ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року Справа №
4/27/5022-287/2012(12/14/5022-223/2011) Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Карабаня В.Я. - головуючого, Жаботиної
Г.В., Ковтонюк Л.В.,розглянувши
матеріали касаційної

скаргиФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4напостанову Львівського
апеляційного господарського суду від
11.03.2014р. у справігосподарського суду
Тернопільської області
№4/27/5022-287/2012(12/14/5022-223/2011)за
позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4доТовариства з обмеженою
відповідальністю "Поділля -Цукор"треті
особи без самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача
Тернопільська міська рада Відкрите
акціонерне товариство "Цукровий завод
"Поділля"провизнання співвласником
приміщенняза участі представників
сторін:

від відповідача - Кудінова Т.І.;

від інших сторін - не з'явилися.

У С Т А Н О В И В:

02.2011р. фізична особа-підприємець
ОСОБА_4 звернувся до господарського
суду з позовом, а в подальшому з
уточненнями до нього, про визнання його
співвласником 77/100 частки приміщення по
АДРЕСА_1 загальною площею 285,6 кв.м.,
мотивуючи положеннями ст.ст. 331, 778, 392
Цивільного кодексу України.

Відповідач заперечував проти
задоволення позову, зазначаючи про
здійснення підприємцем самочинного
будівництва, на не відведеній в
установленому законом порядку
земельній ділянці, тому відсутні
правові підстави для задоволення його
вимог.

21.11.2013р., після нового розгляду,
рішенням господарського суду
Тернопільської області (суддя Шумський
І.П.), залишеним без змін 11.03.2014р.
постановою Львівського апеляційного
господарського суду (судді: Дубник О.П. -
головуючий, Скрипчук О.С., Матущак О.І.)
відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 посилався на
неправильне застосування попередніми
судовими інстанціями норм
матеріального права, тому просив
скасувати судові рішення та ухвалити
нове про задоволення позову. Зазначав
про здійснення прибудови до
орендованого приміщення за наявності
погодження орендодавця приміщення
(Товариства з обмеженою
відповідальністю "Поділля -Цукор" ) та
землекористувача земельної ділянки
(Відкрите акціонерне товариство
"Цукровий завод "Поділля"), на якій
знаходилося орендоване приміщення та
прибудова до нього, що вважали
безпідставно не було враховано
попередніми судовими інстанціями.

Проаналізувавши касаційну скаргу на
предмет її обґрунтованості у
сукупності з іншими матеріалами
справи, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення вимог скарги
виходячи з наступного.

Судами обох інстанцій установлено, що
09.08.2004р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Поділля - цукор"
(орендодавець) та приватним
підприємцем ОСОБА_4 (орендар) укладено
договір оренди нежилих приміщень №61,
згідно якого орендодавець зобов'язався
передати, а орендар прийняти у строкове
платне користування нежиле приміщення
загальною площею 79,5 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для
використання його в господарській
діяльності з метою виробництва
ковбасних виробів. Орендоване
приміщення розташоване в споруді для
заточки дифузійних ножів (п.1.1
договору). Згідно п.1.3. орендоване
приміщення потребує ремонту, який
здійснюється орендарем своїми силами і
за свій рахунок. Орендар зобов'язався
не проводити реконструкції
орендованого приміщення, систем
опалення, водопостачання, каналізації,
електропостачання та інших
капітальних робіт, включаючи
перепланування приміщення, без
письмового дозволу орендодавця

Отримавши від орендодавця, користувача
земельної ділянки та міської ради
дозволи на здійснення реконструкції
орендованого приміщення, підприємцем
здійснено добудову приміщення, після
завершення якої приміщення прийнято в
експлуатацію загальною площею 285,6 кв.м.
Виходячи з вимог ст. ст. 331, 778, 392
Цивільного кодексу України
підприємець вважав наявні підстави для
визнання його співвласником цього
приміщення, про що заявлено до суду
відповідні вимоги.

За приписами ч.1 ст.328 Цивільного
кодексу України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Частиною 1 ст. 331 Цивільного кодексу
України визначено, що право власності
на нову річ, яка виготовлена (створена)
особою, набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Право на будівництво нерухомого майна
(забудову) мають власники земельних
ділянок (ст.90 Земельного кодексу
України), землекористувачі (ст.95
Земельного кодексу України), особи, які
набули право користування чужою
земельною ділянкою (сеперфіцій) за
договором із власником земельної
ділянки (ст.102-1 Земельного кодексу
України) або з інших передбачених
законом підстав.

Під наданням земельної ділянки
розуміється рішення компетентного
органу влади чи органу місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність або у користування,
або передачу права користування
земельною ділянкою на підставі
цивільно-правових договорів із
фізичною чи юридичною особою.

Виходячи з вимог ст.12 Земельного
кодексу України розпоряджатися
землями територіальних громад,
передавати їх у власність,
користування громадянам та юридичним
особам відноситься до повноважень
сільських, селищних, міських рад.

Власником або землекористувачем
земельної ділянки право на її забудову
реалізується за умови використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням.

Судами обох інстанцій установлено, що
земельна ділянка, на якій знаходилося
орендоване позивачем приміщення,
перебувала на праві постійного
користування згідно державного акту
від 06.12.2006р. у Відкритого акціонерного
товариства "Цукровий завод "Поділля",
яка надавалась останньому відповідним
рішенням ради для обслуговування
виробничих приміщень.

Отримавши дозвіл на реконструкцію
орендованого приміщення, позивачем
фактично було здійснено нове
будівництво, що ним не заперечувалось -
добудовано на земельній ділянці до
орендованого об'єкту нежитлове
приміщення, в результаті чого площа
орендованого приміщення збільшилася з
79,5кв. м. до 285,6 кв.м. Тобто, будівництво
здійснено на земельній ділянці, яка
була надана Відкритому акціонерному
товариству "Цукровий завод "Поділля" у
постійне користування для
обслуговування виробничих приміщень.
Докази відведення Тернопільською
міською радою підприємцю в
установленому законом порядку
земельної ділянки для відповідної мети
чи уже під збудоване майно, позивачем
не надавались.

За приписами ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети. Особа,
яка здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Беручи до уваги викладене, попередніми
судовими інстанціями правомірно та
обґрунтовано відхилено позовні вимоги
фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
Належних обґрунтувань, з посиланням на
норми права, які б спростовували
висновки судів обох інстанцій,
заявником не наведено, у зв'язку з чим
колегія суддів не вбачає підстав для
зміни чи скасування оскаржуваних
рішень, при ухваленні яких здійснено
всебічний, повний та об'єктивний
розгляд у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, надано
належну правову оцінку всім наявним у
матеріалах справи доказам й
твердженням сторін, правильно
застосовано норми матеріального та
процесуального права.

Доводи заявника, викладені у
касаційній скарзі не заслуговують на
увагу, зводяться до переоцінки
доказів, що в силу положень ст. 111-7 ГПК
України не відноситься до компетенції
касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 -11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Львівського
апеляційного господарського суду від
11.03.2014р. та рішення господарського суду
Тернопільської області від 21.11.2013р. у
справі №4/27/5022-287/2012(12/14/5022-223/2011) - без
змін.

Головуючий суддяВ.Я. Карабань СуддяГ.В.
Жаботина СуддяЛ.В. Ковтонюк