ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" червня 2014 р.Справа № 916/1291/14

За позовом Товариство з обмеженою
відповідальністю "ПМІК КІМ КОМПАНІ";

до відповідача Управління майна та
інвестицій Теплодарської міської ради
Одеської області

про визнання недійсним договору

Суддя Гуляк Г.І.

Представники:

Від позивача: Попов М.М. - за дорученням;

Від відповідача: Рашкован О.О. - за
дорученням;

Суть спору: Товариство з обмеженою
відповідальністю "ПМІК КІМ КОМПАНІ"
звернулося до господарського суду
Одеської області з позовом до
Управління майна та інвестицій
Теплодарської міської ради Одеської
області про визнання недійсним пункту
9.2 договору №74/2012 від 28.09.2012 року
укладеного між Управлінням майна та
інвестицій Теплодарської міської ради
Одеської області та ТОВ „ПМІК КІМ
КОМПАНІ"

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказує, що п.9.2 договору суперечить
чинному законодавству України та має
бути визнаний судом недійсним на
підставі абзацу 2 ч.3 ст.6 Закону України,
ст.764 ЦК України, Закон України „Про
оренду державного та комунального
майна" та ст.215 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 04.04.2014 року, було порушено
провадження у справі № 916/1291/14 із
призначенням справи до розгляду в
судовому засіданні./суддя Волков Р.В./

Відповідач 29.04.2014 року надав відзив на
позовну заяву, в якому вимоги позивача
не визнає та просить суд у задоволенні
позову відмовити повністю.

Розпорядженням керівника апарату
господарського суду Одеської області
від 13.05.2014 року щодо призначення
повторного автоматичного розподілу
справ та згідно якого справу №916/1291/14
було передано на розгляд судді Гуляк
Г.І.

Ухвалою суду від 14 травня 2014 року
справу прийнято до провадження та
призначено до розгляду на 2 червня 2014
року.

Представник позивача 02.06.2014 року надав
витребуванні ухвалою суду докази та
заперечення на відзив, які по змісту
нічим не відрізняються від позову, крім
того представник позивача надав
письмові пояснення 16.06.2014 року, які
залучено до матеріалів справи.

Представник відповідача надав
витребуванні судом письмові докази та
надав клопотання про залучення до
матеріалів справи судову практику,
вказані клопотання задоволено та
наданні докази залучено до матеріалів
справи.

Представник позивача у судове
засідання з'явився, позов підтримує та
просить суд визнати недійсним п.9.2
договору №74/2012 від 29.09.2012 року.

Представник відповідача у судове
засідання з'явився, вимоги позивача не
визнає та просить суд у задоволенні
позову відмовити.

23.06.2014 р. у судовому засіданні після
повернення з нарадчої кімнати було
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду в порядку статті 85
ГПК України.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи, заслухавши
пояснення представників сторін, суд
встановив:

28 вересня 2012 року між Управлінням майна
та інвестицій Теплодарської міської
ради Одеської області /орендодавець -
відповідач/ та Товариством з обмеженою
відповідальністю „ПМІК КІМ КОМПАНІ"
/орендар - позивач/ було укладено
договір оренди майна, що належить до
комунальної власності територіальної
громади м.Теплодар №74/2012.

За умовами договору, орендодавець
передає, а орендар приймає у строкове
платне користування комунальне майно
територіальної громади м.Теплодар, яке
знаходиться на балансі управління
майна та інвестицій: службово-технічну
будівлю розміром (12,66 х 24,7) на території
1194 кв.м., ринковою вартістю станом на
28.09.2012 року 154 804,86 гривень, згідно звіту
про незалежну оцінку ринкової вартості
службово-технічної будівлі, п.1.1
договору. Цільове використання майна:
ливарний цех.

Відповідно до п.9.1 договору, договір
укладено на 1 рік, що діє з 1 жовтня 2012
року до 1 жовтня 2013 року. По заяві
орендаря про продовження цього
договору або зміну його умов після
закінчення строку його чинності
протягом одного місяця договір
вважається продовженим на той самий
строк (1 рік) і на тих самих умовах, які
передбачені цим договором без
підписання актів
приймання-передавання майна, п.9.2.
договору.

Позивач вважає, що п.9.2 договору слід
визнати недійсним на підставі абзацу 2
ч.3 ст. 6 ЦК України яким передбачено, що
сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Крім того позивач у своєму позові та
запереченнях на відзив посилається на
лист Вищого господарського суду
України №01-8/211 від 07.04.2008 року, згідно
якого сторони не можуть врегулювати
свої відносини на власний розсуд не
тільки тоді, коли в нормі сказано
"сторони в договорі не можуть
відступити від положень..." або
міститься подібний вираз (наприклад,
частина четверта статті 216 ЦК України ),
а і тоді, коли обов'язковість для сторін
положень певної норми випливає з її
змісту - тобто тоді, коли зі змісту
норми можна зробити висновок, що норма
є імперативною. Отже, зміст частини
третьої статті 6 ЦК України полягає у
законодавчому закріпленні
співвідношення між диспозитивними та
імперативними нормами: імперативна
норма встановлює правила, які не можуть
бути змінені сторонами в договорі, а
диспозитивна норма дозволяє таку
зміну.

Також позивач зазначає, що згідно до ст.
764 ЦК України, якщо наймач (орендар)
продовжує користуватися майном після
закінчення строку договору найму
(оренди), то, за відсутності заперечень
наймодавця (орендодавця) протягом
одного місяця, договір вважається
поновленим на строк, який був раніше
встановлений цим договором, що також
закріплено і в ч.4 ст. 284 ГК України.

Позивач звертає увагу на те, що згідно
ч. 2 статті 17 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна" у
разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення або зміну умов
договору оренди протягом одного місяця
після закінчення терміну дії договору
він вважається продовженим на той
самий термін і на тих самих умовах, які
були передбачені договором. Із змісту
наведених правових норм випливає, що по
закінченні строку договору оренди він
може бути продовжений на такий самий
строк, на який цей договір укладався, за
умови, якщо проти цього не заперечує
орендодавець. При цьому заперечення
мають бути висловлені протягом одного
місяця після закінчення строку
договору.

На думку позивача п. 9.2. Договору оренди
суперечить нормам Цивільного та
Господарського кодексу України, а
також ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та
комунального майна» в частині порядку
пролонгації договору. Відповідно до ч.1
ст.203 ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Частиною 1
ст. 217 ЦК України передбачено, що
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини. У цьому випадку,
недійсність п. 9.2. Договору оренди не
має наслідком недійсності інших його
частин і договору в цілому.

Представник відповідача під час
розгляду справи проти обставин,
викладених у позові, заперечував в
повному обсязі та зазначив, що пунктом 3
ст.3 ЦК України передбачено свобода
договору, відповідно до ст.627 ЦК України
відповідно до ст.6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначені умови договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Крім того відповідач обґрунтовує свої
заперечення посилаючись на ст.ст.628, 638
Цивільного кодексу України, ст. 10
Закону України „Про оренду державного
та комунального майна.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, надані під час судового
розгляду, проаналізувавши наявні у
справі докази та давши їм правову
оцінку, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (в т.ч. іноземні),
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи та у
встановленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду відповідно до
встановленої підвідомчості
господарських справ за захистом своїх
порушених прав і охоронюваних законом
інтересів.

Завданням суду при здійсненні
правосуддя, в силу вимог ст. 2 Закону
України "Про судоустрій України" є,
зокрема, захист гарантованих
Конституцією України та законами, прав
і законних інтересів юридичних осіб.

Встановивши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд з'ясовує наявність чи
відсутність факту порушення або
оспорення і відповідно ухвалює рішення
про захист порушеного права або
відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

28 вересня 2012 року між Управлінням майна
та інвестицій Теплодарської міської
ради Одеської області /орендодавець -
відповідач/ та Товариством з обмеженою
відповідальністю „ПМІК КІМ КОМПАНІ"
/орендар - позивач/ було укладено
договір оренди майна, що належить до
комунальної власності територіальної
громади м.Теплодар №74/2012, орендодавець
передає, а орендар приймає у строкове
платне користування комунальне майно
територіальної громади м.Теплодар, яке
знаходиться на балансі управління
майна та інвестицій: службово-технічну
будівлю розміром (12,66 х 24,7) на території
1194 кв.м., ринковою вартістю станом на
28.09.2012 року 154 804,86 гривень, згідно звіту
про незалежну оцінку ринкової вартості
службово-технічної будівлі, п.1.1
договору. Цільове використання майна:
ливарний цех.

Відповідно до п.9.1 договору, договір
укладено на 1 рік, що діє з 1 жовтня 2012
року до 1 жовтня 2013 року, а п.9.2 договору
передбачає, що по заяві орендаря про
продовження цього договору або зміну
його умов після закінчення строку його
чинності протягом одного місяця
договір вважається продовженим на той
самий строк (1 рік) і на тих самих умовах,
які передбачені цим договором без
підписання актів
приймання-передавання майна.

Частина 1 ст. 763 ЦК України, передбачає,
що договір найму укладається на строк,
встановлений договором. Положення ч.2
ст.291 Господарського кодексу України
передбачено, що договір оренди
припиняється у розі закінчення строку,
на який його було укладено. Аналогічну
норму містить.2 ст.26 Закону України
„Про оренду державного та
комунального майна".

Умовами договору №74/2012 встановлено
інший порядок щодо продовження дії
договору оренди, закріплені у п.9.2
договору та не суперечить ст.627 ЦК
України, яка передбачає, що сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України визначені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: 1) зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу.

Зазначене цілком кореспондується зі
ст. 207 Господарського кодексу України,
відповідно до якої господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Отже, відповідність змісту правочину
Цивільному та Господарському кодексам
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства є однією з
необхідних умов визнання останнього
дійсним, натомість його суперечність
зазначеним вимогам і є підставою для
визнання такого договору недійсним.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України встановлено, що однією
із підстав виникнення цивільних прав
та обов'язків є договір, а в силу вимог
ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу
України, відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

При цьому, частиною 3 статті 6 цього
Кодексу передбачено, що сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

З огляду на викладене, враховуючи, що
позивач при укладанні договору оренди
майна, що належить до комунальної
власності територіальної громади
міста Теплодар №74/2012 від 28 вересня 2012
року діяв з власної волі та погодив всі
вказані у даному правочині умови,
шляхом підписання зазначеного
договору без відповідного протоколу
розбіжностей, суд доходить висновку, що
ТОВ „ПМІК КІМ КОМПАНІ" прийняло
положення даного договору та
погодилось з його умовами без будь-яких
заперечень.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 ГК України,
строк договору оренди визначається за
погодженням сторін.

Згідно ст. 10 Закону України „Про оренду
державного та комунального майна",
істотні умови договору оренди є: об'єкт
оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); термін, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань, якщо їх
нарахування передбачено
законодавством; відновлення
орендованого майна та умови його
повернення; виконання зобов'язань;
забезпечення виконання зобов'язань -
неустойка (штраф, пеня), порука,
завдаток, гарантія тощо; порядок
здійснення орендодавцем контролю за
станом об'єкта оренди;
відповідальність сторін; страхування
орендарем взятого ним в оренду майна;
обов'язки сторін щодо забезпечення
пожежної безпеки орендованого майна.

Звідси суд робить висновок що зміст п.9.2
договору відповідає вимогам закону та
не підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд доходить висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову виходячи з матеріалів справи,
позовні вимоги ТОВ „ПМІК КІМ КОМПАНІ" є
безпідставними, неправомірними, у
зв'язку з чим не підлягають
задоволенню.

На підставі ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається на
позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43-44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити в повному
обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом 10-денного строку з моменту
складання повного тексту.

Повний текст рішення складено та
підписано 25 червня 2014 року.

Суддя
Гуляк Г.І.