донецький апеляційний господарський
суд
Постанова

Іменем України

17.06.2014 справа №905/904/14

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого:Марченко О.А.суддівПопкова
Д.О., Татенка В.М.за участю
представників сторін:
від позивача:Не
з'явився;від відповідача:Не
з'явився;розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну
скаргуВідкритого акціонерного
товариства "Содовий завод", м.Слов'янськ
Донецької областіна рішення
господарського судуДонецької області
від11.04.2014р. (повний текст рішення
підписано 15.04.2014р.)у справі№ 905/904/14
(суддя Чернова О.В.)за
позовомВідкритого акціонерного
товариства "Содовий завод", м.Слов'янськ
Донецької областідо
відповідачаТовариства з обмеженою
відповідальністю "Реактив", м.
Слов'янськ Донецької областіпро
стягнення заборгованості в розмірі 100
000,00 грн. та визнання додаткової угоди
від 01.03.2013р. дійсною

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду
Донецької області від 11.04.2014р. у справі
№905/904/14 у задоволенні позовних вимог
Відкритого акціонерного товариства
"Содовий завод", м.Слов'янськ Донецької
області до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Реактив", м.
Слов'янськ Донецької області про
визнання додаткової угоди від 01.03.2013р.
дійсною та стягнення заборгованості в
розмірі 100 000,00 грн. - відмовлено в
повному обсязі.

Відкритим акціонерним товариством
"Содовий завод", м.Слов'янськ Донецької
області подана апеляційна скарга, в
якій останнє просить скасувати судове
рішення у зв'язку з тим, що судом
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи; висновки,
викладенні у рішенні суду, не
відповідають обставинам справи; судом
порушені та неправильно застосовані
норми матеріального і процесуального
права.

Сторони наданим їм правом не
скористалися, у судове засідання не
з'явилися, про час та місце судового
засідання сповіщені належним чином.
Причини неявки суду не повідомлені.

Зважаючи на достатність наданих
сторонами доказів, та керуючись
статтею 75 Господарського
процесуального кодексу України -
справа розглядається за наявними в ній
матеріалами.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі XII
Господарського процесуального кодексу
України. Апеляційний господарський
суд, переглядаючи рішення в
апеляційному порядку, користується
правами, наданими суду першої
інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і переглядає законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів Донецького
апеляційного господарського суду,
переглянувши в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції, на
підставі встановлених фактичних
обставин справи №905/904/14; розглянувши
доводи апеляційної скарги та відзиву
на неї; перевіривши застосування судом
норм матеріального та процесуального
права, дійшла висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
апеляційної скарги Відкритого
акціонерного товариства "Содовий
завод", м.Слов'янськ Донецької області
та скасування рішення господарського
суду Донецької області від 11.04.2014р. у
справі №905/904/14 з огляду на наступне.

Так, 24.10.1990р. між Слов'янським
виробничим об'єднанням "Хімпром"
(орендодавцем), правонаступником якого
є позивач по справі та Кооперативом
"Реактив" (орендарем), правонаступником
якого є відповідач по справі, укладено
договір про оренду цеху ГОК та ХОМ,
відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого (в
редакції угоди від 04.06.1999р.)
орендодавець передає, а орендар
приймає у строкове платне користування
та володіння цех ГОК та ХОМ, будівлі, що
входять в цех, споруди, обладнання,
механізми, матеріали та інше. Перелік
відображений в додатку № 1 договору.
Орендований об'єкт розташований за
адресою: м.Слов'янськ, вул.Чубаря, 91.

Факт передачі майна в оренду
підтверджується актом
приймання-передачі від 24.10.1990р.
Додатком №1 до акта визначений перелік
основних фондів цеха ГОК і ХОМ з 337
позицій, які передавались позивачем в
оренду відповідачу.

Сторонами правочину неодноразово
змінювались його умови щодо розміру
орендної плати та строку дії договору
шляхом укладення додаткових угод.

Згідно з пунктами 3.1 та 3.2 угоди від
04.06.1999р. про зміну умов договору від
24.10.1990 року, розмір щомісячної орендної
плати становить 12140,00 гривень, в тому
числі ПДВ 2023 грн. Орендна плата
перераховується орендарем на поточний
рахунок орендодавця або вноситься в
касу орендодавця. Додатковою угодою б/н
б/д, яка вступила в силу з 01.04.2001 р.,
сторонами внесені зміни до п. 3.1.
договору від 24.10.1990 року та погоджено,
що розмір орендної плати становить 10992
грн., в тому числі ПДВ 1832 грн.

Відповідно до п.7.1 угоди від 04.06.1999р.,
строк дії договору оренди визначений
до 24.10.2010р. Під час дії договору
сторонами внесено зміни до п. 7.1.
договору, якими визначено строк дії
договору до 24.10.2025р.

01.03.2013р. відповідачем листом №138
направлено позивачу проект угоди від
01.03.2013р. про зміну договору оренди цеху
ГОК і ХОМ в редакції 1999 року (далі -
додаткова угода від 01.03.2013р.), за умовами
якої пропонувалось внести зміни до ст.
1.1, ст. 1.2, 1.3 договору, виключити з
договору: ст. 3.3, 3.4 розділу 3, п.п. 3 ст. 4.1
розділу 4, п. 8 ст. 5.1 розділу 5, ст. 7.3
розділу 7; доповнити договір ст. 9.1.

Місцевим господарським судом
встановлено, що позивачем додаткова
угода від 01.03.2013 року підписана з
протоколом розбіжностей та направлена
позивачу 11.03.2013р. Протоколом
розбіжностей до угоди від 01.03.2013р.
позивачем відхилено редакцію
відповідача та запропоновано внести до
угоди зміни до п. 7.1, п. 3.1, до п. 7.4, а також
до п.3.1, а саме: з 01.03.2013р. змінити цифри з
11013,98 гривень, в т.ч. ПДВ 1835,66 гривень на
цифри 45600,00 гривень, в т.ч. ПДВ 7600,00
гривень.

Посилаючись на дійсність укладеної
додаткової угоди від 01.03.2013р. на умовах,
викладених в протоколі розбіжностей та
на неналежне виконання грошових
зобов'язань за договором оренди від
24.10.1990р., внаслідок чого утворилась
стягувана заборгованість, позивачем
заявлений позов про визнання
додаткової угоди від 01.03.2013р. дійсною в
редакції ВАТ «Содовий завод» та
стягнення заборгованості в розмірі 100
000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд погоджується з
правильністю висновків місцевого
господарського суду щодо
недоведеності та безпідставності
позовних вимог та необхідності відмови
у їх задоволенні з огляду на наступне:

Відповідно до ст.43 ГПК України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Судовими доказами слід вважати
документи, які можуть підтвердити або
спростувати обставини, що мають
значення для правильного розгляду
справи.

Згідно з п.4 ст.129 Конституції України,
ст.ст.33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

На підставі ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на статус сторін та характер
правовідносин, останні, згідно ст.ст.1-3
Господарського кодексу України
регламентуються насамперед його
положеннями, Цивільним кодексом
України та умовами договору оренди.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Приписами ст.629 Цивільного Кодексу
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Порядок зміни та розірвання
господарських договорів передбачений
статтею 188 Господарського кодексу
України, де, зокрема, зазначено, що
зміна та розірвання господарських
договорів в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за
необхідне змінити або розірвати
договір, повинна надіслати пропозиції
про це другій стороні за договором.

Частинами 3-4 статті 188 Господарського
кодексу України встановлено, що
сторона договору, яка одержала
пропозицію про зміну чи розірвання
договору, у двадцятиденний строк після
одержання пропозиції повідомляє другу
сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди
щодо зміни (розірвання) договору або у
разі неодержання відповіді у
встановлений строк з урахуванням часу
поштового обігу, заінтересована
сторона має право передати спір на
вирішення суду.

Як підтверджується матеріалами справи,
зважаючи, що сторони не дійшли згоди
щодо внесення змін до договору оренди
від 24.10.1990р. додатковою угодою від 01.03.2013
р., відповідач звернувся до суду з
позовом до ВАТ «Содовий завод» про
зобов'язання підписати угоду від
01.03.2013р. про зміну умов договору оренди
в редакції ТОВ «Реактив».

Рішенням господарського суду
Донецької області від 02.10.2013 року у
справі № 905/2873/13 ТОВ «Реактив» у позові
до ВАТ «Содовий завод», за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача Регіонального
відення Фонду державного майна України
по Донецькій області, за участю
Прокуратури Донецької області, про
зобов'язання підписати додаткову угоду
від 01.03.2013 року про зміну договору
оренди в редакції ТОВ «Реактив» -
відмовлено в повному обсязі. Вказане
рішення постановою Донецького
апеляційного господарського суду від
21.01.2014 р. залишено без змін.

Згідно ст.85 ГПК України у разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

За таких обставин, рішення
господарського суду Донецької області
від 02.10.2013 року у справі № 905/2873/13
набрало законної сили.

Отже, додаткова угода від 01.03.2013 року
про зміну договору оренди в редакції
ТОВ «Реактив» є не укладеною.

За приписами ст. 207 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялись сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується уповноваженими на це її
установчими документами, довіреністю,
законом або іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Разом з тим, протокол розбіжностей до
додаткової угоди від 01.03.2013 року
підписаний та скріплений печаткою в
односторонньому порядку позивачем -
ВАТ «Содовий завод».

Водночас, позивач у даній справі, який є
заінтересованою в укладенні
додаткової угоди від 01.03.2013 року в своїй
редакції протоколу розбіжностей
стороною, не одержавши у встановлений
ч. 4 ст. 188 ГК України двадцятиденний
строк відповіді не передав спір щодо
прийняття додаткової угоди від 01.03.2013
року в його редакції протоколу
розбіжностей на вирішення суду.

Таким чином, додаткова угода від 01.03.2013
року в редакції протоколу розбіжностей
ВАТ «Содовий завод» не може вважатися
вчиненою.

Одночасно, відповідно до ст.1
Господарського процесуального кодексу
України, підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

За приписом ст.15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Захист цивільних прав та інтересів
судом здійснюється у спосіб
встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту
цивільних прав та інтересів
визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України, до яких, зокрема,
відносяться: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Крім того, зазначено, що суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

Змістом ст. 20 Господарського кодексу
України встановлено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом: визнання наявності або
відсутності прав; визнання повністю
або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання; припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Позовна заява мотивована фактичним
укладеням сторонами додаткової угоди
від 01.03.2013 року в редакції протоколу
розбіжностей ВАТ «Содовий завод» у
зв'язку з тим, що ТОВ «Реактив»,
отримавши від позивача протокол
розбіжностей не звернулось до суду з
позовом про врегулювання розбіжностей
за вказаним протоколом, а подало позов
про зобов'язання ВАТ «Содовий завод»
підписати угоду від 01.03.2013 р. про зміну
договору оренди саме в редакції ТОВ
«Реактив». При цьому, нормативно позов
обґрунтовано ст.ст. 181, 184 ГУ україни,
ст.ст. 203, 205, 212, 509, 525, 526, 629, 639, 640, 646, 649, 652
ЦК України.

Разом з тим, абз. 5 п. 3.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
Украины від 29.05.2013р. №11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними")
роз'яснено, що правочини можуть
визнаватися дійсними виключно з
підстав, визначених частиною другою
статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК
України. Вимоги про визнання дійсними
правочинів з іших підстав задоволенню
не підлягають з огляду на
невідповідність таких вимог
установленим законом способам захисту
прав та законних інтересів (частина
друга статті 16 ЦК україни та частина
друга статті 20 ГК України).

Наразі, оскільки позивач просить
визнати дійсною угоду з інших підстав,
ніж визначені частиною другою статті 219
і частиною другою статті 220 ЦК України,
обраний позивачем спосіб захисту
порушеного права у вигляді визнання
додаткової угоди від 01.03.2013 року в
редакції протоколу розбіжностей ВАТ
«Содовий завод» є встановленням факту,
що має юридичне значення, який може
встановлюватись господарськими судами
лише при існуванні та розгляді між
сторонами спору про право цивільне.

Таким чином вимога про встановлення
юридичного факту не може бути
предметом спору і самостійно
розглядатись в окремій справі,
оскільки встановлення юридичного
факту може лише бути елементом оцінки
фактичних обставин справи та
обґрунтованості вимог й не призводить
до поновлення порушеного права.

З огляду на вищевикладене, місцевий
господарський суд дійшов
обґрунтованих висновків, що у позовних
вимогах позивача щодо визнання
додаткової угоди від 01.03.2013 року
дійсною в редакції ВАТ «Содовий завод»,
слід відмовити.

Стосовно вимог позивача про стягнення
заборгованості по орендній платі,
апеляційний суд погоджується з
висновками місцевого господарського
суду щодо їх безпідставності та
необхідності відмови у їх задоволенні,
з огляду на наступне:

Як вказувалось вище, згідно пунктів 3.1
та 3.2 угоди від 04.06.1999р. до договору
оренди від 24.10.1990 року, розмір
щомісячної орендної плати становить
12140,00 гривень, в тому числі ПДВ 2023 грн..
Орендна плата перераховується
орендарем на поточний рахунок
орендодавця або вноситься в касу
орендодавця.

Згідно з ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. У випадках,
встановлених законом, застосовуються
ціни (тарифи, ставки тощо), які
встановлюються або регулюються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування.

Пунктом 3 ст. 762 ЦК України передбачено,
що договором або законом може бути
встановлено періодичний перегляд,
зміну (індексацію) розміру плати за
користування майном.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Разом з тим, матеріали справи не
містять доказів внесення змін до
договору оренди щодо розміру орендної
плати за згодою сторін, в задоволенні
заявленої вимоги про визнання дійсною
додаткової угоди від 01.03.2013 року в
редакції протоколу розбіжностей ВАТ
«Содовий завод», якою збільшувався
розмір орендної плати, що й було
підставою звернення до суду з даною
вимогою про стягнення 100000,00 грн.,
позивачеві відмовлено.

Отже, позивачем не доведено належним та
допустимими доказами наявності
підстав для стягнення з відповідача
заборгованості по орендній платі за
договором оренди від 24.10.1990р. виходячі
із збільшеної орендної плати згідно
додаткової угоди від 01.03.2013 року в
редакції протоколу розбіжностей ВАТ
«Содовий завод».

За вказаних обставин, колегія суддів
апеляційного господарського суду
вважає, що місцевим господарським
судом правомірно відмовлено ВАТ
«Содовий завод» у позові в частині
стягнення 100000,00 грн. заборгованості по
орендній платі.

Таким чином, матеріали справи свідчать,
що місцевим господарським судом в
порядку ст.43 ГПК України всебічно,
повно і об'єктивно досліджено
матеріали справи в їх сукупності і
вірно застосовано норми
процесуального та матеріального права.

Твердження скаржника про порушення і
неправильне застосування судом першої
інстанції норм законодавства при
прийнятті рішення не знайшли свого
підтвердження, в зв'язку з чим підстав
для зміни чи скасування законного та
обґрунтованого судового акту колегія
суддів не вбачає.

Рішення господарського суду Донецької
області з урахуванням мотивів,
зазначених апеляційним судом,
відповідає фактичним обставинам
справи, чинному законодавству.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі,
не впливають на правильність висновків
суду першої інстанції та спростовані
вищевикладеними висновками судової
колегії.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Донецького апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Донецької області від 11.04.2014р. у
справі №905/904/14 ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, що відповідає

приписам ст.43 Господарського
процесуального кодексу України, тому
залишає зазначене рішення без змін з
мотивів, викладених у постанові, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст.49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору по
апеляційній скарзі покладаються на
заявника скарги по справі.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Донецький апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства «Содовий
завод», м. Слов'янськ Донецької області
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької
області від 11.04.2014р. у справі №905/904/14
залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України у
касаційному порядку через апеляційний
господарський суд протягом двадцяти
днів.

У судовому засіданні 17.06.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Повний текст постанови підписаний
20.06.2014р.

Головуючий О.А. Марченко

Судді: Д.О. Попков

В.М. Татенко