КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2014 р. Справа№ 911/509/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Бернацька О.В. - за
дов.

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «УкрОпт
«Мастер-енерго»

на рішення Господарського суду
Київської області від 08.05.2014

у справі № 911/509/14 (суддя Кошик
А.Ю.)

за позовом Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «УкрОпт
«Мастер-енерго»

про стягнення 37 770,45 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» (далі, позивач)
звернулось до Товариства з обмеженою
відповідальністю «УкрОпт
«Мастер-енерго» (далі, відповідач) з
позовом про стягнення 3 % річних у
розмірі 1 614,04 грн., пені в сумі 7 931,44 грн.,
штрафу у розмірі 26 710,18 грн. та
інфляційних у сумі 1 514,78 грн., а всього
37 770,45 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем, в порушення умов
Договору № 14/2454/11 про купівлю-продаж
природного газу від 30.09.2011, не здійснено
оплату за спожитий природний газ
своєчасно і в повному обсязі.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 08.05.2014 у справі №
911/509/14 позовні вимоги задоволено
частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю «УкрОпт
«Мастер-енерго» на користь Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» 631,94 грн. пені, 18 823,54 грн.
штрафу, 1 614,04 грн. 3 % річних, 1 514,78
інфляційних та 1 092,42 грн. судових
витрат.

Рішення суду про часткове задоволення
позову мотивоване тим, що вимоги про
стягнення з відповідача пені та штрафу
підлягають задоволенню у сумах, які
нараховані з 14.02.2013, тобто, пеня в сумі
631,94 грн. та штраф в сумі 18 823,54 грн.
Вимоги позивача про стягнення з
відповідача річних та інфляційних є
правомірними, оскільки нараховані на
суму боргу з врахуванням часткових
оплат та фактичних періодів
прострочення від дня виникнення
заборгованості до терміну, що
передував зверненню з позовом до суду,
що відповідає вимогам статті 625
Цивільного кодексу України, і для
відповідних нарахувань не встановлено
обмежень і не застосовується
скорочений строк позовної давності.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «УкрОпт
«Мастер-енерго» звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, відповідно до якої просить
рішення Господарського суду Київської
області від 08.05.2014 у справі № 911/509/14
скасувати, у задоволенні позову
відмовити повністю.

Апеляційна скарга відповідача
мотивована тим, що судом першої
інстанції невірно застосовано норми
цивільного законодавства щодо строків
позовної давності.

Так, відповідач зазначає, що право
пред'явити вимогу щодо сплати
відповідачем штрафу та пені настало у
наступні дати:

- за актом від 31.01.2011 - з 15.11.2011. Тобто,
строк позовної давності закінчився
15.11.2012.

- за актом від 30.112011 - з 15.12.2011. Тобто,
строк позовної давності закінчився
15.12.2012.

- за актом від 31.12.2012 - з 15.01.2013. Тобто,
строк позовної давності закінчився
15.01.2014.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
відповідача у справі № 911/509/14 було
передано на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Михальській Ю.Б.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 11.06.2014 для
розгляду апеляційної скарги у справі №
911/509/14 було сформовано колегію суддів у
складі головуючого судді Михальської
Ю.Б., суддів: Отрюха Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.06.2014
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «УкрОпт
«Мастер-енерго» прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 03.07.2014.

У судове засідання, призначене на
03.07.2014, представник відповідача не
з'явився, про причини неявки суд не
повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення відповідача про дату, час
і місце проведення судового засідання
по розгляду апеляційної скарги, а саме
повідомлення про вручення поштового
відправлення, колегія суддів вважає
можливим здійснити перевірку рішення
суду першої інстанції в апеляційному
порядку за наявними матеріалами справи
та без участі представника
відповідача.

Представник позивача письмового
відзиву на апеляційну скаргу не надав,
у судовому засіданні 03.07.2014 просив у її
задоволенні відмовити, а рішення суду у
даній справі залишити без змін.

Розглянувши в судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представника позивача, судова колегія
встановила наступне:

30.03.2012 між Публічним акціонерним
товариством «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»
(продавцем) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «УкрОпт
«Мастер-енерго» (покупцем) укладено
договір купівлі-продажу природного
газу № 14/2454/11 (далі, Договір) (том 1, а.с.
8-13), відповідно до умов якого позивач
зобов'язується передати у власність
відповідачу у IV кварталі 2011 року та у 2012
році імпортований природний газ (за
кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного
на митну територію України «ПАТ «НАК
«Нафтогаз України», далі, газ), для
виробництва теплової енергії, яка
споживається бюджетними установами та
організаціями та іншими споживачами, а
покупець зобов'язується приймати та
оплачувати газ на умовах цього
Договору.

Пунктом 2.1. Договору визначено, що
продавець передає покупцеві з 01.10.2011 по
31.12.2012 газ в обсязі до 410 тис.куб.м.

На виконання пункту 2.1. Договору у
жовтні 2011 року та у період з жовтня по
грудень 2012 року позивач поставив, а
відповідач прийняв природний газ у
об'ємі 3 952,733 куб.м. на загальну суму 1
004 083,88 грн., що підтверджується актами
приймання передачі природного газу від
31.10.2011, 27.11.2012, 30.11.2012 та від 31.12.2012 (том 1,
а.с. 17-20), факт отримання природного газу
в наведеному об'ємі відповідачем не
заперечено та не спростовано.

Згідно пункту 6.1. Договору оплата за газ
здійснюється Покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

Пунктами 7.1. та 7.2. Договору визначено,
що за невиконання або неналежне
виконання своїх зобов'язань за
договором сторони несуть
відповідальність згідно з цим
Договором і чинним законодавством
України.

У разі невиконання покупцем умов
пунктів 6.1. цього Договору він у
безспірному порядку зобов'язується
сплатити продавцю крім суми
заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 відсотків
від суми простроченого платежу.

З матеріалів справи вбачається, що
продавець виконав свої зобов'язання з
поставки газу, а покупець прострочив та
не в повному обсязі здійснив оплату
отриманого газу, чим порушив вимоги
пункту 6.2. Договору.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
часткове задоволення позовних вимог
ПАТ «НАК «Нафтогаз України» з огляду на
наступне.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до статті 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Відповідно до статті 527
Цивільного кодексу України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Зазначена норма кореспондується з
приписами статті 193 Господарського
кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті
193 Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до статті 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Відповідно до частини 2 статті 193
Господарського кодексу України кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язань, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217
Господарського кодексу України є
штрафні санкції, до яких віднесено
штраф та пеню (частина 1 статті 230
Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Враховуючи те, що відповідачем
своєчасно не виконувались умови
Договору щодо оплати отриманого
природного газу, позивач просив
стягнути з відповідача пеню у розмірі 7
931,44 грн. та штраф за прострочення
сплати зобов'язань в сумі 26 710,18 грн.

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231
Господарського кодексу України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України визначено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно статей 1, 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Пунктом 2 статті 258 Цивільного кодексу
України встановлено, що для окремих
видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Колегія суддів зазначає, що Договір не
містить умови про збільшення строку
давності для стягнення пені та штрафу,
ніж передбачений нормами чинного
законодавства статтею 258 Цивільного
кодексу України.

Також, умовами Договору не передбачено
строк нарахування пені, більший ніж
визначено пунктом 6 статті 232
Господарського кодексу України.

З огляду на зазначене, судом досліджено
та встановлено, що позивачем
нарахована пеня по кожному періоду в
межах пункту 6 статті 232 Господарського
кодексу України в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ на фактичні суми
заборгованості, існування яких у
відповідні періоди відповідачем не
заперечено та не спростовано.

Відповідно до частини 4 статті 51
Господарського процесуального кодексу
України, процесуальна дія, для якої
встановлено строк, може бути вчинена до
24-ї години останнього дня строку. Якщо
позовну заяву, відзив на позовну заяву,
заяву про перегляд рішення та інші
документи здано на пошту чи телеграф до
24-ї години останнього дня строку, строк
не вважається пропущеним.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що
позов надіслано до суду згідно штампу
на конверті 13.02.2014, для відповідних
вимог про стягнення з відповідача пені
та штрафу, нарахованих до 14.02.2013 (по
13.02.2013 включно), підлягає застосуванню
строк позовної давності.

Відтак, колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції та
зазначає, що задоволенню підлягають
вимоги про стягнення з відповідача
пені та штрафу, які нараховані
позивачем з 14.02.2013.

Оскільки, за зобов'язаннями жовтня 2011
року пеня не нараховувалась, за
зобов'язаннями жовтня 2012 року пеня
нарахована в сумі 1 045,96 грн. та за
зобов'язаннями листопада 2012 року пеня
нарахована в сумі 1 937,99 грн. за період за
межами строку позовної давності,
відповідні вимоги не підлягають
задоволенню у зв'язку з застосуванням
строку давності. Також, за
зобов'язаннями грудня 2012 року у зв'язку
з застосуванням строку давності пеня в
сумі 3 947,50 грн. підлягає частковому
задоволенню за період з 14.02.2013 по
заявлений в позові - 21.02.2013, що складає
631,94 грн. Таким чином, задоволенню
підлягає пеня в сумі 631,94 грн.

Стосовно вимоги про стягнення штрафу,
судом першої інстанції вірно
встановлено, що штраф позивачем
нараховано за прострочення сплати
зобов'язань жовтня та грудня 2012 року в
загальній сумі 26 710,18 грн., з яких 7 886,64
грн. нараховано станом на 25.12.2012, тобто
за межами строку давності, тому
відповідна вимога задоволенню не
підлягає. Решта штрафу в сумі 18 823,54 грн.
нарахована за зобов'язаннями грудня 2012
року, прострочення понад 30 днів за
якими настало на суму 268 907,78 грн. станом
на 14.02.2013, тобто в межах строку позовної
давності. Відтак, вимога про стягнення
штрафу підлягає частковому
задоволенню в сумі 18 823,54 грн.

Також, позивачем заявлено до стягнення
з відповідача 3 % річних у розмірі 1 614,04
грн. та інфляційних у сумі 1 514,78 грн.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Вимагати сплати суми боргу з
врахуванням індексу інфляції є правом
кредитора, яке він може реалізувати, а
може від нього відмовитися.

Вказана стаття також передбачає
можливість стягувати за прострочення
виконання грошового зобов'язання
проценти річних. Розмір процентів
річних визначається сторонами в
договорі. Якщо сторони в договорі не
передбачили сплату процентів річних та
їх розмір, підлягають сплаті три
проценти річних від простроченої суми
за весь час прострочення. Проценти
річних, передбачені статтею 625
Цивільного кодексу України, є
самостійною формою цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань та можуть
стягуватися поряд із пенею.

Таким чином, враховуючи доведеність
порушення відповідачем зобов'язання за
Договором, колегія суддів, перевіривши
здійснений позивачем розрахунок 3 %
річних та інфляційних, враховуючи, що
для відповідних нарахувань не
встановлено обмежень щодо
застосування строку позовної давності,
погоджується з висновком суду першої
інстанції про обґрунтованість
позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» про стягнення відповідача 3%
річних на загальну суму 1 614,04 грн. та
інфляційних у сумі 1 514,78 грн.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи
спір по суті заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які грунтуються на
належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про часткове
задоволення позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України», а заперечення скаржника,
викладені у апеляційній скарзі, не
приймає до уваги, оскільки останні не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю «УкрОпт
«Мастер-енерго» є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «УкрОпт
«Мастер-енерго» на рішення
Господарського суду Київської області
від 08.05.2014 у справі № 911/509/14 залишити без
задоволення.

Рішення Господарського суду Київської
області від 08.05.2014 у справі № 911/509/14
залишити без змін.

Матеріали справи № 911/509/14 повернути до
Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко