ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року Справа № 910/15059/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А. суддів
Данилової М.В., Данилової
Т.Б.розглянувши матеріали касаційної
скарги Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 17.03.2014у справі
№ 910/15059/13 Господарського суду міста
Києва за позовомПублічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Приватного акціонерного товариства
"Теодосія"простягнення грошових сумв
судовому засіданні взяли участь
представники :- - позивачаЄршова
С.В.- - відповідачаКубарєва Ю.О.

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2013 року Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" звернулося
до Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Приватного
акціонерного товариства "Теодосія", в
якій просило суд стягнути з
відповідача на користь позивача суму
основного боргу у розмірі 1 281 323, 84 грн.,
25 535, 45 грн. інфляційних втрат, 144 675, 78
грн. три відсотки річних, 492 040, 46 грн.
пені та судові витрати.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 03.10.2013 (суддя Полякова
К.В.) у справі № 910/15059/13 позов задоволено
частково. Стягнуто з Приватного
акціонерного товариства "Теодосія" на
користь Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" 25 535, 45
грн. втрат від інфляційних процесів, 39
870, 58 грн. пені, 144 675,78 грн. - 3 % річних
та 4 201, 67 грн. судового збору. В решті
позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 17.03.2014
(головуючий Федорчук Р.В., судді: Лобань
О.І., Майданевич А.Г.) вказане рішення
суду скасовано в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
25 535, 45 грн. інфляційних втрат. В
цій частині прийнято нове рішення, яким
стягнуто з відповідача на користь
позивача 2 917, 20 грн. інфляційних втрат. В
решті рішення залишено без змін.
Стягнуто судові витрати.

Не погоджуючись частково із
зазначеними судовими рішенням,
Публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" звернулося до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить їх
скасувати в частині відмови у
стягненні з відповідача на користь
позивача 452 170, 18 грн. пені. В цій частині
скаржник просить суд прийняти нове
рішення про задоволення позову.

Приватне акціонерне товариство
"Теодосія" не скористалось правом,
наданим статтею 1112 Господарського
процесуального кодексу України, не
надіслало відзив на касаційну скаргу,
що в силу положень зазначеної статті не
перешкоджає перегляду судового акту,
що оскаржується.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
юридичну оцінку встановлених
фактичних обставин, проаналізувавши
правильність застосування
господарськими судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 31.01.2011 між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України"; постачальником;
позивачем) та Закритим акціонерним
товариством "Теодосія"
(правонаступником якого є Приватне
акціонерне товариство "Теодосія";
покупцем; відповідачем) було укладено
договір купівлі-продажу природного
газу № 14/168/11, за умовами
якого, постачальник зобов'язався
передати покупцеві в 2011 році імпортний
природний газ для
виробничо-технологічних витрат та
нормованих втрат покупця, а покупець
зобов'язався прийняти і оплатити
природний газ.

Пунктом 5.1. цього договору передбачено,
що оплата за газ, з урахуванням
вартості його транспортування,
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100 % поточної
оплати протягом місяця поставки.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 15 числа,
наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору,
постачальник поставив, а покупець
прийняв у період з вересня 2011 року по
грудень 2012 року (включно) природний газ
на загальну суму 7 224 180, 52 грн., що
підтверджується актами
приймання-передачі природного газу
(а.с. 23-39). Однак, відповідач свої
зобов'язання за договором щодо
своєчасної та повної сплати вартості
поставленого природного газу на
загальну 1 281 323, 84 грн., не виконав, у
зв'язку з чим, у нього виникла
заборгованість перед позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи спір
виник у зв'язку з тим, що відповідач, за
посиланням позивача, не розрахувався
за отриманий природний газ, що стало
підставою для звернення позивача з
позовом про стягнення заборгованості,
інфляційних втрат, трьох відсотків
річних та пені.

Натомість, відповідач у відзиві на
позовну заяву (а.с.81), послався на повне
погашення заборгованості за договором
купівлі-продажу природного газу, що на
його думку, свідчить про відсутність
предмета спору щодо стягнення
заборгованості. Відповідач також
послався на пропуск позивачем позовної
давності, без поважних причин, в
частині нарахування пені, у зв'язку з
чим, просить суд відмовити у
задоволенні позову в цій частині. На
думку відповідача, розрахунок
інфляційних втрат є невірним та
необґрунтованим.

На підставі поданих до матеріалів
справи доказів, судами попередніх
інстанцій встановлено, що платіжним
дорученням № 43 від 29.07.2013 відповідач
сплатив позивачу 103 630, 00 грн. в
рахунок погашення основного боргу.
Судами також встановлено, що сторонами
здійснено залік зустрічних однорідних
вимог на суму 1 177 693, 85 грн.

З урахуванням наведених обставин,
рішеннями судів попередніх інстанцій
позов задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача
інфляційні втрати та три відсотки
річних. В частині стягнення основної
суми боргу - відмовлено.

Судові рішення в зазначеній частині не
оскаржуються.

Підставою для задоволення позову в
частині стягнення пені, став висновок
судів попередніх інстанцій про
неналежне виконання відповідачем
договірних зобов'язань щодо своєчасної
та повної оплати поставленого
природного газу.

Колегія суддів вважає висновки судів
попередніх інстанцій в цій частині
передчасними і недостатньо
обґрунтованими, враховуючи наступне.

Статтями 256, 261 Цивільного кодексу
України визначено, що позовна давність
- це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини третьої статті 267
цього ж кодексу передбачено, що позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

У відзиві на позовну заяву (а.с.81),
відповідач послався на пропуск
позивачем позовної давності, без
поважних причин, в частині нарахування
пені, у зв'язку з чим, просить суд
відмовити у задоволенні позову в цій
частині.

Частиною четвертою статті 267
Цивільного кодексу України
встановлено, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмові у позові.

В пункті 2.2. своєї постанови № 10 від
29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" пленум
Вищого господарського суду України
роз'яснив, що висновок про застосування
позовної давності має відображатися у
мотивувальній частині рішення
господарського суду.

Задовольняючи позов в частині
стягнення пені, суди попередніх
інстанцій не розглянули питання щодо
застосування позовної давності. Тексти
судових рішень не містять ніяких
висновків з приводу заяви про
застосування позовної давності, що є
порушенням вимог статей 84, 105
Господарського процесуального кодексу
України щодо змісту судових рішень.

Відповідно до статті 223 Господарського
кодексу України при реалізації в
судовому порядку відповідальності за
правопорушення у сфері господарювання
застосовуються загальний та скорочені
строки позовної давності, передбачені
Цивільним кодексом України.

Пунктом першим частини другої статті 258
Цивільного кодексу України
встановлено, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Крім того, стаття 232 Господарського
кодексу України передбачає, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання (в
даному випадку, відповідно до статті 230
Господарського кодексу України це
пеня), якщо інше не встановлено законом
або договором, припиняється через
шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

В пунктах 1.12., 2.5. своєї постанови № 14
від 17.12.2013 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" пленум Вищого
господарського суду України роз'яснив,
що судам необхідно мати на увазі те, що
приписом частини шостої статті 232
Господарського кодексу України
передбачено не позовну давність, а
період часу, за який нараховується пеня
і який не повинен перевищувати шести
місяців від дня, коли відповідне
зобов'язання мало бути виконане;
законом або укладеним сторонами
договором може бути передбачено більшу
або меншу тривалість цього періоду.
Його перебіг починається з дня,
наступного за останнім днем, у який
зобов'язання мало бути виконане, і
початок такого перебігу не може бути
змінений за згодою сторін. Необхідно
також мати на увазі, що умова договору
про сплату пені за кожний день
прострочення виконання зобов'язання не
може розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

З огляду на вимоги частини першої
статті 47 і статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань. Якщо з
поданого позивачем розрахунку
неможливо з'ясувати, як саме обчислено
заявлену до стягнення суму, суд може
зобов'язати позивача подати більш
повний та детальний розрахунок. При
цьому суд в будь-якому випадку не
позбавлений права зобов'язати
відповідача здійснити і подати суду
контррозрахунок (зокрема, якщо
відповідач посилається на
неправильність розрахунку,
здійсненого позивачем).

Судові рішення попередніх інстанцій
наведеним вимогам не відповідають.

Натомість, місцевий господарський суд,
задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення суми пені, не перевірив
розрахунок цієї суми, не встановив
періоду прострочення виконання
зобов'язання, за який має
нараховуватись пеня, не вказав коли
настав строк оплати за договором та з
якої по яку дату здійснено розрахунок
пені. Відповідних висновків текст
судового рішення не містить.

Таким чином, задовольняючи позов щодо
стягнення пені у розмірі 39
870, 58 грн., суд першої інстанції не навів
в судовому рішенні мотивів та
обґрунтування стягнення саме такого
розміру пені.

У своїх апеляційних скаргах на рішення
суду першої інстанції позивач та
відповідач (а.с.158, 176) посилались на
необґрунтованість та неправильність
розрахунку пені, здійсненого судом
першої інстанції.

В свою чергу, апеляційний
господарський суд, переглядаючи
рішення місцевого господарського суду,
не виявив вказаних порушень. Постанова
суду апеляційної інстанції взагалі не
містить ніяких висновків з цього
приводу. В ній не зазначено початок та
кінець періоду нарахування пені, яка за
висновком суду підлягає стягненню.

За таких обставин, у колегії суддів
відсутні підстави визнати рішення
судів попередніх інстанцій такими, що
повністю відповідають вимогам
законодавства в частині, що
оскаржується.

Відповідно до приписів статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти їх.
Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України "Про судове рішення" № 6 від
23.03.2012 із змінами і доповненнями
рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Оскаржувані в касаційному порядку
судові рішення наведеним вимогам не
відповідають.

Відповідно до пункту 3 статті 1119
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція за
результатами розгляду касаційної
скарги має право скасувати рішення
першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції і передати
справу на новий розгляд.

Враховуючи, що судові рішення
оскаржуються лише в частині позовних
вимог про стягнення пені, касаційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а судові рішення попередніх інстанцій -
скасуванню у відповідній частині з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції. В решті
судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 17.03.2014 та
рішення Господарського суду міста
Києва від 03.10.2013 у справі № 910/15059/13
скасувати в частині позовних вимог про
стягнення пені. Справу в цій частині
направити на новий розгляд до
Господарського суду міста Києва. В
решті судові рішення залишити без змін.

Головуючий суддя
В.А. Корсак

С у д д і
М.В. Данилова

Т.Б. Данилова