ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2014 р.Справа № 922/1631/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання
Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (м. Харків) до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 (м. Харків) про
стягнення 42743,23 грн., розірвання
договору та виселення за участю
представників сторін:

позивач - ОСОБА_1 (за довіреністю)

відповідач - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернулася до господарського суду
Харківської області з позовом до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про
стягнення з відповідача на користь
позивача грошових коштів у розмірі
42743,23 грн., з яких сума заборгованості з
урахуванням індексу інфляції в сумі
23513,68 грн., пеню в сумі 14064,50 грн., 3% річних
від простроченої суми заборгованості -
165,05 грн., збитки - 5000 грн. Також позивач
просить суд розірвати договір
суборенди №15 від 01.09.2013 р. нежитлового
приміщення загальною площею 170 кв.м.,
розташованого за адресою АДРЕСА_3,
укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3;
виселити ФОП ОСОБА_3 (реєстраційний
номер НОМЕР_1) із нежитлового
приміщення №15, загальною площею 170 кв.
м., розташованого АДРЕСА_3, зобов'язавши
передати вказане приміщення за актом
прийому-передачі ФОП ОСОБА_2 (АДРЕСА_4,
код ЄДРПОУ НОМЕР_2). В обґрунтування
позовних вимог позивач стверджує, що
відповідач порушив прийняті на себе
зобов'язання за договором суборенди №15
від 01.09.2013 р. нежитлового приміщення.

12.05.2014р. до господарського суду
Харківської області від позивача
надійшла заява про забезпечення позову
у справі, в якій він просить суд
заборонити ФОП ОСОБА_3 користуватися
нежитловим приміщенням № 15 загальною
площею 170 кв.м., розташовано го у АДРЕСА_3
майно, що знаходиться у даному
приміщенні передати на відповідальне
зберігання ФОП ОСОБА_2 (АДРЕСА_4, код
ЄДРПОУ НОМЕР_2).

23.06.2014 р. до канцелярії суду від
представника позивача надійшла заява
про долучення до матеріалів справи
документів згідно додатку.

Суд, розглянувши заяву представника
позивача про долучення до матеріалів
справи документів згідно додатку,
вирішив за можливе задовольнити її.

Представник позивача в судовому
засіданні 23.06.2014 р. підтримав позовні
вимоги в повному обсязі, просив позов
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання 23.06.2014 р. не з'явився,
витребуваних судом документів не
надав, про причину неявки суд не
повідомив. Про час і місце слухання
справи повідомлявся судом належним
чином за адресою, вказаною в позовній
заяві.

Ухвала про порушення провадження у
справі від 28.04.2014 р. та ухвала суду про
відмову у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_2
про забезпечення позову від 28.04.2014 р., що
були направлені відповідачеві
рекомендованим листом за його поштовою
адресою (61189, АДРЕСА_1), вказаною в
позовній заяві, яка також співпадає з
адресою в спеціалізованому витязі з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
№18690007 від 19.05.2014 р., повернулись до
господарського суду з довідкою
Укрпошти про закінчення терміну
зберігання.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011, особи, які
беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64
ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

Згідно Інформаційного листа Вищого
господарського суду України N 01-8/1228,
02.06.2006 року "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2005 році"
до повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що відповідач
був належним чином повідомлений про
дату, час та місце розгляду справи й
відсутність представника відповідача
не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.
129 Конституції України визначає одним з
принципів судочинства свободу в
наданні сторонами суду своїх доказів і
у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає, згідно ст.75 Господарського
процесуального кодексу України, за
можливе розгляд справи за позовної
заявою позивача за наявними у справі і
додатково наданими на вимогу суду
матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
та повно з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши в сукупності докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

01 вересня 2013 року між ФО-П ОСОБА_2
(Орендодавець) та ФО-П ОСОБА_3 (Орендар)
було укладено договір суборенди
нежилого приміщення (надалі по тексту -
договір), відповідно до умов якого
Орендодавець надає, а Орендар приймає у
строкове платне користування
нежитлове приміщення загальною площею
170 кв.м. кв. (1 кімната), розташоване за
адресою: АДРЕСА_3.

В силу п.1 ст. 283 Господарського кодексу
України, за договором оренди одна
сторона (орендодавець) передає другій
стороні (орендареві) за плату на
певний строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.

Відповідно до пунктів 4.1 та 4.3. статті 4
договору орендна плата сплачується
Орендарем Орендодавцю не пізніше 15
числа кожного поточного місяця у
розмірі 55 грн за один кв.м. за кожен
місяць та складає 9350,00 грн.

Як свідчать матеріали справи,
починаючи з грудня 2013 року відповідач
здійснював оплату орендної плати
несвоєчасно та не в повному обсязі. Так,
за грудень 2013 року оплату необхідно
було здійснити до 15.12.2013 р., за січень 2014
р. до 15.01.2014 р., за лютий 2014 р. до 15.02.2014 р.

11 лютого 2014 р. в рахунок оплати
орендної плати за грудень 2013 року,
січень і лютий 2014 року відповідачем
перераховано 4700,00 (чотири тисячі
сімсот) грн.

Заборгованість зі сплати
орендної плати за період: грудень 2013
року та січень-лютий 2014 року складає 23350
(двадцять три тисячі триста п'ятдесят)
грн.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Згідно зі ст. 193 ГК України, ст.ст.
525, 526 ЦК України, зобов'язання повинно
виконуватись належним чином у
відповідності до умов договору, вимог
чинного законодавства України. Якщо у
зобов'язанні встановлено строк (термін)
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 статті 626 ЦК України визначає
договір як домовленість двох або
більше сторін, що спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Відповідно до ч. 5 ст. 762 Цивільного
кодексу України, плата за користування
майном вноситься щомісячно, якщо інше
не встановлено договором.

Відповідно до ст.629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України, ст.ст. 525-526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається. Зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, якщо у зобов`язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та те, що
відповідач не надав суду доказів на
підтвердження сплати ним
заборгованості перед позивачем у сумі
23350,00грн., хоча мав можливість
скористуватись своїми процесуальними
правами та надати документи в
обґрунтування своєї позиції по справі,
суд дійшов висновку про правомірність
позовних вимог позивача в частині
стягнення заборгованості по орендній
платі в сумі 23350,00 грн.

Відповідно до пункту 4.6 статті 4
договору орендна плата, сплачена
несвоєчасно або не в повному обсязі,
підлягає індексації і сплачується
Орендодавцю відповідно до чинного
законодавства України з урахуванням
пені, встановленої п. 7.3 цього договору,
у розмірі 1% від суми за кожен день
прострочення.

У відповідності до ст.216, ч.1 ст.218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання. Одним з видів
господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217
Господарського кодексу України, є
штрафні санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

З аналізу наведених приписів
чинного законодавства вбачається, що
відповідальність у вигляді сплати
неустойки настає, зокрема у разі
порушення боржником зобов'язання.

У відповідності до ст.3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

В ч.3 ст.343 Господарського кодексу
України прямо зазначається, що пеня за
прострочку платежу встановлюється за
згодою сторін господарських договорів,
але її розмір не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України.

Таким чином, ФО-П ОСОБА_3 порушив
взяті на себе зобов'язання (ст. 4
договору) в частині оплати за
користування приміщенням та
відповідно до Закону України від 22.11.96
р. "Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

Позивачем нарахована відповідачу пеня
у розмірі 14064,50 грн.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Крім того, частиною 6 статті 232
Господарського кодексу України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.
Вказані приписи також не були
враховані позивачем при розрахунку
пені.

Враховуючи викладене, перевіривши
нарахування пені позивачем, суд визнає
вимогу про стягнення з відповідача
пені такою, що підлягає частковому
задоволенню в сумі 507,58 грн. В
задоволенні стягнення 13556,92 грн. пені
слід відмовити з наведених вище
підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Перевіривши зроблений позивачем
розрахунок 3% річних, суд дійшов
висновку, що позовна вимога щодо
стягнення з відповідача 3% річних в сумі
165,05 грн. підлягає задоволенню як
правомірна.

Перевіривши зроблений позивачем
розрахунок суми збитків, завданих
інфляцією, суд дійшов висновку, що
позовна вимога щодо стягнення з
відповідача інфляційних в сумі 163,68 грн.
підлягає задоволенню як правомірна.

Заявлені позивачем до стягнення збитки
в розмірі 5000 грн., не підлягають
задоволенню, оскільки ця вимога є
безпідставною, необґрунтованою та
недоведеною жодним доказом в розумінні
ст.ст. 32-34 ГПК України.

Щодо вимог позивача про розірвання
договору суборенди №15 від 01.09.2013р., суд
зазначає про наступне.

Відповідно до п. 3.6 договору, у випадку
несплати орендної плати до 30 числа
поточного місяця, орендодавець має
право в односторонньому порядку
розірвати договір оренди, а орендар
повинен звільнити приміщення у
двотижневий термін.

Згідно з п. 6.6. договору, при
достроковому розірванні договору
суборенди, орендар за 2 місяці письмово
повідомляє орендодавця.

Як свідчать матеріали справи, позивач
листом від 21.01.2014р. (а.с.27-28), який було
направлено на адресу відповідача
07.02.13р., повідомив відповідача про те, що
у разі невиконання останнім договірних
зобов'язань, позивач буде змушений
розірвати договір суборенди.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України,
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Частиною 3 статті 26 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", договір оренди може бути
розірвано за погодженням сторін. На
вимогу однієї із сторін договір оренди
може бути достроково розірвано за
рішенням суду у разі невиконання
сторонами своїх зобов'язань та з інших
підстав, передбачених законодавчими
актами України.

В пункті 13 роз'яснення Президії Вищого
арбітражного суду України № 02-5/237 від
25.05.2000 р. "Про деякі питання практики
застосування Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" (які на момент розгляду справи є
чинними) зазначено, що підставою для
розірвання договору може бути належним
чином доведене невиконання орендарем
хоча б одного з його зобов'язань,
передбачених статтею 18 Закону або
договором оренди, а також вчинення ним
одного чи кількох порушень, зазначених
у статті 269 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те, що відповідач
систематично порушував свої
зобов'язання по внесенню орендної
плати за спірним договором, суд вважає
позовні вимоги в частині розірвання
договору суборенди №15 від 01.09.2013 р.
такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин, вимога позивача про
виселення ФО-П ОСОБА_3 із нежитлового
приміщення №15 є законною,
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Дослідивши заяву позивача про
забезпечення позову у справі (вх. №15167
від 12.05.2014 р.), суд відмовляє в її
задоволенні, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 66 ГПК України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Відповідно до ч.1 ст. 67 ГПК України позов
забезпечується: накладанням арешту на
майно або грошові суми, що належать
відповідачеві; забороною
відповідачеві вчиняти певні дії;
забороною іншим особам вчиняти дії, що
стосуються предмета спору; зупиненням
стягнення на підставі виконавчого
документа або іншого документа, за яким
стягнення здійснюється у безспірному
порядку; зупиненням продажу
арештованого майна, якщо подано позов
про визнання права власності на це
майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно п. 3 Постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 16
від 26.12.2011 Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову", умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення. Отже, найдоцільніше
вирішувати питання забезпечення
позову на стадії попередньої
підготовки справи до розгляду (стаття 65
ГПК).

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення права
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову
не повинні мати наслідком повне
припинення господарської діяльності
суб'єкта господарювання, якщо така
діяльність, у свою чергу, не
призводитиме до погіршення стану
належного відповідачеві майна чи
зниження його вартості.

Господарський суд здійснив оцінку
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову,
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову, імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів, запобігання порушенню у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу і вважає, що вони
ґрунтуються тільки на припущеннях
позивача та нічим не підтверджені та не
обґрунтовані.

Позивач не надав жодних доказів, з чого
б можна було зробити висновок про те, що
невжиття заходів по забезпеченню
позову може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення
господарського суду.

За таких обставин суд дійшов висновку
про те, що вищевказана заява позивача
про забезпечення позову є
необґрунтована та не доведена
документально, а тому суд не вбачає
правових підстав для її задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України,
відповідно до приписів якої, при
частковому задоволенні позову -
витрати по сплаті судового збору за
подання позову покладаються на обидві
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд вважає за необхідне
покласти на відповідача витрати по
сплаті судового збору в сумі 4263,00 грн.,
оскільки з його вини спір було доведено
до суду.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 256, 258, 261, 267, 526, 530, 610-612 625, 785 ЦК
України, ст. 193, ч. 6 ст. 232 ГК України,
ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47-49, 75, 82-85 ГПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер фізичної особи - платника
податків та інших обов'язкових
платежів НОМЕР_1;) на користь Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_4;
ідентифікаційний номер фізичної особи
- платника податків та інших
обов'язкових платежів НОМЕР_2) суму
заборгованості з урахуванням індексу
інфляції в розмірі 23513,68 грн., пеню в
сумі 507,58 грн., 3% річних від простроченої
суми заборгованості в розмірі 165,05 грн.
та судовий збір у сумі 4263,00 грн.

Розірвати договір суборенди №15 від
01.09.2013 р. нежитлового приміщення
загальною площею 170 кв.м, розташованого
за адресою АДРЕСА_3 укладений між ФОП
ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3

Виселити Фізичну особу-підприємця
ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер
фізичної особи - платника податків та
інших обов'язкових платежів НОМЕР_1) із
нежитлового приміщення №15, загальною
площею 170 кв.м., розташованого АДРЕСА_3,
зобов'язавши передати вказане
приміщення за актом прийому-передачі
Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2
(АДРЕСА_4; ідентифікаційний номер
фізичної особи - платника податків та
інших обов'язкових платежів НОМЕР_2).

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 01.07.2014 р.

Суддя Г.І. Сальнікова