнового комплексу
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Соцземлеробство"
Національної академії аграрних наук
України;

- визнати укладеним договір оренди
цілісного майнового комплексу
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Соцземлеробство"
Національної академії аграрних наук
України, в редакції, запропонованій
позивачем.

Вищезазначена заява була прийнята
місцевим судом до розгляду відповідно
до ст. 22 Господарського процесуального
кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 02.04.2014 у справі 910/18806/13 в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим
рішенням, позивач звернувся з
апеляційною скаргою, просить його
скасувати та задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі, оскільки
вважає, що судом порушені норми
матеріального та процесуального права,
не досліджено в повному обсязі
обставини справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач
звертає увагу суду на те, що позивачем
заявлено позовну вимогу про спонукання
укласти договір оренди цілісного
майнового комплексу (далі ЦМК)
"Дослідне господарство
"Соцземлеробство" Національної
академії аграрних наук України шляхом
визнання договору оренди укладеними
відповідно до положень ч.2 ст. 20
Господарського кодексу України, ст. 84
Господарського процесуального кодексу
України, п 9.9 Постанови ВГСУ від 23.03.2012
№ 6, ст. 12 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна", що
відповідає встановленого законом
способу захисту прав, а саме
встановлення господарських
правовідносин. Однак місцевий суд
дійшов помилкового висновку про те, що
вимоги позивача не відповідають
існуючим способам захисту прав,
переддоговірний спір щодо укладення
договору оренди ( з іншими договорами,
що є його невід"ємною частиною) між
позивачем та відповідачем відсутній, а
позовна вимога спрямована на
встановлення судом певного юридичного
факту.

Апелянт зазначає, що обов'язок укласти
договір оренди виник у відповідача з
моменту закінчення 3-х денного строку
підведення підсумків процедури
вивчення попиту на оренду ЦМК
підприємства, встановленого ч. 4. ст. 9
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна". Саме в цей строк
відповідач мав встановити, що позивач
виявився єдиним претендентом на оренду
майна, який подав належним чином
оформлену заяву про оренду, а також
надати позивачу відповідь щодо
укладення з ним відповідного договору
оренди ЦМК Підприємства, що
підтверджується протоколом засідання
комісії з вивчення попиту №1 від 30.08.2013.

Апелянт звертає увагу суду на те, що суд
першої інстанції, зробивши висновки, що
подання претендентами на оренду
рішення Антимонопольного комітету
України про надання дозволу на
концентрацію у процедурі попиту не є
обов'язковим, а ЦМК підприємства може
бути передано в оренду виключно за
результатами проведення конкурсу,
припустився неправильного
застосування норм матеріального права.

В судове засідання, призначене на
19.06.2014, представники третіх осіб не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлялись належним чином.

Представники позивача та відповідача в
судовому засіданні 19.06.2014 надали свої
пояснення по справі.

Виходячи з того, що явка сторін не
визнавалася обов'язковою судом
апеляційної інстанції, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статті 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторони,
враховуючи строки розгляду справи,
Київський апеляційний господарський
суд дійшов висновку про можливість
розгляду справи у відсутності
представників третіх осіб за наявними
матеріалами справи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, вислухавши пояснення
представників сторін, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про
визнання укладеним в запропонованій
позивачем редакції між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Укрнасінняпром" та Національною
академією аграрних наук України
договору оренди цілісного майнового
комплексу Державного підприємства
"Дослідне господарство
"Соцземлеробство" Національної
академії аграрних наук України,
позивач вказує на те, що укладення
такого Договору є обов'язковим,
оскільки позивач є єдиним претендентом
на його укладення та посилається на
приписи ч. 3, 4 ст. 179 Господарського
кодексу України.

Позовні вимоги про визнання недійсним
рішення Президії Національної
академії аграрних наук України від
18.09.2013 №16 про виконання розпорядження
Кабінету Міністрів України від 06.02.2012
№113-р "Про погодження передачі в оренду
цілісних майнових комплексів
державних підприємств" в частині
оголошення конкурсу на право оренди
цілісного майнового комплексу
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Соцземлеробство"
Національної академії аграрних наук
України, мотивовані тим, що за
результатами проведення процедури
вивчення попиту позивач залишився
єдиним претендентом на оренду спірного
цілісного майнового комплексу, який
подав заяву про оренду відповідно до
вимог ч. 1 ст. 9 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", внаслідок чого набув право на
укладення договору оренди без
проведення конкурсу.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №6
від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору.

Слід зазначити, що доведення належними
засобами доказування певних обставин
по справі Господарським процесуальним
кодексом України покладається саме на
особу, яка на ці обставини посилається
(аналогічної позиції дотримується
Вищий господарський суд України в
постанові №30/5009/2733/11 від 02.04.2012 ).

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України містять перелік способів
захисту особистих немайнових або
майнового права та інтересів, якими є:
визнання права, визнання правочину
недійсним, припинення дії, яка порушує
право, відновлення становища, яке
існувало до порушення, примусове
виконання обов'язку в натурі, зміна
правовідношення, припинення
правовідношення, відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди. відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Статтею 13 Конституції України
закріплено обов'язок держави
забезпечувати захист прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання.

Згідно з ст. 55 Конституції України
встановлено, що права і свободи людини
і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції
України реалізовані у ст. 15 Цивільного
кодексу України, відповідно до якої
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а також у
статті 20 ГК України, згідно з якою
держава забезпечує захист прав і
законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів. Кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту
відбувається шляхом усунення порушень
цивільного права чи інтересу,
покладення виконання обов'язку по
відновленню порушеного права на
порушника.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Предметом позову є певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача. Предмет позову
кореспондує зі способами захисту права
саме - заходами, які прямо передбачені
законом з метою припинення оспорювання
або порушення суб'єктивних цивільних
прав та (або) усунення наслідків такого
порушення.

Відповідно до ст. 12 Господарського
процесуального кодексу України
господарським судам підвідомчі: справи
у спорах, що виникають при укладанні,
зміні, розірванні і виконанні
господарських договорів та з інших
підстав, а також у спорах про визнання
недійсними актів з підстав, зазначених
у законодавстві, крім: спорів, що
виникають при погодженні стандартів та
технічних умов; спорів про
встановлення цін на продукцію (товари),
а також тарифів на послуги (виконання
робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно
до законодавства не можуть бути
встановлені за угодою сторін; інших
спорів, вирішення яких відповідно до
законів України, міждержавних
договорів та угод віднесено до відання
інших органів; справи про банкрутство;
справи за заявами органів
Антимонопольного комітету України,
Рахункової палати з питань, віднесених
законодавчими актами до їх
компетенції.

В законодавстві України не міститься
визначення юридичних фактів, однак із
практики застосування термінів, слів
та словосполучень у юриспруденції
слідує, що юридичними фактами є
передбачені законом конкретні
обставини, які тягнуть правові
наслідки у вигляді виникнення, зміни
або припинення правовідносин. Залежно
від наявності зв'язку із волею суб'єкта
юридичні факти поділяються на події та
дії.

Події - це юридично значущі явища, що
виникають незалежно від волі людей.

Дії (бездіяльність) - це життєві факти,
що є результатом свідомої, пов'язаної з
волею діяльності людей, наприклад,
правочини, що породжують права і
обов'язки; адміністративні акти, які
містять приписи зобов'язального
характеру; дії, що створюють
об'єктивний результат (створення
об'єкта інтелектуальної власності). Дії
у свою чергу поділяються на правомірні,
тобто такі, що відповідають правовим
нормам, і неправомірні, які суперечать
закону, є правопорушеннями.

Судом встановлюються факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних або юридичних осіб. Суд
встановлює факти, що мають юридичне
значення, у випадках неможливості їх
посвідчення в іншому порядку.

Рішення суду є правозахисним актом,
однак способи захисту повинні
кореспондуватись з повноваженнями
суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Вимога про встановлення факту не може
бути предметом спору і самостійно
розглядатись в окремій справі.
Встановлення факту може лише бути
елементом оцінки фактичних обставин
справи та обґрунтованості вимог.

В силу положень ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України у
мотивувальній частині вказуються
обставини справи, встановлені
господарським судом; причини
виникнення спору.

Тож, з вищенаведеного випливає, що
встановлені господарським судом факти
мають бути викладені саме в
мотивувальній частині рішення.

Проаналізувавши зміст вимог про
визнання укладеним між позивачем та
відповідачем договору оренди, колегія
дійшла висновку, що фактично остання не
відповідає встановленим способам
захисту прав, а спрямована на
встановлення судом певних юридичних
фактів, що не віднесено до компетенції
суду, який, як орган державної влади,
зобов'язаний діяти у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України.

Вимога позивача про визнання договору
укладеним за своєю суттю є вимогою
встановлення юридичного факту, який
може встановлюватись лише під час
вирішення спору про право, а тому
вимоги позивача не можуть виступати
самостійним предметом спору і
відповідно способом захисту (вказану
правову позицію викладено в постанові
Вищого господарського суду України від
04.03.2010 у справі №6/403). Встановлення
цивільного факту може лише бути
елементом оцінки фактичних обставин
справи та обґрунтованості вимог
(правова позиція, викладена в постанові
Вищого господарського суду України від
29.03.2011 у справі №3/64).

Згідно з правовою позицією, викладеною
в п. 2.7 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №12 від
29.05.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна", у задоволенні позовних
вимог про визнання договору оренди
укладеним слід відмовляти, якщо не
подано доказів наявності спору
стосовно такого укладення, оскільки
зазначені вимоги зводяться за своїм
змістом до встановлення юридичного
факту, а відповідний спосіб захисту
порушеного права не передбачений
частиною другою статті 20 ГК України,
крім випадків, коли інше встановлено
законом або договором. Разом з тим,
зацікавлена особа не позбавлена права
звернутися до господарського суду з
позовом про спонукання укласти договір
оренди за наявності умов, передбачених
частиною першою статті 187 ГК України.

Відповідно до ст. 187 Господарського
кодексу України право сторони на
звернення до суду у випадках якщо спір
пов'язаний з договором за державним
замовленням, з договорами, укладення
яких є обов'язковим на підставі закону
та у інших випадках, прямо встановлених
законом наприклад укладенні договору
на підставі правового акта органу
державної влади, органу влади АРК,
органу місцевого самоврядування.

Слід зазначити, що позивачем не надано
суду доказів наявності вище
перелічених умов для звернення з даним
позовом до суду.

Враховуючи вищенаведене, вимоги про
визнання договору укладеним не
узгоджуються із способами захисту прав
і інтересів, не призводять до
поновлення порушеного права позивача,
не відповідають визначеним ст. 16
Цивільного кодексу України та ст. 20
Господарського України способам
захисту прав та інтересів.

У постанові Верховного Суду України
від 13.07.2004 у справі №10/732, зазначено, що
якщо предмет позову не відповідає
встановленим законом або договором
способах захисту прав, суд зобов'язаний
відмовити у позові.

За таких обставин, оскільки позовні
вимоги позивача про визнання договору
укладеним спрямовані на вставлення
певних юридичних фактів, судова
колегія вважає їх необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню
судом.

Щодо позовної вимоги про визнання
недійсним рішення Президії
Національної академії аграрних наук
України від 18.09.2013 №16 в частині
оголошення конкурсу на право оренди
цілісного майнового комплексу
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Соцземлеробство"
Національної академії аграрних наук
України, колегія вважає, що вона не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до пп. 3 п. 1 постанови
Кабінету Міністрів України "Про заходи
щодо удосконалення управління
об'єктами державної власності",
центральні органи виконавчої влади,
інші суб'єкти управління об'єктами
державної власності, у тому числі
Національна та галузеві академії наук,
можуть приймати виключно на підставі
окремих актів Кабінету Міністрів
України рішення стосовно укладення
нових договорів оренди цілісних
майнових комплексів підприємств з
визначенням орендаря виключно на
конкурсних засадах.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 06.02.2012 №113-р "Про погодження
передачі в оренду цілісних майнових
комплексів державних підприємств",
погоджено з пропозицією Національної
академії аграрних наук і Міністерства
аграрної політики та продовольства,
погодженою з Міністерством
економічного розвитку і торгівлі,
Міністерством фінансів і Фондом
державного майна, щодо передачі в
оренду на конкурсних засадах у
встановленому законодавством порядку
цілісних майнових комплексів
державних підприємств, зокрема,
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Соцземлеробство"
Національної академії аграрних наук
України. Тобто цілісні майнові
комплекси державних підприємств
можуть бути передані в оренду з
визначенням орендаря на конкурсних
засадах, що спростовує твердження
позивача про те, що він набув право на
укладення договору оренди спірного
цілісного майнового комплексу без
проведення конкурсу.

Постановою Кабінету Міністрів України
№906 від 31.08.2011 затверджено Порядок
проведення конкурсу на право оренди
державного майна (далі - Порядок), який
визначає процедуру проведення
конкурсу на право оренди державного
майна, зокрема цілісних майнових
комплексів державних підприємств,
установ, організацій, їх структурних
підрозділів (філій, цехів, дільниць),
нерухомого майна (будівель, споруд,
нежитлових приміщень) та іншого
окремого індивідуально визначеного
майна, що перебуває у державній
власності (п. 1 Порядку).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", фізичні та юридичні особи, які
бажають укласти договір оренди,
направляють заяву, проект договору
оренди, а також інші документи згідно з
переліком, що визначається Фондом
державного майна України, відповідному
орендодавцеві.

Відповідно до наказу Фонду державного
майна України від 15.02.2013 №201 "Про
затвердження Переліку документів, які
подаються орендодавцеві для укладення
договору оренди майна, що належить до
державної власності" відповідно до
статті 9 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна",
разом із заявою про оренду цілісного
майнового комплексу підприємства
(організації), подаються такі
документи: проект договору оренди
об'єкта; копія відповідного рішення
органів Антимонопольного комітету
України про надання дозволу на
концентрацію відповідно до підпункту
3.9.9.3 пункту 3.9 глави 3 Положення про
порядок подання заяв до
Антимонопольного комітету України про
попереднє отримання дозволу на
концентрацію суб'єктів господарювання
(Положення про концентрацію),
затвердженого розпорядженням
Антимонопольного комітету України від
19.02.2002 №33-р, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 21-3-2002 за
№284/6572, або копія попередніх висновків
органів Антимонопольного комітету
України про відсутність необхідності
отримання дозволу на концентрацію;
копії установчих документів
орендаря/копії сторінок паспорта для
фізичної особи (сторінки 1, 2 та сторінка
із зазначенням останнього місця
проживання).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна", орендодавець протягом п'яти
днів після погодження умов договору
оренди з органом, уповноваженим
управляти відповідним майном (у
випадках, передбачених цим Законом, -
органом Антимонопольного комітету
України), а в разі якщо заява про оренду
майна не потребує узгодження (щодо
оренди окремого індивідуально
визначеного майна, крім нерухомого),
протягом 15 днів після дати її
реєстрації розміщує в офіційних
друкованих засобах масової інформації
та на веб-сайтах орендодавців
оголошення про намір передати майно в
оренду або відмовляє в укладенні
договору оренди і повідомляє про це
заявника. Протягом 10 робочих днів після
розміщення оголошення орендодавець
приймає заяви про оренду відповідного
майна. Протягом трьох робочих днів
після закінчення строку приймання заяв
орендодавець своїм наказом ухвалює
рішення за результатами вивчення
попиту на об'єкт оренди. У разі якщо
подано лише одну заяву, конкурс на
право оренди не проводиться і договір
оренди укладається із заявником. У разі
надходження двох і більше заяв
орендодавець оголошує конкурс на право
оренди.

09.08.2013 відповідачем, шляхом розміщення
відповідного оголошення на своєму
веб-сайті, оголошено про намір передати
в оренду цілісний майновий комплекс
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Соцземлеробство"
Національної академії аграрних наук
України". Аналогічне оголошення також
було опубліковано в Урядовому кур'єрі
№145 (5031) від 13.08.2013.

З системного аналізу норм чинного
законодавства України вбачається, що
на противагу твердженням позивача,
надання необхідних документів, в тому
числі рішень Антимонопольного
комітету України, здійснюється на
етапі проведення конкурсу, а вимог до
заяв та підстав для їх відхилення під
час процедури вивчення попиту не
встановлено.

За твердженням відповідача, під час
вивчення попиту, окрім заяви позивача,
до відповідача надійшли заяви від ТОВ
"Агрофірма "Дзержинець», що
підтверджується Протоколом №1 від
30.08.2013 засідання комісії з вивчення
попиту на оренду державного майна
цілісних майнових комплексів 16
підприємств створеної на підставі
наказу №98 від 20.08.2013.

На підставі вказаного Президією
Національної академії аграрних наук
України як орендодавцем спірного
цілісного майнового комплексу,
прийнято постанову від 18.09.2013 (протокол
№16), якою встановлено в десятиденний
термін подати для опублікування в
засобах масової інформації оголошення
щодо проведення конкурсу на право
оренди цілісного майнового комплексу
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Соцземлеробство"
Національної академії аграрних наук
України (п. 4) (зі змінами, внесеними
постановою від 25.09.2013 (протокол №17).

Таким чином, постанова від 18.09.2013
(протокол №16) в частині оголошення
конкурсу на право оренди цілісного
майнового комплексу Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Соцземлеробство" Національної
академії аграрних наук України не
суперечить законодавству, на яке
посилається позивач при зверненні з
даним позовом до суду, наведені
позивачем доводи не є підставою для
визнання недійсним рішення Президії
Національної академії аграрних наук
України від 18.09.2013 №16 в частині
оголошення конкурсу на право оренди
цілісного майнового комплексу третьої
особи 1, внаслідок чого позовні вимоги в
цій частині є такими, що задоволенню не
підлягають.

При цьому, звертаючись до
господарського суду, позивач вказує на
предмет та підстави позову, тобто,
самостійно визначає, яке його право, на
його суб'єктивну думку, є порушеним, та
в який спосіб належить здійснити
судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам
належить з'ясувати наявність
порушеного права позивача та
відповідність обраного ним способу
захисту порушеного права способам,
визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

До господарського суду вправі
звернутися кожна особа, яка вважає, що
її право чи охоронюваний законом
інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення невизнання або
оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів особи - позивача у справі, в
даному випадку - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Укрнасінняпром".

При цьому, слід розуміти такий стан
суб'єктивного права, при якому воно
зазнавало протиправного впливу з боку
правопорушника, внаслідок якого
суб'єктивне право уповноваженої особи
зазнало зменшення або ліквідації як
такого. Порушення права пов'язане з
позбавленням його носія можливості
здійснити, реалізувати своє право
повністю або частково.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному та повному і
об"єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи
апеляційної скарги, оскільки
відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу, господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Слід зазначити, що позивачем належними
засобами доказування не доведено суду
порушення з боку відповідача законних
та охоронюваних інтересів позивача, а
саме не подано доказів наявності спору
стосовно укладення спірного договору.

Колегія не приймає до уваги доводи
апеляційної скарги, оскільки доводи,
викладені в апеляційній скарзі, не
можуть бути підставою для скасування
рішення місцевого господарського суду.

Оцінюючи вищенаведені обставини,
колегія приходить до висновку, що
рішення Господарського суду міста
Києва по цій справі є обґрунтованим,
відповідає обставинам справи і чинному
законодавству, а отже, підстав для його
скасування не вбачається, у зв'язку з
чим апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Укрнасінняпром" залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 02.04.2014 року по справі № 910/18806/13
залишити без змін.

Матеріали справи № 910/18806/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Б.В. Отрюх

Судді
Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко