м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
до товариства з обмеженою
відповідальністю "Поліграфічна
компанія "Інтерекспресдрук"
Суддя Головатюк Л.Д.
Представники сторін:
Від позивача Луценко С.О.(дов.
Від відповідача Блажкевич
С.В.(дов. від 23.10.2012)
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості у зв`язку з неналежним
виконанням договору поставки № 363 від
01.10.2013 в розмірі 46 665,00 грн.
Звертаючись до господарського суду з
позовом, позивач послався на те, що він
свої зобов'язання за договором виконав
належним чином та поставив, а
відповідач отримав товар на загальну
суму 41 877,00 грн., що підтверджується
наявними в матеріалах справи
видатковою накладною та
Відповідач, в свою чергу, поставлений
товар оплатив частково на суму 11 277,00
грн., у зв'язку з чим у нього виникла
заборгованість перед позивачем у
розмірі 30 600,00 грн.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 03.06.2014 порушено провадження у
розгляду на 19.06.2014.
19.06.2014 в судовому засіданні оголошено
перерву на 26.06.2014 для подання
додаткових доказів по справі.
В судове засідання 26.06.2014 прибули
представники позивача та відповідача,
дали пояснення по справі.
Представник відповідача подав суду
відзив на позовну заяву, в якому
зазначив, що станом на 25.06.2014
заборгованість відповідача становить
27 100,00 грн. у зв'язку з частковим
погашенням заборгованості перед
позивачем на суму 3500,00 грн., про що
свідчать платіжні доручення № 4028 від
21.05.2014 та № 253 від 15.05.2014, тобто
відповідач сплатив цю частину
заборгованості до звернення позивача з
даним позовом до суду. Позовну заяву
просив залишити без розгляду.
Представник позивача не заперечував
проти того, що заборгованість
відповідача становить 27 100,00 грн. та
просив задовольнити позовну заяву в
урахуванням часткової оплати
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судовому засіданні складався
протокол згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов та заперечення проти
позову, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2013 між товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
Укрімпап" (далі - позивач, постачальник
за договором) та товариством з
обмеженою відповідальністю
"Поліграфічна компанія
"Інтерекспресдрук" (далі відповідач,
покупець за договором) було укладено
договір поставки № 363 надалі - договір.

Відповідно до п. 2.1. та п. 2.2. договору
позивач(постачальник) зобов'язується
поставити товар покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти даний товар та
оплатити його на умовах, передбачених
договором. Загальна кількість товару,
що є предметом поставки за вказаними
договорами, його
співвідношення(асортимент,
номенклатура) по сортах, групах, видах,
марках, типах, розмірах, а також повна
інформація про ціну за одиницю,
загальну вартість, ПДВ зазначена в
документах, які визначаються у п. 3.3.
договору.

Згідно п. 3.1. договору всі поставки
здійснюються позивачем на підставі
заявок відповідача, підтвердженням
заявки є виписані позивачем рахунки і
поставка здійснюється на умовах
передбачених в таких рахунках. Дата
поставки товару вважається дата
оформлення відповідної видаткової
накладної.

Як свідчать матеріали справи, позивач
виконав взяті на себе зобов'язання по
поставці товару відповідно до умов
передбачених договорами, що
підтверджується видатковою накладеною
№ 1712 від 13.02.2014, рахунком-фактурою № 563
від 12.02.2014 та актом звірки
взаєморозрахунків.

Вищевказані накладну, рахунок-фактуру
та акт звірки взаєморозрахунків
приймаються судом у якості належних
доказів виконання поставки товару
відповідачу і прийняття його останнім.

Відповідно до п. 4.1. договору оплата
товару здійснюється не пізніше 14 днів з
дати поставки.

Проте, відповідач в порушення вимог
чинного законодавства та
домовленостей між сторонами, не
виконав в повному обсязі взяті на себе
зобов'язання по оплаті поставленого
товару, а саме ним не було здійснено
оплату отриманого товару в повній мірі.

Відповідач лише частково розрахувався
за поставлений товар на суму 14 777,00 грн.,
про що свідчать платіжні доручення №
4028 від 21.05.2014, № 253 від 15.05.2014 та
інші(копії в матеріалах справи).

В судовому засіданні 26.06.2014 відповідач
подав суду пояснення та докази оплати
відповідачем заборгованості в розмірі
3500,00 грн. до звернення позивача з даним
позовом до суду.

Суд припиняє провадження в цій частині.

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України
господарський суд припиняє
провадження у справі за відсутності
предмету спору.

Дослідивши матеріали справи та
зважаючи на те, що частину основного
боргу в сумі 3500,00 грн. відповідачем
сплачено і між сторонами не залишилось
неврегульованих питань щодо оплати
цієї частини основного боргу, суд
дійшов до висновку про припинення
провадження у справі в частині
стягнення основного боргу в розмірі
3500,00 грн. При цьому суд враховує, що
припинення провадження у справі не
суперечить вимогам закону і не порушує
чиї-небудь права та охоронювані
законом інтереси.

Станом на день розгляду справи
залишилася непогашеною відповідачем
заборгованість за поставлений
позивачем товар в сумі 27 100,00 грн.

Відповідач не заперечував проти
наявності даної заборгованості.

Судом встановлено факт наявності
порушень відповідачем взятих на себе
господарських зобов'язань.

Предметом даного господарського спору
є матеріально-правова вимога про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором поставки
№ 363 від 01.10.2013, яка утворилась у
відповідача внаслідок неналежного
виконання зобов'язання з оплати
поставленого позивачем товару.

Внаслідок укладення договору між
сторонами згідно ст. 11 ЦК України,
виникли цивільні права та обов'язки.
Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
ГК України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

В силу частини 2 статті 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Спірні правовідносини, які виникли у
зв'язку з неналежним виконанням
договору поставки та поставкою
продукції неналежної якості, до їх
врегулювання застосовуються положення
ст. 265, 268, 269 ГК України, ст. 678 - 681 ЦК
України.

Відповідно до ст.688 ЦК України покупець
зобов'язаний повідомити продавця про
порушення умов договору
купівлі-продажу щодо кількості,
асортименту, якості, комплектності,
тари та (або) упаковки товару у строк,
встановлений договором або актами
цивільного законодавства, а якщо такий
строк не встановлений, - в розумний
строк після того, як порушення могло
бути виявлене відповідно до характеру
і призначення товару.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України до
відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Пунктами 1-3 ст. 692 ЦК України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару. У разі прострочення оплати
товару продавець має право вимагати
оплати товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Відповідач не надав суду належних та
допустимих доказів, які б
спростовували доводи позивача та
підтверджували заперечення проти
позовних вимог про стягнення основного
боргу.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що заявлені позивачем вимоги
щодо стягнення з відповідача
заборгованості за поставлений товар та
автотранспортні послуги в сумі 27 100,00
грн. є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Судом на підставі: договору, видаткової
накладної, рахунку-фактури, платіжних
документів достеменно встановлено та
відповідачем будь-якими доказами не
спростовано, що залишок його
заборгованості за поставлену
позивачем продукцію становить 27 100,00
грн., що є у відповідності з умовами
договору та ст. 692 Цивільного кодексу
України безперечною підставою для
задоволення вказаних позовних вимог у
зв'язку з їх обґрунтованістю та
доведеністю.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Договір, згідно зі статтею 629
Цивільного кодексу України, є
обов'язковим для виконання сторонами.

Оскільки факт невиконання та
прострочення грошового зобов'язання
відповідачем є доведеним, у позивача є
всі правові підстави вимагати
стягнення з відповідача передбачених
договором відсотків за користування
чужими грошовими коштами у розмірі 0,5%
від суми заборгованості за кожен день
прострочки платежу в у відповідності з
п. 7.2 договору та штрафу у розмірі 5% від
суми заборгованості у відповідності з
п. 7.4 договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 692 ЦК України у
разі прострочення оплати товару
продавець має право вимагати оплати
товару та сплати відсотків за
користування чужими грошовими коштами.

Отже, зазначена норма встановлює право
продавця (постачальника) у разі
несвоєчасної оплати товару покупцем
вимагати від останнього оплати товару
та відсотків за користування чужими
грошовими коштами.

Розмір відсотків за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства
(ч. 2 ст. 536 Цивільного кодексу України).

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором, позивач просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
відсотки за користування чужими
грошовими коштами, які згідно
розрахунку позивача становлять 14 535,00
грн. та штраф у розмірі 1530,00 грн.

Пунктом 7.2. договору встановлено, що у
випадку порушення відповідачем
строків оплати(п. 4.1. договору) покупець
зобов'язується сплатити
постачальникові, згідно ст. 692 ЦК
України, відсотки за користування
чужими грошовими коштами у розмірі 0,5%
від суми заборгованості за кожен день
прострочки платежу, включаючи день
оплати.

Згідно п. 7.4. договору у випадку якщо
покупець порушив строки оплати більш
ніж на 5 банківських днів, він додатково
виплачує постачальникові штраф у
розмірі 5% від суми заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного або неналежно виконаного
зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

Статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлено, що розмір пені не може
перевищувати подвійну облікову ставку
Національного Банку, що діяла в період,
за який сплачується пеня.

Оскільки відповідач не погасив
заборгованість, яка у нього утворилась
перед позивачем за поставлений товар,
останній нарахував відповідачеві
відсотки за користування чужими
грошовими коштами на підставі пункту 7.2
договору, які складають 14 535,00 грн.

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" вказується на те,
що зазначені в статті 536 Цивільного
кодексу України проценти є платою за
користування чужими коштами і це не
позбавляє кредитора права звернутися
до боржника з позовом про стягнення цих
процентів за наявності порушення
боржником грошового зобов'язання, а в
пункті 2.7 цієї постанови зазначено про
те, що застосування пені не виключає
одночасного нарахування процентів за
користування чужими грошовими коштами
(ст. 536 ЦК України) на прострочену суму
оплати товару.

Отже, згідно з розрахунком позивача
підлягать стягненню з відповідача на
користь позивача відсотки за
користування чужими грошовими коштами
в сумі 14 535,00 грн. та штраф у розмірі 1530,00
грн. З цими сумами суд погоджується, так
як позивачем вони розраховані
арифметично вірно.

Відповідно до ст. ст. 33, 43, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України з
відповідача на користь позивача
стягуються понесені позивачем витрати
по сплаті судового збору пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34,
49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження в частині
стягнення з відповідача основного
боргу в розмірі 3500,00 грн.

2. В іншій частині позовні вимоги
товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
Укрімпап" задовольнити повністю.

3. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Поліграфічна
компанія "Інтерекспресдрук" (01054, м.
Київ, вул. Голосіївська, буд. 22-24, ) на користь товариства з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім Укрімпап" (01033, м. Київ, вул.
Короленківська, буд. 4, )
основний борг в сумі 27 100 (двадцять сім
тисяч сто) грн. 00 коп., штраф в розмірі
1530(одна тисяча п'ятсот тридцять) грн. 00
коп., відсотки за користування чужими
грошовими коштами в сумі 14
535(чотирнадцять тисяч п'ятсот тридцять
п'ять) грн. 00 коп., судовий збір в розмірі
1827(одна тисяча вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп.

4. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

5. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

6. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л.Д.

Дата
підписання повного тексту рішення -
02.07.2014