ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.06.2014 Справа № 920/773/14

За позовом: Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Конотоп, Сумська область,

до відповідача: Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу №1, м.
Конотоп, Сумська область,

про визнання недійсними договорів та
стягнення 47 600 грн. 00 коп.

Суддя Коваленко О.В.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,
свідоцтво № НОМЕР_2 від 08.04.2011 року,
договір від 10.06.2014 р.;

Від відповідача: ОСОБА_3, голова
правління; Рудейчук В.П., свідоцтво
НОМЕР_1 від 18.07.2012 р., договір №001/14гс від
12.05.2014р.

При секретарі судового засідання
Саленко Н.М.

СУТЬ СПОРУ: позивач просить суд визнати
недійсними укладені між сторонами
договори оренди від 01.01.2012 р., а також
стягнути з відповідача на свою користь
47 600 грн. 00 коп., а також судові витрати
по справі.

Позивач та його представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали у
повному обсязі. Крім того, від позивача
надійшли письмові пояснення від 09.06.2014
року.

Відповідач в письмовому відзиві проти
задоволення вимог позивача
заперечував, посилаючись на те, що
позивачем не подано доказів на
підтвердження порушення його прав з
боку відповідача в наслідок укладення
спірних договорів. Відповідачем також
подано клопотання від 29.05.2014 р. про
приєднання до матеріалів справи
письмових доказів, яке судом
задоволено.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, дослідивши
докази по справі, суд встановив:

Конотопський гаражно-будівельний
кооператив №1 був створений рішенням
№841 від 08.12.1978 р. виконавчого комітету
Конотопської міської Ради народних
депутатів.

01 січня 2012 р. між Гаражно-будівельним
кооперативом №1 і Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 був
укладений договір оренди (далі за
текстом - «Договір 1»), відповідно до
умов якого відповідач передав, а
позивач прийняв у тимчасове
користування приміщення, яке
охороняється, та знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 12
кв.м. для розміщення офісу.

Згідно п. 3.2. Договору 1 орендна плата за
користування приміщенням становить 600
грн. 00 коп. за місяць, які позивач
перераховує до 5 числа поточного місяця
на поточний рахунок відповідача.

01 січня 2012 року між цими ж сторонами був
укладений договір оренди (далі за
текстом - «Договір 2»), відповідно до
умов якого відповідач передав, а
позивач прийняв у тимчасове
користування частину території
майданчику автомобільної стоянки, що
охороняється, та розташована за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 300
кв.м. для розміщення майданчику для
виставки та продажу автомототехніки.

Згідно п. 3.2. Договору 2 орендна плата за
користування приміщенням становить 1 200
грн. 00 коп. за місяць, які позивач
перераховує до 5 числа поточного місяця
на поточний рахунок відповідача.

Зі змісту п. 5.1. Договорів 1 і 2
вбачається, що строк дії даних
договорів становить з 01 січня 2012 року
по 31 грудня 2012 року.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що
голова правління Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу №1
ОСОБА_3 під час укладення спірних
договорів ввів його в оману, оскільки
був призначений на посаду не рішенням
загальних зборів членів кооперативу,
як того вимагає ст. 15 Закону України
«Про кооперацію», а правлінням
кооперативу. Крім того, просить суд
стягнути з відповідача 47 600 грн. 00 коп.
збитків та моральної шкоди,
нарахованих відповідно до вимог ч.2 ст.
230 ЦК України.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
кооперацію» вищим органом кооперативу
є загальні збори членів кооперативу. До
компетенції загальних зборів членів
кооперативу належить: затвердження
статуту кооперативу та внесення до
нього змін, прийняття інших рішень, що
стосуються діяльності кооперативу;
утворення органів управління та
органів контролю за діяльністю
кооперативу, інших органів
кооперативу; заслуховування звітів
його органів управління і органів
контролю; затвердження порядку
розподілу доходу кооперативу;
визначення розмірів вступного і
членського внесків та паїв; визначення
розмірів, порядку формування та
використання фондів кооперативу;
визначення розмірів оплати праці
голови правління, голови ревізійної
комісії (ревізора), а також кошторису на
утримання апарату органів управління
та органів контролю за діяльністю
кооперативу; затвердження річного
звіту і балансу кооперативу;
затвердження рішення правління або
голови про прийняття нових членів та
припинення членства; прийняття рішень
щодо володіння, користування та
розпорядження майном; утворення
спеціальних комісій із залученням як
консультантів найманих працівників;
прийняття рішень про вступ кооперативу
до кооперативних об'єднань; прийняття
рішень про реорганізацію або
ліквідацію кооперативу. Рішенням
загальних зборів членів кооперативу до
компетенції загальних зборів можуть
бути віднесені інші питання діяльності
кооперативу.

Статтею 16 цього ж Закону встановлено,
що виконавчим органом кооперативу є
правління, яке очолює голова,
повноваження якого визначаються
статутом кооперативу. Виконавчий орган
підзвітний вищому органу управління
кооперативу і несе перед ним
відповідальність за ефективність
роботи кооперативу. Виконавчий орган
кооперативу: здійснює управління
кооперативом у період між загальними
зборами членів кооперативу, забезпечує
виконання їх рішень; представляє
кооператив у відносинах з органами
державної влади та органами місцевого
самоврядування, міжнародними
організаціями, юридичними та фізичними
особами; укладає угоди між
кооперативом та іншими особами; діє від
імені кооперативу в межах,
передбачених статутом кооперативу.
Виконавчий орган може бути наділений
іншими повноваженнями, визначеними
вищим органом управління кооперативу
або статутом кооперативу. Члени
правління та голова кооперативу
обираються загальними зборами членів
кооперативу на строк, визначений
статутом, але не більше ніж на п'ять
років.

Пунктом 7 Статуту Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу №1 в
новій редакції від 13.04.2000 р. №61
встановлено, що вищим органом
кооперативу, на яких вирішуються всі
питання, які стосуються як всього
кооперативу, так і окремого його члена.
В перерві між зборами органом
управління кооперативу являється
правління кооперативу, яке складається
з одинадцяти членів: голови, замісника,
секретаря і восьми членів кооперативу,
терміном на чотири роки.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно протоколу №12 від 25.05.2008 р.
позачергового засідання правління 1-го
гаражно-будівельного кооперативу
головою правління 1-го
гаражно-будівельного кооперативу було
призначено ОСОБА_3.

Відповідно до протоколу №26 засідання
правління гаражного кооперативу №1 від
26.07.2013 р. головою правління було обрано
ОСОБА_3

Судом встановлено, що в матеріалах
справи відсутні докази визнання
вказаних рішень правління
Конотопського гаражно-будівельного
кооперативу №1 неправомірними та їх
скасування.

Крім того, відповідно до ч.6 п. 3.3.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» припис абзацу першого
частини третьої статті 92 ЦК України
зобов'язує орган або особу, яка
виступає від імені юридичної особи не
перевищувати своїх повноважень.
Водночас саме лише порушення даного
обов'язку не є підставою для визнання
недійсними правочинів, вчинених цими
органами (особами) від імені юридичної
особи з третіми особами, оскільки у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац
другий частини третьої статті 92 ЦК
України). Отже, позов про визнання
недійсним відповідного правочину може
бути задоволений у разі доведеності
юридичною особою (позивачем) у
господарському суді тієї обставини, що
її контрагент знав або повинен був
знати про наявні обмеження повноважень
представника цієї юридичної особи, але,
незважаючи на це, вчинив з ним
оспорюваний правочин (що не отримав
наступного схвалення особи, яку
представляють). Наприклад, третя особа,
укладаючи договір, підписаний
керівником господарського товариства,
знає про обмеження повноважень цього
керівника, оскільки є акціонером
товариства і брала участь у загальних
зборах, якими затверджено його статут.

Пунктом 3.4. цієї ж Постанови
встановлено, що наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Судом встановлено, а також самим
позивачем не заперечується, що позивач
здійснював оплату по спірних
договорах, а відповідач приймав їх
виконання належним чином, а отже
сторони вчинили відповідні дії з
подальшого схвалення даних правочинів
/а.с.23-38/.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України
вбачається, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 227 ЦК України встановлено, що
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.
Якщо юридична особа ввела другу
сторону в оману щодо свого права на
вчинення такого правочину, вона
зобов'язана відшкодувати їй моральну
шкоду, завдану таким правочином.

Відповідно до ч.2 ст. 230 ЦК України
сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Згідно п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» у вирішенні спорів про
визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 ЦК України
господарські суди повинні мати на
увазі, що відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення для правочину
(наприклад, ненадання технічної чи
іншої документації, в якій описуються
властивості речі).

Таким чином, суд дійшов до висновку про
те, що позивачем не подано доказів на
підтвердження використання з боку
відповідача омани під час укладення
спірних договорів оренди від 01.01.2012 р., а
отже і вимога про стягнення з
відповідача 47 600 грн. 00 коп.
матеріальної шкоди є необґрунтованою
та задоволенню не підлягає.

Позивач також обґрунтовує свої вимоги
тим, що відповідач передав йому в
оренду нерухоме майно, яке не належить
Конотопському будівельно-гаражному
кооперативу.

З матеріалів справи вбачається, що
виконавчим комітетом Конотопської
міської ради народних депутатів 27.03.1985
р. було прийнято рішення №105 «Про
будівництво відкритої охоронюваної
стоянки для транспорту», відповідно до
якого вирішено побудувати відкриту
охоронювану стоянку для транспорту по
вул. Ворошилова на раніш відведеній
вільній території, що межує з
кооперативом гаражів №1, а правлінню
Гаражного кооперативу №1 доручено
виконати огорожу території стоянки за
рахунок власних коштів кооперативу до
01.05.1985 р. По закінченню будівництва
відкриту охоронювану стоянку передати
на баланс кооперативу №1.

Крім того, іншими письмовими
матеріалами справи підтверджується
факт наявності у Будівельно-монтажного
кооперативу №1 правових підстав для
користування та розпорядження майном -
територією охоронюваної автомобільної
стоянки та приміщенням по АДРЕСА_1, а
саме: інвентаризаційною справою на
кооперативні гаражі по АДРЕСА_2;
журналом використання
електронно-касового апарата.Згідно
довідки №63 від 29.05.2014 р. майданчик
платної стоянки та будівля прохідної з
офісним приміщенням знаходяться на
балансі Конотопського
гаражно-будівельного кооперативу №1
згідно книги обліку матеріальних
цінностей.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
має довести ті обставини, на які вона
посилається в обґрунтування своїх
доводів і заперечень, а відповідно до ч.
2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які
за законодавством мають
підтверджуватися певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд дійшов до висновку про те, що
позивачем не подано доказів на
підтвердження своїх доводів з приводу
того, що відповідач передав йому в
оренду майно, що йому не належить, а
отже позовні вимоги визнаються судом
неправомірними, необґрунтованими і
такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно Закону України «Про судовий
збір» та відповідно до вимог ст. ст. 44, 49
ГПК України судовий збір покладається
на позивача.

Керуючись ст. ст. 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення підписано 19.06.2014
року

Суддя О.В. Коваленко