ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року Справа № 62/68

Вищий господарський суд України у
складі: суддя Селіваненко В.П. -
головуючий, судді Львов Б.Ю. (доповідач)
і Палій В.В.,

розглянувши касаційну скаргу
Львівської міської ради, м. Львів,

на постанову Київського апеляційного
господарського суду від 28.01.2014

зі справи № 62/68

за позовом релігійної громади
Римсько-Католицької Церкви парафії
Святого Антонія у Личаківському районі
міста Львова (далі - Церква), м. Львів,

до Львівської обласної ради (далі -
Обласна рада), м. Львів,

Львівської міської ради (далі -
Міська рада),

регіонального відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області (далі - Відділення), м. Львів,

треті особи на стороні відповідачів,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору, - управління майном
спільної власності Львівської
обласної ради (далі - Управління), м.
Львів,

Львівська державна музична школа № 4
(далі - Школа), м. Львів,

про визнання права власності,

за участю представників:

Церкви - Ворушило В.А., Кави Е.С.,

Обласної ради - не з'явився,

Міської ради - Гнатковської М.І.,

Відділення - не з'явився,

Управління - не з'явився,

Школи - Тацишина І.Б., Петрика В.М.,

Генеральної прокуратури України -
Краснонож О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Церква звернулася до господарського
суду міста Києва з позовом (з
урахуванням подальшого уточнення
позовних вимог) про визнання права
власності на будинок № 53 (в минулому - №
49) по вулиці Личаківській у місті
Львові.

Позовні вимоги з посиланням, зокрема,
на приписи статті 17 Закону України від
23.04.1991 № 987-XII "Про свободу совісті та
релігійні організації" (далі - Закон №
987) мотивовано тим, що спірна будівля є
частиною культової споруди та підлягає
поверненню у власність Церкви.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.07.2013 (суддя Любченко М.О.) в
задоволенні позову відмовлено.
Прийняте місцевим судом рішення з
посиланням, зокрема, на приписи статей
7, 13 та 17 Закону № 987 мотивовано тим, що:
уповноваженим державним органом
рішення про передачу спірної будівлі
Церкві не приймалося; зазначена
будівля Церкві не передавалася; спірна
будівля не є культовою спорудою (або її
невід'ємною частиною) і тривалий час
використовується як музична школа;
рішення виконавчого комітету Міської
ради від 13.04.2012 № 257 "Про оформлення
права комунальної власності на будівлі
майнового комплексу на вул.
Личаківський, 53" недійсним не визнано;
правонаступництво позивача стосовно
спірної будівлі не доведено; порушення
відповідачами права власності Церкви
на спірну будівлю не встановлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 28.01.2014 (колегія
суддів у складі: Тарасенко К.В. -
головуючий суддя, судді Рєпіна Л.О.,
Сулім В.В.) зазначене рішення місцевого
суду зі справи скасовано та прийнято
нове рішення, яким: визнано за Церквою
право власності на будинок № 53 по вул.
Личаківській у місті Львові; визнано
недійсним рішення Міської ради від
13.04.2012 № 257 "Про оформлення права
комунальної власності на будівлі
майнового комплексу на вул.
Личаківський, 53"; визнано недійсним
свідоцтво про право власності від
20.04.2012 № ЛР 1504, видане Школі на будівлі
та споруди майнового комплексу в місті
Львові по вул. Личаківська, 53; скасовано
державну реєстрацію прав Школи на
спірну будівлю.

Постанову суду апеляційної інстанції з
посиланням, зокрема, на приписи статті
17 Закону № 987 та статей 203, 215 Цивільного
кодексу України мотивовано тим, що:
спірна будівля є частиною майнового
комплексу костелу Святого Антонія,
тобто культовою спорудою; Міська рада
на час прийняття згаданого рішення від
13.04.2012 № 257 була обізнана щодо наявності
відповідного спору.

У касаційній скарзі Міська рада
просить Вищий господарський суд
України постанову апеляційного
господарського суду зі справи
скасувати внаслідок її прийняття з
неправильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права
та залишити в силі рішення місцевого
господарського суду.

Школа подала відзиви на касаційну
скаргу, в яких підтримала її доводи та
просила задовольнити скаргу Міської
ради в повному обсязі.

Церква подала відзив на касаційну
скаргу, в якому зазначила про
безпідставність її доводів та просила
постанову апеляційного суду зі справи
залишити без змін, а скаргу - без
задоволення.

Інші відзиви на касаційну скаргу не
надходили.

Учасників судового процесу відповідно
до статті 1114 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) належним чином
повідомлено про час і місце розгляду
касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення
попередніми судовими інстанціями
обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального і
процесуального права, заслухавши
представників Церкви, Міської ради,
Школи та Генеральної прокуратури
України, Вищий господарський суд
України дійшов висновку про
необхідність задоволення касаційної
скарги з урахуванням такого.

Відповідно до частини другої статті 7
Закону № 987 релігійними організаціями
в Україні є релігійні громади,
управління і центри, монастирі,
релігійні братства, місіонерські
товариства (місії), духовні навчальні
заклади, а також об'єднання, що
складаються з вищезазначених
релігійних організацій. Релігійні
об'єднання представляються своїми
центрами (управліннями).

Частиною першою статтею 13 цього Закону
передбачено, що релігійна організація
визнається юридичною особою з дня її
державної реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 17
Закону № 987 культові будівлі і майно,
які становлять державну власність,
передаються організаціями, на балансі
яких вони знаходяться, у безоплатне
користування або повертаються у
власність релігійних організацій
безоплатно за рішеннями обласних,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій, а в
Республіці Крим - Уряду Республіки
Крим.

Суд першої інстанції, на відміну від
апеляційного господарського суду,
повно та всебічно дослідивши фактичні
обставини справи, на підставі
ретельної оцінки поданих сторонами
доказів, діючи з дотриманням наведених
приписів норм матеріального права,
встановивши те, що: спірна будівля
Церкві разом з майновим комплексом
костелу Святого Антонія не
передавалася; рішення уповноваженого
органу щодо передачі спірної будівлі,
яка не є невід'ємною частиною майнового
комплексу костелу Святого Антонія, у
власність або користування Церкви -
відсутнє; право вибору - щодо передачі
культових будівель у користування або
у власність релігійних організацій -
належить до виключної компетенції
уповноваженого державного органу;
спірна будівля не є культовою спорудою
і, будучи комунальною власністю
територіальної громади міста Львова,
належить на праві оперативного
управління Львівській державній
музичній школі № 4 (свідоцтво про право
власності від 20.04.2012 № ЛР 1504); згадане
рішення виконавчого комітету (який є
самостійною юридичною особою і не брав
участі в розгляді даної справи) Міської
ради від 13.04.2012 № 257 недійсним у
встановленому порядку не визнано, -

дійшов обґрунтованих висновків щодо
недоведеності порушення відповідачами
прав позивача, а тому й правомірно
відмовив у задоволенні даного позову.

У свою чергу, суд апеляційної інстанції
наведеного стосовно стану прав
позивача не врахував, з обсягом
позовних вимог Церкви і належним
складом відповідачів (зокрема, щодо
виконавчого комітету Міської ради як
самостійної юридичної особи і Школи як
зареєстрованого власника спірного
майна) не визначився та помилково
скасував законне і обґрунтоване
рішення місцевого господарського суду
зі справи, розглянувши при цьому в
порушення приписів частини третьої
статті 101 ГПК України й позовні вимоги,
які не були предметом розгляду в суді
першої інстанції, - щодо визнання
недійсним згаданого рішення від 13.04.2012
№ 257; визнання недійсним свідоцтва про
право власності від 20.04.2012 № ЛР 1504;
скасування державної реєстрації прав
Школи на спірну будівлю, тоді як
місцевим судом у рішенні зі справи з
посиланням на приписи статті 22 ГПК
України безпосередньо зазначено про
неприйняття до розгляду нових позовних
вимог Церкви, викладених у заяві від
13.06.2013 № 46/2013 (т. 3, а.с. 131-132, 193).

З огляду на наведене оскаржувана
постанова апеляційного господарського
суду зі справи відповідно до частини
першої та пункту 3 частини другої
статті 11110 ГПК України підлягає
скасуванню, а рішення суду першої
інстанції має бути залишено в силі як
таке, що відповідає встановленим ним
фактичним обставинам та прийняте з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Львівської міської
ради задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 28.01.2014 зі
справи № 62/68 скасувати.

3. Рішення господарського суду міста
Києва від 03.07.2013 зі справи № 62/68
залишити в силі.

4. Стягнути з релігійної громади
Римсько-Католицької Церкви парафії
Святого Антонія у Личаківському районі
міста Львова на користь Львівської
міської ради 1 278 (одну тисячу двісті
сімдесят вісім) грн. 90 коп. судового
збору за розгляд касаційної скарги.

Видачу відповідного наказу доручити
господарському суду міста Києва.

Суддя
В.Селіваненко

Суддя
Б.Львов

Суддя
В.Палій