РІШЕННЯ

"20" червня 2014 р.Справа №
921/221/14-г/17Господарський суд
Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

при секретарі судового засідання
Суслові П.В.

розглянув матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю Фірма "Гілея" ЛТД,
м.Тернопіль

до відповідача-1: Управління обліку та
контролю за використанням
комунального майна Тернопільської
міської ради, м. Тернопіль

відповідача-2: Товариства з обмеженою
відповідальністю завод
"Ремпобуттехніка", м.Тернопіль

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача-1 - Тернопільської
міської ради, м. Тернопіль

про визнання недійсним договору та
визнання переважного права на
придбання спірного нежитлового
приміщення.

Представники сторін:

позивача: Юхимець Г.І., довіреність № 1
від 01.04.2014р.;

Зарічанська О.І., директор, наказ №16-к
від 08.04.1993р.;

відповідача-1: Сухарська А.В.,
довіреність № 266/9-у від 14.02.2013р.;

відповідача-2: Мельничук І.І.,
уповноважена, довіреність без номеру
від 08.04.2014р.;

Котик В.Г., уповноважений, довіреність
без номеру від 08.04.2014р.;

третьої особи: Сухарська А.В.,
довіреність № 3167/01 від 12.09.2013р.

В судовому засіданні присутнім
учасникам судового процесу роз'яснено
їх процесуальні права та обов'язки,
передбачені статтями 20, 22, 27, 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

У відповідності до ст. 81-1 ГПК України
здійснюється звукозапис судового
засідання за допомогою технічних
засобів, а саме: програмно-апаратного
комплексу "Документообіг
господарського суду" згідно поданого
позивачем клопотання на диск CD-R,
серійний номер 121 172 RE 45936.

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю Фірма "Гілея" ЛТД, м.
Тернопіль, звернувся 13.03.14р. до
господарського суду Тернопільської
області з позовом до відповідачів
Тернопільської міської ради, м.
Тернопіль та Товариства з обмеженою
відповідальністю завод
"Ремпобуттехніка", м. Тернопіль, в якому
просив суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу приміщення
комунальної власності, яке знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, заг. площею 27,8 м.кв.,
що становить 7/1000 частин житлового
будинку, а саме: 4-1 приміщення, площею 26,6
м.кв., VIII коридор, площею 1,2 м.кв.,
укладений 17.11.2009р. між Департаментом
економіки, підприємництва та
управління комунальним майном
Тернопільської міської ради та
відповідачем-2 та визнати за позивачем
переважне право на придбання даного
приміщення як Орендаря.

Правовою підставою позовних вимог
визначено приписи статей 203, 215, 777 ЦК
України.

Ухвалою господарського суду від
17.03.2014р. порушено провадження у справі,
судове засідання призначено на 01.04.2014р.,
з наступним відкладенням на 10.04.2014р.,
28.04.2014 р., 15.05.2014 р., та 12.06.2014 р. В судових
засіданнях 10.04.2014 р., 15.05.2014 р., та 12.06.2014
р. оголошувалася перерва до 17.04.2014р.,
29.05.2014р. та 20.06.2014р. у зв'язку з
необхідністю проведення заміни
первісного відповідача-1:
Тернопільської міської ради належним
відповідачем: Управлінням обліку та
контролю за використанням
комунального майна Тернопільської
міської ради, необхідністю
витребування додаткових доказів, з
урахуванням клопотання відповідача-2
по причині неявки його повноважного
представника.

Позивач в обґрунтування позову
посилається на ту обставину, що він, як
належний орендар нежитлового
приміщення по АДРЕСА_1, площею 3,1кв.м.,
згідно договору оренди № 5008 від 16.06.2008
року, укладеного між Товариством
"Гілея" та Департаментом економіки,
підприємництва та управління
комунальним майном Тернопільської
міської ради, що перебувало у спільному
користуванні з відповідачем-2, і є
частиною приміщення, пл.27.8кв.м.
придбаного ТОВ завод "Ремпобуттехніка",
при проведенні приватизації
комунального майна міста у 2009 році
(рішення Тернопільської міської ради №
5/29/5 від 02.10.2009 р.) шляхом викупу
орендарем, незважаючи на подані заявки
до органу приватизації, в кінцевому
результаті був позбавлений права
придбання приміщення, площею 27,8кв.м. за
зазначеною адресою. Продаж приміщення,
наслідком якого є оформлення
оскаржуваного договору
купівлі-продажу від 17.11.2009 року,
здійснено міською радою в особі
Департаменту економіки,
підприємництва та управління
комунальним майном, всупереч вимогам
ст. 16 Закону України "Про приватизацію
майна невеликих державних підприємств
(малу приватизацію)". Вказує, що
всупереч даної норми закону, в ході
процедури приватизації комунального
майна лише одному з двох орендарів
продано вказане нежитлове приміщення.
При цьому жодних рішень щодо
можливості приватизації позивачем
вказаної частини приміщення міською
радою не приймалось. За даних обставин
та враховуючи, що на момент його
укладення існували невирішені судові
спори відносно приміщення, було
порушено переважне право позивача на
придбання приміщення.

Позивач, зокрема, посилається на
рішення Тернопільського окружного
адміністративного суду по справі №
2-а-1218/09/1970 від 10.06.2009 року про визнання
нечинним рішення Тернопільської
міської ради №5/24/8 від 23.01.2009 р. "Про
приватизацію об'єктів комунальної
власності» в частині включення в
Додаток № 3 до «Переліку об'єктів
комунальної власності міста, які
підлягають приватизації шляхом викупу
орендарем» приміщення, орендоване
Товариством з обмеженою
відповідальністю заводом
"Ремпобуттехніка", по АДРЕСА_1 в м.
Тернополі, загальною площею 24,7 кв.м., в
т.ч. площа спільного користування 3,1
кв.м.

В обґрунтування правомірності
заявленого позову долучено копію
договору купівлі-продажу приміщення
№4788 від 14.10.2003р.; копію витягу про
реєстрацію права власності №17563752 від
30.01.2008р.; копію договору оренди
індивідуально визначеного (нерухомого
або іншого) майна, що належить до
комунальної власності №5008 від 16.06.2008р.
(з додатком від 24.02.2009р. до нього); копію
заяви №6 від 11.03.2009р.; копію
листа-відповіді №407-у від 13.04.2009р.; копію
рішення Тернопільської міської ради
№5/29/5 від 02.10.2009р. з додатками; копію
договору купівлі-продажу від 17.11.2009р.;
копію акту передачі комунального майна
від 17.11.2009р.; копію витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно №24507655 від 19.11.2009р.; копію
постанови Тернопільського окружного
адміністративного суду №2-а-1218/09/1970 від
10.06.2009р.; копію рішення Тернопільського
міськрайонного суду №1915/7727/2012 від
31.01.2013р.; копію ухвали Апеляційного суду
Тернопільської області №1915/7727/2012 від
18.04.2014р.; копію ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25.09.2013р.; інші матеріали.
Просить позов задовольнити.

Відповідач-1 позовні вимоги не визнає з
підстав, викладених у запереченнях на
позов від 25.04.2014р. Вважає, що спірний
договір купівлі - продажу від 17.11.2009р.
укладено у відповідності до вимог
чинного законодавства; позивач не був
наймачем придбаного в процесі
приватизації відповідачем-2
нежитлового приміщення площею 27,8кв.м.,
а тому посилання позивача на приписи ч.2
ст. 777 ЦК України є безпідставними.
Договір оренди №5008 від 16.06.2008р.
припинив свою дію з 01.06.2009р.; а
можливість проходу чи переходу до
власного приміщення позивачем
урегульовано в договорі, зокрема, в п.5
спірного договору. Таким чином, права
позивача не можна вважати порушеними.

Представники відповідача -2 в судових
засіданнях заперечили проти позову,
зазначивши, що позивач був орендарем
лише частини приміщення, площею 3,1кв.м.,
що спільно використовувалося ТОВ
"Ремпобуттехніка" з метою проходу у
власне приміщення магазину.
Відповідачем -2 не порушено право
позивача щодо оренди нежитлового
приміщення, загальною площею 3,1кв.м. за
договором оренди №5008 від 16.06.2008р.,
оскільки вказане приміщення не було
предметом продажу за договором
купівлі-продажу від 17.11.2009р., як і
позивач не був орендарем придбаного
ТОВ "Ремпобуттехніка" спірного
приміщення, площею 27,8кв.м. за спірним
договором купівлі-продажу.

Ухвалою суду від 12.06.2014 р. відхилено
клопотання відповідача-2 про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи, з
метою вирішення питання влаштування
окремого входу фірмою "Гілея" у власне
нежитлове приміщення, площею 55,7кв.м., що
знаходиться поряд, з огляду на
заперечення позивача та враховуючи
предмет даних позовних вимог.

Окрім того, 07.04.2014 року ТОВ завод
"Ремпобуттехніка" подано заяву в
порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України про
застосування судом строку позовної
давності у даному спорі, котрий
закінчився, за твердженням
відповідача-2 - 18.11.2012 року.

Позивач заперечив проти застосування
строку позовної даності з підстав,
викладених у запереченнях від 16.04.2014
року. Стверджує, що фірма "Гілея" не є
співвласником приміщення, площею
55,7кв.м. спільної часткової власності, є
власником приміщення з цілою часткою,
що підтверджується копією Витягу про
реєстрацію прав власності на нерухоме
майно, виданого ТОВ "Міське бюро
технічної інвентаризації" від 30.01.2008
року, тому посилання відповідача-2 на
приписи ст.ст. 362, 258 ЦК України, є
безпідставними.

Щодо пропуску строку позовної
давності, позивач вважає, що оскільки
впродовж 2010-2013 років тривали судові
спори, то внаслідок пред'явлення позову
до суду (справа №2-107/11 у спорі про
переведення прав покупця за договором
купівлі-продажу від 23.11.2009 р., справа
№607/4748/13-ц про скасування рішення
Тернопільської міської ради № 5/29/5 від
02.10.2009 р., №1915/7727/2012 про визнання
переважного права на придбання
приміщення та визнання договору
купівлі - продажу від 17.11.2009р.
недійсним), перебіг строку позовної
давності було перервано в порядку
статті 264 ч.3 ЦК України.

Також, ухвалою господарського суду від
28 квітня 2014 року за згодою позивача, в
порядку ст. 24 ГПК України, судом
здійснено заміну неналежного
відповідача -1 Тернопільську міську
раду на належного - Управління обліку
та контролю за використанням
комунального майна Тернопільської
міської ради, м. Тернопіль

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доводи та заперечення
сторін, представника третьої особи,
дослідивши подані докази, суд
встановив:

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Як свідчать матеріали справи, і це не
заперечується сторонами, відповідно до
даних витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно за №17563752
від 30.01.2008р., виданого ТОВ "Міське бюро
технічної інвентаризації", позивач є
власником нежитлового приміщення,
площею 55,7 кв. м, яке знаходиться за
адресою: м. Тернопіль, АДРЕСА_1, а саме: 4-2
приміщення пл. 49,5 кв. м, 4-3 клад. площею 6,2
кв. м, на підставі договору
купівлі-продажу від 14.10.2003 року,
укладеного між Управлінням обліку та
контролю за використанням
комунального майна департаменту
економіки, як Продавцем, та Спільним
малим підприємством "Гілея" ЛТД, як
Покупцем, форма власності - приватна,
частка 1/1.

17 листопада 2009 року між Департаментом
економіки, підприємництва та
управління комунальним майном
Тернопільської міської ради як
Продавцем, та Товариством з обмеженою
відповідальністю завод
"Ремпобуттехніка", як Покупцем,
укладено договір купівлі-продажу
приміщення, за умовами якого Продавець
зобов'язався передати у власність
Покупця нежиле приміщення, яке є
комунальною власністю, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею
27,8 кв.м, що становить 7/1000 частин
житлового будинку, а саме: 4-1 приміщення
пл.. 26,6 кв.м,VIII коридор пл. 1,2 кв.м, а
Покупець - прийняти вказаний об'єкт
приватизації, сплатити Продавцю його
вартість відповідно до умов,
визначених у Договорі та зареєструвати
право власності на об'єкт приватизації
в ТОВ "Міське бюро технічної
інвентаризації" (далі по тексту договір
від 17.11.2009 р.). Даний договір посвідчено
в нотаріальному порядку приватним
нотаріусом ОСОБА_7, зареєстровано в
реєстрі за № 6164.

Право власності зареєстровано у
встановленому законом порядку, про що
свідчить витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно за №24507655
від 19.11.2009р., виданий ТОВ "Міське бюро
технічної інвентаризації", форма
власності - приватна спільна часткова,
частка 7/1000.

Відповідно до п.5 даного Договору
купівлі-продажу, на Покупця, зокрема,
покладено обов'язок забезпечувати
перехід до приміщення 4-2 будівлі за
адресою АДРЕСА_1, протягом року з дати
укладення цього договору, шляхом
укладення відповідного договору, тобто
до 18.11.2010р.

Крім того, слід зазначити, що набуттю
права власності на приміщення
відповідача-2, площею 27,8кв.м. та
позивача у справі, площею 55,7кв.м.
передували орендні правовідносини,
котрі ґрунтувалися на договорах
оренди.

Так, 30.12.1995р. між Фондом комунального
майна міста Тернополя, як Орендодавцем,
та СМП фірмою "Гілея" ЛТД, як Орендарем,
було укладено договір оренди
нежитлових приміщень № 5008, площею 53,02
кв.м, за адресою АДРЕСА_1, з метою
використання під магазин промтоварів.

Відповідно до п.17 даного Договору, на
Орендаря, серед іншого, покладено
обов'язок зробити окремий вхід в
приміщення і погодити фасади з
управлінням архітектури і
містобудування до 01.09.1996р. (наданий
Департаментом оригінал договору
оглянуто в судовому засіданні).

Оскільки, питання окремого входу до
приміщення так і не було вирішено, 16
червня 2008 року між Виконавчим
комітетом Тернопільської міської ради,
а управлінням комунальної власності,
як уповноваженим органом по укладенню
договорів оренди, як Орендодавцем, та
ТОВ фірма "Гілея" ЛТД, як Орендарем,
укладено Договір оренди індивідуально
визначеного (нерухомого або іншого)
майна, що належить до комунальної
власності за №5008, згідно умов якого з
01.01.2008 року Позивачу у справі передано в
строкове платне користування
індивідуально визначене майно
(нежитлове приміщення) комунальної
власності, площею 3,1кв.м, розміщене за
адресою АДРЕСА_1. Мета оренди - спільне
користування.

Сторонами встановлено строк оренди -
до 31.12.2008 р. (п.10.1 договору).

Згідно підписаного додатку до договору
№ 5008, договір оренди від 16.06.2008 р.
продовжено до 31.05.2009 року.

У п.10.3 договору оренди передбачено, що у
випадку відсутності заяви однієї із
сторін про припинення чи зміну
договору після закінчення строку його
чинності протягом одного місяця,
договір вважається продовженим на той
самий строк і на тих самих умовах, які
були передбачені цим Договором.
Зазначені дії оформляються додатковим
договором, який є невід'ємною частиною
Договору при обов'язковій наявності
дозволу, уповноваженого управляти
об'єктом оренди.

Розділами 5-8 договору визначено права
та обов'язки сторін, зокрема у п.5.18
зазначено, що у разі припинення чи
розірвання договору Орендар
зобов'язаний повернути орендоване
майно Орендодавцю в 10-денний термін в
належному стані, не гіршому ніж на
момент передачі його в оренду, разом з
обладнанням та інвентарем, зі всіма
зробленими у ньому покращеннями. Майно
вважається поверненим Орендодавцю з
моменту підписання сторонами акту
приймання-передачі (п. 2.7 договору.)

Позивач стверджує, що на момент
укладення спірного договору
купівлі-продажу приміщення
відповідачем -2, фірма "Гілея" була
орендарем частки проданого майна, а
саме 3,1кв.м., що входить до складу
придбаного завод "Ремпобуттехніка"
приміщення, площею 27,8кв.м., відтак,
Товариство мало переважне права на
викуп майна.

Надаючи правову оцінку таким доводам,
суд констатує наступне.

Майнові відносини між орендодавцями та
орендарями щодо господарського
використання державного майна, що
перебуває у комунальній власності
регулюється Законом України "Про
оренду державного та комунального
майна" (далі - Закон про оренду), який
передбачає істотні умови договору, а
також інші умови, передбачені за згодою
сторін.

Згідно ст. 26 Закону про оренду, однією з
підстав припинення договору оренди є:
закінчення строку, на який його було
укладено та, зокрема, приватизації
об'єкта оренди орендарем (за участю
орендаря). Аналогічні вимоги містяться
у п. 10.6 Договору оренди № 5008 від 16.06.2008р.

Відповідно до п. 10.3 Договору №5008 та ст.
17 Закону про оренду, Договір вважається
продовженим на той самий строк і на тих
самих умовах, які були передбачені цим
Договором у разі відсутності заяви
однієї із сторін про припинення або
зміну умов договору впродовж одного
місяця після закінчення терміну дії
договору. Зазначені дії оформляються
додатковим договором, який є
невід'ємною частиною Договору при
обов'язковій наявності дозволу органу,
уповноваженого управляти об'єктом
оренди.

Матеріали справи свідчать, що 26.06.2009
року, на виконання п. 10.3 Договору оренди
та статті 17 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна",
Департаментом економіки, підприємства
та управління комунальним майном
Тернопільської міської ради надіслано
лист-повідомлення № 807-у від 26.06.2009р.
(належним чином засвідчена копія
знаходиться в матеріалах справи) про
те, що договір оренди №5008 від 16.06.2008
року, у зв'язку із припиненням його дії
не буде продовжено на новий строк,
відтак зобов'язано Товариство
звільнити орендоване приміщення
комунальної власності та в 10-денний
термін передати його по акту
прийому-передачі Департаменту. Однак,
дане повідомлення залишено
відповідачем без належного реагування
та задоволення. При цьому в матеріалах
справи містяться докази надіслання
повідомлення на адресу позивача 26.06.2009
року рекомендованою кореспонденцією
згідно реєстру рекомендованих листів
по списку № 934 (11 листів). Даний факт
надіслання також встановлено у рішенні
господарського суду Тернопільської
області по справі № 8/47-814 від 12.07.2010 р.,
котре набрало чинності у порядку ст. 85
ГПК України, тому не потребує доведенню
за правилами частини 3 ст. 35 ГПК України
у спорі, в яких беруть участь ті самі
сторони або особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

Окрім того, сторонами не було укладено
додаткової угоди на продовження
орендних відносин, як це передбачено
п.10.3 договору №5008; ці обставини
підтвердженні сторонами в судовому
засіданні.

За даних обставин суд доходить
висновку про припинення договору
оренди № 5008 від 16.06.2008 року з 01 червня
2009 року щодо приміщення комунальної
власності, площею 3,1кв.м., котре
перебувало в оренді ТОВ фірма "Гілея", а
тому посилання позивача на приписи ч.2
ст. 777 ЦК України, згідно з якими наймач,
який належно виконує свої обов'язки за
договором найму, у разі продажу речі,
переданої у найм, має переважне право
перед іншими особами на її придбання,
не заслуговують на увагу, адже
спростовуються обставинами справи та
поданими доказами.

Окрім того, на думку суду, факт внесення
орендних платежів за даним договором
оренди теж не свідчить про існування
договірних відносин та про продовження
строку дії договору оренди, адже
договір припиняється на підставах,
встановлених законом та умовами
договору. Дані кошти сплачувалися
позивачем з власної ініціативи, а не на
підставі виставлених рахунків за
оренду. Листом № 1472-у від 30.11.2009 року
відповідач-1 по справі інформував
позивача про неможливість зарахування
сплачених коштів в загальній сумі 620
грн. як за оренду приміщення та
роз"яснив порядок їх повернення.

Відсутність підписаного акту
приймання-передачі приміщення з оренди
теж не свідчить про продовження дії
договору та про факт знаходження майна
в Орендаря, оскільки такі дії повинні
мали ініціюватися безпосередньо
Позивачем як Орендарем приміщення, що
випливає з розділу 5 договору "Обов'язки
Орендаря" (п. 5.18 договору).

Між тим, належним орендарем приміщення
по АДРЕСА_1, з первісною площею 24,7кв.м., а
в подальшому з урахуванням внесення
змін згідно додаткової угоди від 14.08.2009
року, площею 27,8 кв. м., котре знаходиться
поруч з приміщенням позивача, що
належить йому на праві приватної
власності, на момент його продажу, був
відповідач-2 - ТОВ Завод
"Ремпобуттехніка", що вбачається з
матеріалів справи, а саме: договору
оренди нежитлових приміщень № 5068 від
27.12.1994 року, договору оренди
індивідуально визначеного (нерухомого
або іншого) майна, що належить до
комунальної власності за №5068 від 16.06.2008
року з додатками від 12.02.2009 р., 14.07.2009 р.
та 14.08.2009 року, котрі укладено між
відповідачами по справі на підставі
чинних рішень виконавчого комітету
Тернопільської міської ради № 96 від
30.01.2009 р., № 1074 від 09.07.2009 р., № 1234 від
13.08.2009 р. та рішення Тернопільської
міської ради № 5/20/1 від 21.08.2009 р. (копії
знаходяться в матеріалах справи).

У зв'язку з цим , переважне право
позивача на викуп орендованого майна є
непорушеним.

Посилання позивача на проведення
приватизації даного нежитлового
приміщення всупереч вимогам Закону
України "Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)" на думку суду, є
передчасними, адже питання законності
проведення приватизації уповноваженим
органом міської ради з питань
приватизації було предметом
дослідження неодноразово в судовому
порядку. Востаннє, рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
по справі № 607/4748/13-ц від 20.06.2013 року
задоволено позовні вимоги позивача та
скасовано п. 8 Додатку № 1 та пункт 8
додатку № 2 до рішення Тернопільської
міської ради № 5/29/5 від 02.10.2009 року "Про
приватизацію об'єктів комунальної
власності", згідно якого без відома ТОВ
фірми "Гілея" в Перелік об'єктів, що
підлягають приватизації, було включено
приміщення 4-1, в тому числі і частина
приміщення, площею 3,1кв.м. що
знаходилось у спільному користуванні з
позивачем та на підставі якого
укладено договір купівлі-продажу
приміщення від 17.11.2009 року.

Судом встановлено і це підтверджено
сторонами в судових засіданнях,
рішення Тернопільського
міськрайонного суду по справі №
607/4748/13-ц від 20.06.2013 року не набрало
чинності у зв'язку з його оскарженням
до суду апеляційної інстанції, а тому
судом не береться до уваги.

Водночас, матеріалами справи
підтверджуються доводи позивача, що
нежитлове приміщення, яке перебувало в
спільному користуванні сторін за
договорами оренди від 16.06.2008 р. як ТОВ
"Ремпобуттехніка" (№5068) так і ТОВ "Гілея"
ЛТД (№ 5008) не є індивідуально
визначеним майном, оскільки як
вбачається з даних інвентарної справи,
приміщення, площею 27,8кв.м. не відділене
від спільних приміщень, в тому числі й
коридору VІІІ, площею, 1,2кв.м.

Що стосується доводів позивача про
порушення його прав шляхом укладення
спірного договору купівлі-продажу з
підстав не вирішення питання
влаштування окремого входу ТОВ фірма
"Гілея" у власне нежитлове приміщення
магазину, то такі доводи судом
оцінюються критично, з урахуванням
наступного.

За твердженням позивача, станом на день
розгляду справи в суді, окремий вхід в
належне йому приміщення, площею 55,7кв.м
облаштовано поза його волею через
віконний отвір, оскільки вхід до
приміщення позивача, що
забезпечувалося єдиним можливим
проходом та входом через спільне з
відповідачем - 2 приміщення 4-1, площею
26,6кв.м, та VIII коридор, площею 1,2кв.м. було
замуровано останнім. Внаслідок таких
протиправних дій посадових осіб
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ремпобуттехніка", що
виразилися в безперервному створенні
перешкод у доступу, в кінцевому
результаті унеможливили не тільки
використовувати власне майно за
призначенням, але й позбавило позивача
права володіння даним об'єктом
нерухомості. Дані обставини не
заперечуються і самим відповідачем-2 та
підтверджуються поданими доказами,
зокрема, копією листа № 01-15/1492 від 01.08.2012
р.

Утім, як вбачається розділу 5 договору
купівлі-продажу приміщення від 17.11.2009
року однією з умов даного Договору
купівлі-продажу передбачено
можливість проходу, а саме: встановлено
обов'язок Відповідача-2, як Покупця,
забезпечувати перехід до приміщення
будівлі 4-2 за адресою: АДРЕСА_1 до 17
листопада 2010 року, шляхом укладення
відповідного договору.

Даний обов'язок ТОВ завод
"Ремпобуттехніка", а згодом і новим
власником приміщення 4-1 підприємцем
ОСОБА_8, виконувався впродовж згаданого
періоду, проте без письмового
укладення правочину. Згідно наданих
позивачем пояснень в судовому
засіданні 20.06.2014 р., дверний проріз було
закрито лише 22 квітня 2012 року. Крім
того, ТОВ завод "Ремпобуттехніка"
неодноразово зверталося до позивача з
пропозицією укласти відповідний
договір, для забезпечення переходу в
приміщення 4-2. (лист № 2402/06 від 19.12.2007
року).

Дане питання також було предметом
дослідження у справі господарського
суду Тернопільської області № 8/47-814,
порушеній за позовом Суб`єкта
підприємницької діяльності -фізичної
особи ОСОБА_8, до Товариства з обмеженою
відповідальністю фірма "Гілея" ЛТД, про
укладення Договору оренди частини
нежитлового приміщення.

Отже, на момент укладення спірного
договору, питання окремого входу у
приміщення ТОВ Фірма "Гілея" ЛТД було
вирішено належним чином, що обумовлено
в договорі. На думку суду, встановлений
річний термін на право
проходу/переходу у власне приміщення
був передбачений як строк, в межах
якого позивач повинен був узгодити та
влаштувати вхід у власне приміщення
магазину. Проте матеріали справи не
містять доказів вчинення дій,
спрямованих на вирішення даного
питання, як з моменту укладення
спірного договору так і впродовж 2010-2012
років.

Надаючи оцінку доводам ТОВ фірма
"Гілея", з посиланням на неможливість
влаштування іншого окремого входу
через високий рівень тротуару над
існуючими приміщеннями з посиланням на
лист № 775/09 від 13.05.2008 року, суд звертає
увагу, що в даному листі вирішувалося
питання щодо внесення змін у
запропоновану ескізну пропозицію та
можливість такого влаштування за
рахунок власної приватизованої площі
ТОВ фірма "Гілея". Однак, як вбачається
з цього листа, саме по причині усної
відмови ТОВ фірма "Гілея" на
влаштування окремого входу дане
питання не було вирішено, оскільки не
досягнуто згоди зацікавлених сторін.

Крім того, лист Управління
містобудівного та архітектурного
комплексу - це лише певні міркування і
він не може вважатися належним доказом
для підтвердження або спростування
наявності певних обставин. Натомість
будь-яких інших висновків компетентних
органів з цього питання, в матеріалах
справи немає. Позивач відмовився від
проведення судової
будівельно-технічної експертизи в
рамках провадження у даній справі, тому
такі доводи є неспроможними та не
підтвердженими документально.

Досліджуючи обґрунтованість доводів
позивача про те, що «спірний договір
укладено з істотним порушенням вимог
чинного законодавства України та
порушує права позивача», то суд
враховує таке.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна з сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами:

- письмовими і речовими доказами,
висновками судових експертів;

- поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь в
судовому про

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме:

- відповідність змісту угод
вимогам закону;

- додержання встановленої форми
угоди;

- правоздатність сторін за угодою;

- у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору (абз. 3 п. 1
роз'яснень Вищого арбітражного суду
України № 02-5/111 від 12.03.99р. "Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням угод недійсними
з наступними змінами та доповненнями).

Отже, з наведених норм випливає, що для
визнання недійсним у судовому порядку
правочину необхідно встановити, що
правочин не відповідає вимогам закону,
або ж його сторонами (стороною) при
укладенні було порушено відповідну
компетенцію.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
підставами виникнення прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено,
що договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202
ЦК України).

Приписами ч.1 ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Підставою недійсності правочину,
відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 статті 627 ЦК України
та ст. 6 цього кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Статтею 10 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" міські ради
є органами місцевого самоврядування,
що представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Статтею 143 Конституції України
встановлено, що територіальні громади
міста безпосередньо або через утворені
ними органи місцевого самоврядування
зокрема, управляють майном, що є в
комунальній власності.

Одним із способів приватизації майна,
згідно статті 3 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" є
викуп.

На підставі рішення № 5/29/5 від 02.10.2009
року Тернопільською міською радою
прийнято рішення "Про приватизацію
об'єктів комунальної власності", згідно
пункту 2.2. якого було затверджено
Перелік об'єктів комунальної
власності міста, які підлягають
приватизації шляхом викупу орендарем,
згідно з додатком 2.

На підставі вказаного рішення органу
місцевого самоврядування між
відповідачами у справі 17 листопада 2009
року укладено та нотаріально
посвідчено спірний договір
купівлі-продажу приміщення. Слід
зазначити, що дане рішення міської
ради є чинним.

З урахуванням наведеного та всупереч
вимог статті 33 ГПК України позивачем не
подано доказів стосовно того, що
договір від 17.11.2009р. не відповідає
чинному законодавству, а саме
наступним вимогам:

- щодо змісту (зміст договору від
17.11.2009р. суперечить Цивільному Кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства);

- щодо суб'єктного складу (особи, які
вчинили вказаний договір, не мали
необхідного обсягу цивільної
дієздатності;

- щодо форми (договір вчинений не в
формі, встановленій законом).

- щодо волі і спрямованості
волевиявлення (волевиявлення хоча б
одного учасника цього договору не було
вільним і не відповідало його
внутрішній волі, а сам договір не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним).

Позивачем не доведені ті обставини, на
які він посилається в обґрунтування
своєї вимоги щодо порушення його
переважних прав на придбання вказаного
приміщення, не наведено жодного
належного доказу або факту порушення з
боку відповідачів положень чинного
законодавства України при реалізації
нерухомого майна, навпаки, як договори
оренди приміщень від 2008 року (з
додатками до них) так і спірний договір
купівлі-продажу від 17.11.2009 р. укладено
органом місцевого самоврядування в
межах наданих Законом України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
повноважень та на підставі прийнятих
рішень, котрі на момент розгляду даного
спору є чинними.

За таких обставин в задоволені позову
слід відмовити.

Разом з тим, розглядаючи заяву
відповідача-2 про застосування строку
позовної давності в порядку,
передбаченому ст. 267 ЦК України у даному
спорі, що є підставою для відмови у
задоволенні позову, то суд виходить з
такого.

Позов, пред'явлений із пропуском
зазначеного строку, задоволенню не
підлягає, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі до винесення рішення у справі
(частини третя і четверта статті 267 ЦК
України ). Водночас за заявою позивача
відповідно до частини п'ятої статті 267
ЦК України цей строк може бути
поновлений, якщо його пропущено з
поважних причин.

В обґрунтування поважності пропуску
строку, позивач посилається на
своєчасне звернення до суду (травень 2012
року) з аналогічними позовними
вимогами, про що Тернопільським
міськрайонним судом 31.01.2013 року
прийнято рішення, котре залишено без
змін ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 18.04.2013 року
про задоволення позову.

Проте ухвалою Вищого спеціалізованого
суду у України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25.09.2013 року,
рішення судів першої та другої
інстанцій скасовано, а провадження у
справі - закрито з підстав порушення
судами правил підвідомчості.
Зазначено, що даний спір підлягав
вирішенню в порядку господарського
судочинства, виходячи із суб'єктного
складу сторін, а також наявності спору
про право цивільне. Оскільки в даному
випадку позивачем оспорюється договір
купівлі-продажу, укладений у процесі
приватизації майна, то відповідно до
положень ст. 12 ГПК України, даний спір
підлягає розгляду в порядку
господарського судочинства.

Відповідно до п. 4.4.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №
10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів" (із змінами та доповненнями,
внесеними постановою Пленуму ВГСУ № 13
від 17.12.2013 року) судам надано
роз'яснення, згідно яких зазначено , що
за змістом частини другої статті 264 ЦК
України переривання перебігу позовної
давності шляхом пред'явлення позову
матиме місце у разі не будь-якого
подання позову, а здійсненого з
додержанням вимог процесуального
закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому
якщо господарським судом у прийнятті
позовної заяви відмовлено (стаття 62
ГПК) або її повернуто (стаття 63
названого Кодексу), то перебіг позовної
давності не переривається. Так само не
перериває цього перебігу подання
позову з порушенням правил
підвідомчості справ.

Враховуючи, що відповідно до статті 20
ЦК України право вибору способу
судового захисту як і згідно статей 15
ГПК України та 109-110 ЦПК України, право
вибору підсудності справ між судами,
належить виключно позивачу у справі,
суд вважає, що в даному випадку строк
позовної давності є пропущеним без
поважних причин.

Судові витрати відповідно до вимог
ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
позивачу не відшкодовуються.

В судовому засіданні 20.06.2014 року судом в
порядку ст. 85 ГПК України, оголошено
вступну і резолютивну частини рішення
господарського суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
6, 11, 16, 20, 202, 203, 215, 319, 626, 627 ЦК України, ст.
ст. 1, 42 - 47, 22, 33-35, 43, 49, 811, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог -
відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони та
прокурор мають право подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
прийняття (підписання) рішення через
місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено "23"
червня 2014р.

Суддя
Н.О. Андрусик