ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.06.14р. Справа № 904/2817/14

За позовом Публічного акціонерного
товариства "КРЮКІВСЬКИЙ
ВАГОНОБУДІВНИЙ ЗАВОД", м. Кременчук
Полтавської області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "МЕНОРІТА", м.
Дніпропетровськ

про визнання договору поставки № 011-12
від 30.12.2011р. недійсним

Суддя Бєлік В.Г.

Представники:

від позивача: Попович Е.О. - дов. № 49 юр -
70 від 02.06.2014р. , представник;

від відповідача: Бороденко А.В. - дов. б/н
від 18.02.2013р., представник.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство
"Крюковський вагоноремонтний завод"
звернулось до господарського суду з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Меноріта", в якому
просить визнати недйсним договір
поставки № 011-12від 30.12.2011р.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у
відповідача відсутні відповідні умови
для ведення господарської діяльності,
відповідач не займається
господарською діяльністю в розумінні
ст. 3 Господарського кодексу України, що
є підставою для визнання договору
недйсним.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечує,
подав відповідний відзив на позов.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, в
судовому засіданні, призначеному на
20.05.2014р. було оголошено перерву до
26.06.2014р. о 11:00год.

За згодою сторін у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення відповідно до ч.2 ст. 85
ГПК України.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
господарський суд

В С Т А Н О В И
В :

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Меноріта"
(Постачальник) та Публічним
акціонерним товариством "Крюковський
вагоноремонтний завод" (Покупець)
укладений Договір поставки № 011-12 від
30.12.2011р.

Відповідно до даного Договору,
відповідч прийняв на себе зобов'язання
поставити позивачу продукцію,
вироблену ВАТ "Кременчуцький
сталеливарний завод" в номенклатурі,
кількості, сторки та по цінам,
зазначеним в спеціфікаціях, що є
невід'ємною частиною цього договору
(п.1.1. договору).

Позивач вважає, що, у відповідача
відсутні відповідні умови для ведення
господарської діяльності, відповідач
не займається господарською
діяльністю в розумінні ст. 3
Господарського кодексу України, що є
підставою для визнання договору
недйсним.

Відповідач стверджує, що доводи
позивача щодо визнання недійсним
договору є необгрунтованими та
безпідставними.

Суд вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з огляду на
наступне.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203, Цивільного кодеусу України
встановлено, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або інших сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків,

Як зазначалось раніше, між позивачем та
відповідачем був укладений Договір
поставки № 011-12 від 30.12.2011р.

За вимогами ст. 208 Цивільного кодексу
України, правочини між юридичними
особами належить вчиняти в письмовій
формі.

Відповідно до ст. 207 цього кодексу,
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Спірний договір викладений в одному
документі, підписаний директорами обох
сторін, тобто уповноваженими особами
та скріплений печатками обох
підприємств.

Отже вимоги діючого законодавства щодо
форми укладення спірного договору
сторонами виконані. Договір сторонами
виконувався.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний договір виконувався сторонами,
виконання цього договору відображено у
бухгалтерському та податковому обліку
відповідача, на доказ чого
відповідачем надані копії довідок
Лівобережної міжрайонної податкової
інспекції м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області державної
податкової служби про проведення
зустрічних звірок щодо
документального підтвердження
господарських відносин між позивачем
та відповідачем, що проводились
протягом всього часу дії спірного
договору (а.с.80-194).

Відтак, наявність вільного
волевиявлення учасників спірного
договору, його відповідність
внутрішній волі при його укладенні та
направленість на настання наслідків
обумовлених цим правочином є
доведеними.

Відповідно до ст. 33 Г ПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано суду жодного
належного та допустимого доказу в
підтвердження порушення вимог
законодавства при укладенні спірного
договору.

Відповідно до положень Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", вирішуючи спір
про визнання договору недійсним,
господарський суд має встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання договору (його
частини) недійсним і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону, додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Виходячи з наявних в матеріалах справи
доказів, суд вважає, що правові
підстави для задоволення позову
відсутні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до ст.84
ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржене
протягом десяти днів з дня підписання
рішення шляхом подання апеляційної
скарги до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено

26.06.2014р.

Суддя В.Г. Бєлік