КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2014 р. Справа№ 910/24209/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Чорної Л.В.

при секретарі Дмитрина Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аеротехсервіс"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 26.02.2014р. (повний текст
підписано - 03.03.2014р).

у справі №910/24209/13 (суддя - Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аеротехсервіс"

до Регіонального відділення Фонду
державного майна України по місту
Києву про відшкодування збитків в сумі
4 634 341,65 грн.

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Аеротехсервіс" до Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по м. Києву про відшкодування
збитків в сумі 4 634 341, 65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем було завдано позивачу
збитків на суму 4 634 341, 65 грн. у зв'язку з
розірванням договору купівлі-продажу
нерухомого майна та несвоєчасним
поверненням грошових коштів, сплачених
позивачем на його виконання..

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 26.02.2014 р. у справі № 910/24209/13 у
задоволенні позову відмовлено.

Вищезазначене рішення місцевого
господарського суду обґрунтовано
недоведеністю позивачем обставини
повторного продажу відповідачем
об'єкту нерухомості, що у свою чергу
унеможливлює реалізацію права
позивача на відшкодування сплачених
ним коштів до моменту настання
вказаної події.

Не погоджуючись із вищевказаним
рішенням суду, позивач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду м. Києва від 26.02.2014
року у справі № 910/24209/13 скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду м. Києва
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, з невідповідністю
висновків, викладених у рішенні
обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аеротехсервіс" на
рішення Господарського суду міста
Києва від 26.02.2014 року, згідно ст. 98 ГПК
України, Київським апеляційним
господарським судом ухвалою від
14.04.2014р. порушено апеляційне
провадження.

Через відділ документального
забезпечення апеляційного
господарського суду від представника
відповідача (вх. №09-11/7294) надійшов
відзив на апеляційну скаргу; від
представника позивача (вх. №09-11/7344)
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи.

В судове засідання 21.05.2014р.
представники позивача не з'явилися. Про
дату, час та місце судового засідання
повідомлені належним чином.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.05.2014 року у
зв'язку з неявкою представника
позивача розгляд справи було
відкладено на 11.06.2014 року

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
заперечував проти доводів скаржника,
викладених в апеляційній скарзі,
просив суд відмовити в задоволенні
скарги та залишити без змін
оскаржуване рішення Господарського
суду м. Києва від 26.02.2014 р. у справі №
910/24209/13.

Представник позивача в судове
засідання 11.06.2014 року не з'явився,
будучи належним чином повідомленим про
час та місце проведення судового
засідання по розгляду апеляційної
скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Явка в
судове засідання представників сторін
-це право, а не обов'язок, справа може
розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК
України у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті
4 ГПК України, статті 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" при розгляді справи частину 1
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
колегія суддів зазначає, що право особи
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
кореспондується обов'язок
добросовісно користуватися наданими
законом процесуальними правами,
утримуватись від дій, що зумовлюють
затягування судового процесу, та
вживати надані процесуальним законом
заходи для скорочення періоду судового
провадження (пункт 35 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від
07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи
є достатніми для всебічного, повного і
об'єктивного розгляду справи, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу у відсутності
представника позивача.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представника відповідача,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

27.08.2003 між Регіональним відділенням
Фонду державного майна України по м.
Києву, далі Продавець, та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Аеротехсервіс", далі Покупець, було
укладено договір № 934 купівлі-продажу
об'єкта незавершеного будівництва
державної власності шляхом продажу на
аукціоні, далі Договір № 934, відповідно
до предмету якого (п. 1.1 Договору № 934)
Продавець продає, а Покупець купив
об'єкт незавершеного будівництва -
будівлю харчоблоку, який знаходиться
за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 66А.
Продавець передав, а Покупець прийняв
приватизований шляхом продажу на
аукціоні об'єкт незавершеного
будівництва про що складено акт
приймання-передачі від 01.10.2003.

Згідно п. 1.6 Договору № 934 вказаний
об'єкт продано за 973 951 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 195 від 18.08.2003 на суму 81 162,50 грн.,
платіжним дорученням № 235 від 26.09.2003 на
суму 892 788, 50 грн.

18 грудня 2006 року між Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по м. Києву та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Аеротехсервіс" укладено договір № 934/1
про внесення змін до Договору. Пунктом
5.3 Договору № 934/1 передбачено, що
завершити будівництво об'єкта
незавершеного будівництва з
перепрофілювання його під
адміністративно-побутовий корпус з
надбудовою мансардного поверху та
ввести його в експлуатацію до 27 серпня
2008 року.

Відповідно п. 7.3 Договору № 934 у разі
невиконання Покупцем умов Договору
Продавець має право у встановленому
чинним законодавством порядку на
розірвання Договору та повернення
об'єкта за актом приймання-передачі
Продавцю.

У разі невиконання однією із сторін
умов Договору він може бути змінений
або розірваний на вимогу іншої сторони
за рішенням суду або господарського
суду. При розірванні Договору об'єкт
купівлі-продажу повертається Продавцю
(п. 11.4 Договору № 934).

Рішення суду з господарської справи, що
набрало законної сили, є обов'язковим
для господарського суду в розумінні
вимог статті 35 ГПК України щодо фактів,
які встановлені судом і мають значення
для вирішення спору. Факти встановлені
рішенням Господарського суду м. Києва у
справі № 30/271 від 02.11.2010, залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
16.12.2010, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів. Обставини,
визнанні судом загальновідомими, не
потребують доказуванню. Рішенням
Господарського суду м. Києва у справі №
30/271 від 02.11.2010 були задоволені позовні
вимоги Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву, а
саме розірвано Договір № 934 і Договір №
934/1; зобов'язано Товариство з обмеженою
відповідальністю "Аеротехсервіс"
повернути об'єкт незавершеного
будівництва - будівлю харчоблоку, який
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Волинська, 66А. На виконання даного
рішення було видано судовий наказ від
04.01.2011. Даний наказ було скеровано до
ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві. За
результатом виконання вказаного
судового рішення 10.05.2012 державним
виконавцем було складено акт, яким було
засвідчено виконання судового рішення
та повернуто об'єкт незавершеного
будівництва - будівлю харчоблоку, по
вул. Волинська, 66А, Регіональному
відділенню Фонду державного майна
України по м. Києву, та видано постанову
про закінчення виконавчого
провадження від 11.05.2012.

Як зазначив позивач, в результаті
виконання зобов'язань за Договором № 394
та Договором № 394/1 ним були понесені
певні витрати, тому вимагає від
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву
відшкодувати йому наступні збитки:
збитки, пов'язані з оплатою об'єкту,
згідно Договору № 934 з урахуванням
індексу інфляції, розрахованого згідно
листа Верховного суду України № 62-97р.
від 03.04.1997 "Рекомендації відносно
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ" в
сумі 2 573 940,68 грн.; збитки пов'язані з
оформленням Договору № 934 - нотаріальні
послуги з урахуванням індексу
інфляції розрахованого згідно листа
Верховного суду України № 62-97р. від
03.04.1997 "Рекомендації відносно порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" в сумі 26 411,01
грн.; збитки, пов'язані з оформленням
Договору № 934 - сплата 1% до ПФУ з
урахуванням індексу інфляції
розрахованого згідно листа Верховного
суду України № 62-97р. від 03.04.1997
"Рекомендації відносно порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" в сумі 25 880,90
грн.; фактичні витрати на виконання
умов Договору № 934, а саме в добудову
об'єкту в сумі 1 469 092 грн., підтверджені
звітом про науково-дослідну роботу;
вартість послуг по проведенню
наукових досліджень в сумі 116 400 грн.;
податок на землю з 2005-2012 роки в розмірі
200 539,91 грн.; 3% річних в розмірі 221 644,94 грн.

Таким чином, позивач просить суд
зобов'язати відповідача відшкодувати
збитки в розмірі 4 634 341,65 грн., а
присудження відшкодування збитків
провести шляхом присудження майна в
натурі, а саме - об'єкта незавершеного
будівництва - будівлю харчоблоку, який
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Волинська, 66А.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному і
об'єктивному дослідженні в судових
засіданнях з урахуванням всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи
їх взаємний зв'язок, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення суду
першої інстанції прийнято з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, є законним і
обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України
"Про приватизацію державного майна"
державну політику в сфері приватизації
здійснюють Фонд державного майна
України, його регіональні відділення
та представництва у районах і містах,
органи приватизації в Автономній
Республіці Крим, що становлять єдину
систему державних органів
приватизації в Україні.

Пунктом 3 ст. 7 Закону України "Про
приватизацію державного майна"
передбачено, що державні органи
приватизації у межах своєї компетенції
контролюють виконання умов договорів
купівлі-продажу державного майна.

Згідно п. 5 ст. 27 Закону України "Про
приватизацію державного майна" на
вимогу однієї із сторін договір
купівлі-продажу може бути розірвано
або визнано недійсним за рішенням суду
в разі невиконання іншою стороною
зобов'язань, передбачених договором
купівлі-продажу, у визначені строки.
Пунктом 9 даної статті передбачено, що у
разі розірвання в судовому порядку
договору купівлі-продажу у зв'язку з
невиконанням покупцем договірних
зобов'язань приватизований об'єкт
підлягає поверненню у державну
власність, включаючи земельну ділянку.

Колегія суддів вважає, що що
правовідносини, які є предметом спору у
даній справі врегульовані положеннями
Державної програми приватизації на
2000-2002 роки, затвердженої Законом
України «Про державну програму
приватизації»від 18 травня 2000 року
№1723-III, Порядку повернення у державну
власність об'єктів приватизації у разі
розірвання або визнання недійсними
договорів купівлі-продажу таких
об'єктів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 18 січня
2001 року №32, Порядку повернення
покупцям коштів, сплачених за об'єкт
приватизації, у разі розірвання або
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу, затвердженого наказом
Фонду державного майна України від 15
серпня 2000 року №1701, які, відповідно, є
спеціальними до цих відносин.

Відповідно до вимог п. 133 Державної
програми приватизації на 2000-2002 роки,
затвердженої Законом України «Про
Державну програму приватизації», у
разі розірвання договорів
купівлі-продажу об'єктів приватизації
у зв'язку з невиконанням їх умов або
визнання їх недійсними в судовому
порядку повернення покупцям коштів,
сплачених за об'єкт приватизації,
провадиться на підставі рішення суду з
коштів позабюджетного Державного
фонду приватизації або фонду
приватизації Автономної Республіки
Крим, отриманих від повторного продажу
цих об'єктів у порядку, встановленому
Фондом

Порядок повернення покупцям коштів,
сплачених за об'єкт приватизації, у
разі розірвання або визнання недійсним
договорів купівлі-продажу,
затверджений наказом Фонду державного
майна України від 15.08.2000 №1701 та
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 31.08.2000 за № 567/4788.

Відповідно до вимог п. 1, 2 зазначеного
Порядку при розірванні договору
купівлі-продажу або визнанні його
недійсним повернення Покупцю коштів,
сплачених ним за об'єкт приватизації,
здійснюється лише на підставі рішення
суду, арбітражного суду. Джерелом
розрахунків з Покупцем є кошти,
одержані органом приватизації від
повторного продажу об'єкта,
повернутого у власність держави.
Розрахунки здійснюються тільки після
повторного продажу державою об'єкта
приватизації, повернутого у її
власність, і надходження коштів від
повторного продажу на рахунок
позабюджетного Державного фонду
приватизації або фонду приватизації
АРК.

Таким чином, з викладених правових норм
вбачається, що у разі розірвання дого
вору купівлі-продажу об'єктів
приватизації, у зв'язку з невиконанням
його умов, повер нення покупцю коштів,
сплачених ним за об'єкт приватизації,
здійснюється на підставі рішення суду,
тільки після повторного продажу
об'єкта приватизації, повернутого у
влас ність держави, і надходження
коштів від повторного продажу на
рахунок позабюджетного Державного
фонду приватизації або фонду
приватизації Автономної Республіки
Крим. (Аналогічна позиція була
висловлена у постанові Вищого
господарського суду України від 12
червня 2012 року Справа № 5002-21/3339-2011).

Як вбачається з матеріалів справи
рішенням Господарського суду м. Києва у
справі № 30/271 від 02.11.2010, залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
16.12.2010 за позовом Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по м. Києву до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Аеротехсервіс", розірвано Договір № 934
і Договір № 934/1; зобов'язано Товариство
з обмеженою відповідальністю
"Аеротехсервіс" повернути об'єкт
незавершеного будівництва - будівлю
харчоблоку, який знаходиться за
адресою: м. Київ, вул. Волинська, 66А.

Натомість як вірно встановлено судом
першої інстанції та не було
спростовано під час розгляду справи в
апеляційному провадженні, повторного
продажу об'єкту нерухомості надано не
відбулося.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Належність доказів - спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. При цьому питання
про належність доказів остаточно
вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Всупереч названим нормам
законодавства сторонами по справі не
подано суду жодного належного або
допустимого доказу, які б
спростовували зазначені вище
обставини.

Відповідно до статті 224 ГК України
учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права(реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі. Якщо особа, яка
порушила право, одержала у зв'язку з цим
доходи, то розмір упущеної вигоди, що
має відшкодовуватися особі, право якої
порушено, не може бути меншим від
доходів, одержаних особою, яка порушила
право.

Таким чином, у вигляді реальних збитків
відшкодовуються тільки ті витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права, а у
вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються тільки ті доходи, які б
могли бути реально отримані при
належному виконанні зобов'язання.

Статтею 225 ГК України до складу збитків,
що підлягають відшкодуванню особою,
яка допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення
будь-яких майнових благ сторони за
договором, що обмежує його інтереси, як
учасника певних господарських
відносин і проявляється у витратах,
зроблених кредитором, втраті або
пошкодженні майна, а також не одержаних
кредитором доходів, які б він одержав,
якби зобов'язання було виконано
боржником.

Отже, зменшення майнових благ
внаслідок невиконання зобов'язань
наступає об'єктивно, тобто незалежно
від волевиявлення сторони, як наслідок
невиконання зобов'язань.

Обов'язковою умовою покладення
відповідальності має бути
безпосередній причинний зв'язок між
неправомірними діями і збитками.
Збитки є наслідком, а невиконання
зобов'язань причиною. Підставою для
відшкодування понесених збитків є
спричинення їх внаслідок неналежного
виконання зобов'язання за договором,
тобто наявності прямого
причинного-наслідкового зв'язку між
неправомірними діями однієї сторони та
зменшення майнових прав іншої.

Склад правопорушення - це сукупність
передбачених законом об'єктивних і
суб'єктивних ознак діяння, які
характеризують (визначають) його як
правопорушення і є підставою залучення
суб'єкта правопорушення до юридичної
відповідальності.

Складовою правопорушення є сукупність
чотирьох елементів: протиправної
поведінки, негативних наслідків такої
поведінки, причинного зв'язку між
протиправною поведінкою та настанням
негативних наслідків, вини
правопорушника.

Відсутність хоча б одного з елементів
складу правопорушення, звільняє
боржника від відповідальності за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язань (виключає його
відповідальність).

Тобто, нормами Цивільного кодексу
України та Господарського кодексу
України передбачений перелік
застосування потерпілою стороною
заходів по забезпеченню захисту своїх
порушених прав внаслідок порушення
зобов'язання другою стороною.

За загальними правилами судового
процесу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. ст. 33, 34 ГПК України).

З урахуванням наведених положень суд
зазначає, що застосування положень ст.
224, 225 ГК України можливо лише за умови
існування між сторонами господарських
відносин, проте як вірно встановлено
судом першої інстанції на момент
виникнення у позивача умовних збитків,
господарські відносини між сторонами
були відсутні.

Щодо стягнення реальних збитків суд
зауважує, що якщо одна із сторін
неукладеного договору здійснить дії,
спрямовані на його виконання, вона може
захистити свої права, застосувавши
положення глави 83 "Набуття, збереження
майна без достатньої правової
підстави" Цивільного кодексу України.

За загальними правилами під шкодою
розуміється зменшення або втрата
певного майнового блага, зокрема
зменшення або втрата майна
потерпілого, що тягне за собою
виникнення майнової шкоди.

Статтею 1192 Цивільного кодексу України
передбачено два способи відшкодування
шкоди, завданої майну потерпілого:
відшкодування шкоди в натурі (передача
речі того ж роду і такої ж якості) або
відшкодування завданих збитків у
повному обсязі. Розмір збитків, що
підлягають відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи.

Як було вище зазначено з огляду на
специфіку даного спору, позивач
повинен був довести наявність збитків
і неправомірної поведінки відповідача,
безпосередній причинний зв'язок між
правопорушенням та заподіянням
збитків, розмір відшкодування, проте
наведені вимоги позивачем виконано не
було.

З огляду на вищезазначене колегія
суддів вважає вірним висновок
місцевого господарського суду про
передчасність позовних вимог позивача
та актуальну відсутність правових
підстав для їх задоволення.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до
вимог ст.49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Аеротехсервіс» залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду м. Києва від 26.02.2014 року по справі №
910/24209/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/24209/13 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
І.А. Іоннікова

Л.В. Чорна