КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2014 р.
Справа№ 910/2580/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Авдеєва П.В.

Куксова В.В.

секретар судового засідання - Пугачова
А.С.,

за участю представників сторін: згідно
протоколу судового засідання від 01.07.2014
року по справі № 910/2580/14 (в матеріалах
справи)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" на рішення
господарського суду міста Києва від
16.04.2014 року (оформленого відповідно до
ст. 84 ГПК України 22.04.2014 року) по справі
№ 910/2580/14 (суддя - Літвінова М.Є.)

За позовом публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна

компанія "Нафтогаз України"

до державного підприємства
зовнішньоекономічної діяльності

"Укрінтеренерго"

про стягнення 3 527 057,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до державного підприємства
зовнішньоекономічної діяльності
"Укрінтеренерго" про стягнення суми
основного боргу у розмірі 2 985 177,61 грн.,
втрат від інфляційних процесів - 18 250,72
грн., 3 % річних - 102 842,05 грн., пені - 211 824,93
грн., штрафу - 208 962,43 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 16.04.2014 року у справі № 910/2580/14
позов задоволено частково. Стягнуто з
державного підприємства
зовнішньоекономічної діяльності
"Укрінтеренерго" на користь публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
суму основного боргу - 2 985 177,61 грн., пеню
- 105 912,47 грн., 3 % річних - 102 329,19 грн.,
інфляційні нарахування - 14 811,62 грн.,
штраф - 208 962,43 грн. та 70 462,10 грн. судового
збору. Стягнуто з публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
в дохід Державного бюджету України
суму недоплаченого судового збору у
розмірі 365,00 грн. В іншій частині позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого
суду, позивач, публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", звернувся
з апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду та
просить скасувати рішення в частині
відмови у стягненні 105 912,47 грн. та
прийняти в цій частині нове, яким
задовольнити вимогу позивача про
стягнення з відповідача пені у сумі 105
912,47 грн. В іншій частині рішення
залишити без змін.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує
тим, що судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи та має місце
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого суду обставинам
справи.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
30.05.2014 року для розгляду апеляційної
скарги по справі № 910/2580/14 сформовано
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Яковлєв М.Л., судді Авдеєв П.В.,
Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 02.06.2014 року по
справі № 910/2580/14 прийнято апеляційну
скаргу публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" до
провадження і призначено перегляд
рішення зазначеною колегією на 01.07.2014
року.

Державним підприємством
зовнішньоекономічної діяльності
"Укрінтеренерго" на підставі ст. 96 ГПК
України надано до суду відзив на
апеляційну скаргу, в якому відповідач
просить у задоволенні апеляційної
скарги позивача на рішення
господарського суду міста Києва від
16.04.2014 року у справі № 910/2580/14 відмовити
повністю, а рішення залишити без змін.

Представник позивача був присутній в
судовому засіданні та надавав свої
пояснення, якими підтримав доводи, що
викладені в апеляційній скарзі та
просив апеляційну скаргу задовольнити,
а рішення скасувати в частині відмови у
стягненні 105 912,47 грн. та прийняти в цій
частині нове, яким задовольнити вимогу
позивача про стягнення з відповідача
пені у сумі 105 912,47 грн. В іншій частині
рішення залишити без змін.

Представники відповідача в судовому
засіданні надавав свої пояснення та
просив рішення господарського суду
міста Києва від 16.04.2014 року залишити без
змін, а апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
- без задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
виступ представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
проаналізувавши застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення
господарського суду міста Києва від
16.04.2014 року по справі № 910/2580/14 - слід
залишити без змін, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

30.09.2011 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (продавець, позивач) та
державним підприємством
зовнішньоекономічної діяльності
"Укрінтеренерго" (покупець, відповідач)
був укладений договір № 14/2367/11 на
купівлю-продаж природного газу (а.с.
11-16).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець
зобов'язується передати у власність
покупцю у ІV кварталі 2011 року та у 2012
році імпортований природний газ (за
кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений
на митну територію України публічним
акціонерним товариством "Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України") для виробництва теплової
енергії, яка спожита населенням та
релігійними організаціями, а покупець
зобов'язується приймати та оплачувати
газ на умовах цього договору.

Продавець передає покупцеві з 01 жовтня
2011 року по 31 грудня 2012 року газ в обсязі
до 11 994,00 тис.куб.м. (п. 2.1 договору).

Пункт 5.2. передбачає, що ціна за 100 куб.м.
природного газу становить 1 091,00 грн. з
урахування збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регулювання тарифом
та без урахування податку на додану
вартість. До сплати за 1000 куб.м.
природного газу - 1 091,00 грн., крім того
ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 1 309,20 грн.

У пункті 6.1 договору зазначено, що
оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100 %
поточної оплати протягом м'ясця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14 -го числа місяця наступного за
місяцем поставки газу.

Згідно із п. 11.1 цей договір набуває
чинності з дати його підписання
уповноваженими представниками сторін
та скріплення їх підписів печатками
сторін і діє в частині реалізації газу
з 01.10.2011 по 31.12.2012 року, а в частині
проведення розрахунків за газ та
послуг з його транспортування - до
повного погашення заборгованості.

На виконання п. 2.1 договору позивач
поставив з жовтня по грудень 2012 року, а
відповідач прийняв природний газ, що
підтверджуються актами приймання -
передачі природного газу від 30.11.2012
року (за жовтень), від 30.11.2012 року (за
листопад), від 31.12.2012 року в об'ємі 4143,396
куб.м. на загальну суму 2 985 177,61 грн. (а.с.
20-22).

Отже, заборгованість відповідача
станом на 20.01.2014 року за поставлений
природний газ стала підставою для
звернення Національною акціонерною
компанією "Нафтогаз України" з позовом
про стягнення з державного
підприємства зовнішньоекономічної
діяльності "Укрінтеренерго" основного
боргу у розмірі 2 985 177,61 грн., втрат від
інфляційних процесів - 18 250,72 грн., 3 %
річних - 102 842,05 грн., пені - 211 824,93 грн.,
штрафу - 208 962,43 грн.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що укладений між
сторонами у справі договір № 14/2367/11 від
30.09.2011 року, є за своєю правовою
природою договором купівлі-продажу.

Статтею 655 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За умовами частини першої статті 692
Цивільного кодексу України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

В силу вимог частини 1 статті 193
Господарського кодексу України та
статті 526 Цивільного кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до статті 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Аналогічна норма міститься у статті 509
Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 525 Цивільного
кодексу України, одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до абзацу 2 частини першої
статті 530 Цивільного кодексу України,
зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Згідно частини першої статті 612
Цивільного кодексу України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Як було зазначено вище, пунктом 6.1
договору передбачено, що оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100 % поточної
оплати протягом м'ясця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14 -го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

Як вбачається з наявних в матеріалах
справи документах на виконання умов
укладеного договору позивачем за
період з жовтня по грудень 2012 року
поставлено, а відповідачем прийнято
природний газ, що підтверджуються
актами приймання - передачі природного
газу від 30.11.2012 року (за жовтень), від
30.11.2012 року (за листопад), від 31.12.2012 року
в об'ємі 4143,396 куб.м. на загальну суму 2 985
177,61 грн. (а.с. 20-22).

Як зазначив позивач, відповідач не
сплатив заборгованість своєчасно та
станом на подання позову за ним
склалась заборгованість 2 985 177,61 грн.

Таким чином, враховуючи вищезазначене,
колегія апеляційного суду
погоджується з висновком місцевого
суду щодо встановлення факту наявності
основної заборгованості за
поставлений природний газ у
відповідача перед позивачем в сумі 2 985
177,61 грн., а відтак позовні вимоги в
частині стягнення основного боргу
правомірно визнані судом першої
інстанції обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Також позивач просить стягнути 18 250,72
грн. інфляційних втрат та 3 % річних у
розмірі 102 842,05 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін)
це показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купуються населенням для
невиробничого споживання, який
визначається виключно Держкомстатом і
його найменший період визначення
становить місяць, а тому прострочка
платежу за менший період не тягне за
собою нарахування інфляційних втрат, а
розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що мала місце на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений Держкомстатом, за
період прострочки. Розрахунки індексу
інфляції за квартал, період з початку
року і т. п. проводяться "ланцюговим"
методом, тобто шляхом множення
місячних (квартальних і т. д.) індексів
(наказ Держкомстату від 27.07.2007, № 265 "Про
затвердження Методики розрахунку
базового індексу споживчих цін").

З огляду на наявність прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання місцевий суд, здійснивши
перерахунок, перевірений апеляційним
судом, слушно задовольнив вимоги
позивача про стягнення 3% річних у
розмірі 102 329,19 грн. та інфляційного
збільшення суми боргу у розмірі 14 811,62
грн.

В зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем грошового зобов'язання за
договором № 14/2367/11 від 30.09.2011 року
поставки природного газу позивачем
заявлено вимогу про стягнення 211 824,93
грн. пені.

Частково відмовляючи у позові в
частині стягнення пені суд першої
інстанції виходив з наступного.

Відповідно до п. 7.2 договору, у разі не
виконання п. 6.1 договору покупець
зобов'язаний сплатити крім суми
заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня від суми простроченого платежу за
кожний день прострочення, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 відсотків
від суми простроченого платежу.

У відповідності до частини 1 статті 549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного
кодексу України, якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Пенею
відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відтак, частиною шостою статті 232 ГК
України визначено строк та порядок
нарахування штрафних санкцій, а строк,
протягом якого особа може звернутись
до суду за захистом свого порушеного
права, встановлюється ЦК України.

Суд першої інстанції перевірив
розрахунок пені наведений позивачем та
вірно визнав його обґрунтованим та
таким, що відповідає умовам договору та
ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України.

Разом з тим, відповідач звернувся до
суду з клопотанням про зменшення
розміру пені в порядку п. 3 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України.

На вказане клопотання відповідача
позивач подав письмові заперечення.

Пунктом 3.17.4 Постанови Вищого
Господарського суду України №18 від
26.12.2011 "Про деякі питання застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
передбачено, що вирішуючи, в тому числі
й з власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський
суд повинен об'єктивно оцінити, чи є
даний випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причин неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

У випадку нарахування неустойки, яка є
явно завищеною, не відповідає
передбаченим у пункті 6 статті 3,
частині третій статті 509 та частинах
першій, другій статті 627 Кодексу
засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим елементам загального
конституційного принципу верховенства
права, суд має право її зменшувати.
Наявність у кредитора можливості
стягувати із споживача надмірні
грошові суми, як неустойку, спотворює
її дійсне правове призначення,
оскільки із засобу розумного
стимулювання боржника виконувати
основне грошове зобов'язання неустойка
перетворюється на несправедливо
непомірний тягар для покупця та
джерело отримання невиправданих
додаткових прибутків продавцем.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено,
що суд має право зменшити розмір
санкцій, якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора. При цьому повинно
бути взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому
відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника. Вирішуючи
питання про зменшення розміру пені та
штрафу, які підлягають стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання, суд
повинен з'ясувати наявність значного
перевищення розміру неустойки перед
розміром збитків, а також об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язань, причини
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що
при вирішенні питання про можливість
зменшення неустойки, суд бере до уваги
майновий стан сторін і оцінює
співвідношення розміру заявлених
штрафних санкцій, зокрема, із розміром
збитків кредитора, враховує інтереси
обох сторін.

Враховуючи зазначене слід звернути
увагу, що відповідно до статуту ДПЗД
"Укрінтеренерго" є державним унітарним
підприємством, яке засноване на
державній власності, майно
підприємства становлять виробничі і
невиробничі фонди, а також інші
цінності, вартість яких відображається
в самостійному балансі підприємства та
перебуває у державній власності і
закріплюється за підприємством на
праві господарського відання.

Пунктом 7.1 статуту відповідача
передбачено, що в фінансовому плані
затверджуються суми коштів, які
направляються державі як власнику і
зараховуються до Державного бюджету
України. Чистий прибуток підприємства,
який залишається після покриття
матеріальних та прирівняних до них
витрат, витрат на оплату праці, оплати
відсотків по кредитах банків, внесків
передбачених законодавством України
податків та інших платежів до бюджету,
залишається у повному його
розпорядженні (п. 7.2).

Джерелом формування фінансових
ресурсів підприємства є прибуток
(доходи) кошти, одержані від продажу
цінних паперів, безоплатні або
благодійні внески членів трудового
колективу, підприємств, організацій,
громадян та інших надходжень,
включаючи централізовані капітальні
вкладення та кредити (п. 7.4 статуту), що
також взято судом до уваги при
вирішення клопотання про зменшення
розміру неустойки.

Відповідач повідомив суд першої
інстанції та підтвердив в апеляційній
інстанції, що основним видом його
діяльності є експорт електричної
енергії та з початку 2012 року даний вид
діяльності не здійснюється. За
результатами діяльності за 2012 рік
підприємство отримало чистий збиток в
сумі 29 505 тис. грн. (звіти про фінансові
результати в матеріалах справи).

Судом першої інстанції також
встановлено, що природний газ за
договором використовується для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням, релігійними
організаціями….., які несвоєчасно
вносять оплату за послуги
теплопостачання, у зв'язку з тяжким
матеріальним становищем. Крім того, що
основною причиною несвоєчасної оплати
за отриманий природний газ по договору
є відсутність субвенцій з Державного
бюджету України на погашення
заборгованості щодо різниці в тарифах.

Суд першої інстанції також вірно взяв
до уваги звіт про фінансові результати
за 2012 рік, який наданий позивачем до
матеріалів справи.

Сплата пені у заявленому розмірі (у
повному обсязі) зачіпає інтереси
відповідача та споживачів.

З огляду за зазначене, колегія суддів
апеляційного суду погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
того, що пеня підлягає зменшенню до 50 %
від заявленої суми, тобто до 105 912,47 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача штраф (7%) за прострочення
понад 30 днів у розмірі 208 962,46 грн.

Пеня, за визначенням частини третьої
статті 549 ЦК України, - це вид неустойки,
що забезпечує виконання грошового
зобов'язання і обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки -
штрафу до грошового зобов'язання
законом не передбачено, що, втім, не
виключає можливості його встановлення
в укладеному сторонами договорі
(наприклад, за необґрунтовану відмову
від переказу коштів за розрахунковими
документами отримувача коштів),
притому і як самостійний захід
відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею. В
останньому випадку не йдеться про
притягнення до відповідальності
одного виду за одне й те саме
правопорушення двічі, тому що
відповідальність настає лише один раз -
у вигляді сплати неустойки, яка включає
у себе і пеню, і штраф як лише форми її
сплати (п. 2.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" від
17.12.2013 №14).

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо того, що позовні вимоги
в части ні стягнення штрафу підлягають
задоволенню у розмірі 208 962,43 грн.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове
рішення приймається колегіально за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень та подати до
суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 року "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з викладеного вище, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, рішення господарського суду
міста Києва від 16.04.2014 року у справі №
910/2580/14 - залишається без змін.

З огляду на вищезазначене, керуючись
ст. ст. 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення господарського суду міста
Києва від 16.04.2014 року по справі № 910/2580/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 16.04.2014 року у справі № 910/2580/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2580/14 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку, передбаченому
ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного
господарського суду за наслідками
перегляду відповідно до ст. 105 ГПК
України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Головуючий суддя
М.Л. Яковлєв

Судді
П.В. Авдеєв

В.В. Куксов