м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/4927/14 25.06.14За позовом
Державної іпотечної установи
до Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра»
за участь Прокуратури міста Києва
про стягнення 230162906,16 грн. витрат,
понесених у зв'язку з несвоєчасним
поверненням кредиту та 249580213,20 грн.
неодержаного прибутку (втраченої
Головуючий суддя Сташків Р.Б.
Судді Бондаренко Г.П.
Представники сторін:
від позивача - Боков І.О., Сукманова О.В.
(представники за довіреністю);
від відповідача - Ситий В.О., Чернюк В.В.
(представники за довіреністю);
від прокуратури - Шевченко О.В.
(посвідчення № 002629).
Державна іпотечна установа (далі -
Позивач) звернулося до господарського
суду міста Києва з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра» (далі -
Відповідач) про стягнення 330113440,56 грн.
витрат, понесених у зв'язку з
несвоєчасним поверненням кредиту за
договором № 7/1 від 15.10.2008.
До участі у розгляді справи шляхом
подання заяви вступила Прокуратура
Розгляд справи переносився, в судових
засіданнях оголошувались перерви, а
також справу було призначено до
розгляду колегією в складі трьох
суддів, та згідно розпорядження
Заступника голови господарського суду
міста Києва від 21.05.2014 призначено
колегію у складі: головуючий суддя
Сташків Р.Б., судді Бондаренко Г.П.,
Від позивача 17.06.2014 надійшла заява, яка
була прийнята судом у відповідності до
ст. 55 ГПК України, про зміну підстав
позову та викладення обґрунтування
позову в новій редакції, відповідно до
якої Позивач просить суд стягнути з
Відповідача 230162906,16 грн. витрат,
понесених у зв'язку з несвоєчасним
поверненням кредиту та 249580213,20 грн.
неодержаного прибутку (втраченої
Позовні вимоги вмотивовані тим, що
невиконання Відповідачем умов
Кредитного договору № 7/1 від 15.10.2008
спричинило збитки Позивачу в розмірі
230162906,16 грн. витрат, понесених у зв'язку
з несвоєчасним поверненням кредиту, як
суми сплаченого Позивачем
відсоткового доходу власникам іменних
відсоткових облігацій Позивача, а
також 249580213,20 грн. збитків у вигляді
неодержаного прибутку (втраченої
вигоди), які Позивач міг би отримати,
якби Відповідач повернув йому кошти за
кредитним договором, та Позивач
використав би їх у свої дійсності для
рефінансування інших іпотечних
кредиторів (банків і небанківських
фінансових установ).
Представник прокуратури міста Києва
підтримав позицію Позивача.
Відповідач проти заявлених позовних
вимог заперечує, посилаючись на
відсутність у його діях протиправної
поведінки, причинного зв'язку між його
поведінкою та збитками, а також на
відсутність його вини у наведених
Позивачем збитках (втратах та упущеній
вигоді). Також Відповідач зазначає, що
наведений Позивачем розмір збитків є
документально необґрунтованим,
оскільки Позивачем не доведено
обґрунтованості вихідних даних, з яких
випливають його нарахування.
У судовому засіданні 26.06.2014 судом було
розглянуто та відхилено клопотання
Позивача про призначення економічної
експертизи, оскільки Позивачем
всупереч вимогам ст. 41 ГПК України не
було доведено, що для оцінки наведених
в клопотанні доказів необхідні саме
спеціальні знання, тому ці питання
необхідно ставити перед експертами. За
оцінкою суду навпаки ці питання
відносяться до правових питань та
питань обґрунтованості доказової бази
позову, що досліджується та оцінюється
судом під час розгляду справи.
Також у судовому засіданні 26.06.2014 судом
було розглянуто та відхилено
клопотання Позивача про витребування
доказів в порядку ст. 38 ГПК України,
оскільки вказані докази не стосуються
предмета доказування у даній справі та
у Відповідача відсутні.
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та прокуратури, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд
Позивач є фінансовою установою
відповідно до Розпорядження Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 29.03.2005 №
3802 (реєстраційний № номер 16101513 серія та
номер ІК №2) та ліцензії Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 02.10.2006 №
316, і проводить свою діяльність на
підставі Статуту, який затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.07.2009 № 768.
Відповідно до п. 5 Статуту (в редакції що
діяла на момент укладення Договору № 7/1
від 15.10.2008), основною метою діяльності
Позивача було рефінансування
іпотечних кредиторів (банків і
небанківських фінансових установ, які
провадять діяльність з надання
забезпечених іпотекою кредитів) за
рахунок коштів, отриманих від
розміщення цінних паперів та сприяння
подальшому розвитку ринку іпотечного
кредитування в України.
Відповідно до наданих Позивачем
пояснень, ним у 2007 році було проведено 2
випуски іменних процентних облігацій з
додатковим забезпеченням у формі
державних гарантій, що була видана КМУ
із строком обігу 5-7 років залежно від
Рішення про випуск облігацій
затверджене рішенням правління
Позивача від 21.11.2007 № 154/8 на підставі
параметрів випуску облігацій,
затверджених наглядовою радою
Позивача (протокол від 27.11.2007 №28).

Вказана державна гарантія видавалася
відповідно до статті 17 Бюджетного
кодексу України, статті 14 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» та п. 3 постанови КМУ від
04.04.2007 № 607 «Про надання державних
гарантій за зобов'язаннями Державної
іпотечної установи» (далі - Облігації).

Згідно з п. 3.7 Положення про випуск,
розміщення, погашення та операції з
цінними паперами Державної іпотечної
установи (затверджено Рішенням ДКЦПФР
від 17.07.2003 №322 із змінами і доповненнями
та зареєстровано в МЮУ 13.08.2003 за № 706/8027)
кошти, залучені за рахунок випуску
Позивачем цінних паперів
спрямовуються на цілі, визначені у
проспекті емісії цінних паперів.
Пунктом 7 проспекту емісії було
зазначено, що Емітент використовує
запозичення виключно для кредитування
банків за умови відступлення ними на
користь Установи (Позивача) прав вимоги
за іпотечними житловими кредитами
(далі - Кредити), які відповідають
затвердженим Установою вимогам до
таких кредитів (далі - Рефінансування).

Так, Відповідач розмістив облігації
під державну гарантію на суму 1000000
тис.грн. з виплатою купонів раз на
квартал, та з метою отримання кредиту
звернувся до Позивача листом від 29.09.2008
№5-5-12603, в якому зазначив, що стандартна
ставка рефінансування (13,5%), яка діяла
на той момент, є занадто високою для
нього. При цьому, Відповідач виразив
готовність задля застосування для
кредитного договору ставки
рефінансування 9,9%, придбати облігації
Позивача серій 2007 року випуску «М», «N»,
«О», «Р», «Q», «S», «Т», «U», «W», «X», «Y» з
дохідністю 9,4 % відсотків річних.

З огляду на наведене, Позивач вважає, що
за згодою сторін головною умовою
застосування нижчої ставки, а
відповідно, істотною умовою
майбутнього договору кредиту, стало
придбання Відповідачем цінних паперів
Позивача, що безпосередньо пов'язало
вказані дві операції.

Позивач посилається, що підтвердженням
таких намірів Відповідача слугує заява
від 07.10.2008 № 28/3-5-12593 (що надійшла за
адресу Позивача) на здійснення
рефінансування за рахунок залучених
коштів шляхом надання
короткострокових кредитів
рефінансування під заставу майнових
прав за іпотечними кредитами на суму 700
млн. грн. строком до 180 днів за ставкою 9,9
% річних.

Позивач зазначає, що наведені вище
обставини перемовин з Відповідачем
стали підставою для проведення
засідання Кредитно-інвестиційного
комітету Позивача, за результатами
якого було прийнято рішення про
задоволення заявки Відповідача на
купівлю вищезазначених облігацій та
надання кредиту рефінансування.

Дане рішення Кредитно-інвестиційного
комітету було затверджено рішеннями
Правління Позивача від 07.10.2008 №208/2 та
від 07.10.2008 №208/3.

За умовами підпункту 4 пункту 38 Статуту
Позивача, вказані рішення Правління
Позивача потребували погодження з його
Наглядовою радою, в зв'язку з чим
Позивачем було направлено
відповідного листа щодо погодження
зазначених рішень Правління та
укладення з Відповідачем договору
купівлі-продажу цінних паперів з
продажу облігацій і договорів по
наданню фінансового кредиту у сумі 700
млн. гривень, і що ці пропозиція
Відповідача щодо купівлі цінних
паперів з максимальною ставкою
дохідності 9,4% річних безпосередньо
пов'язана з рефінансування Банку на
аналогічну суму за ставкою 9,9% річних.

Наглядова рада протоколом № 32 від 10-14
жовтня 2008 року затвердила рішення щодо
продажу цінних паперів та надання
фінансового кредиту Відповідачу на
вищезазначених умовах.

Так, між Позивачем та Відповідачем було
укладено:

1) 15.10.2008 Договір купівлі-продажу цінних
паперів № 21, Д-123/2008/001 від 15.10.2008, згідно
якого Позивач зобов'язався передати
Відповідачу, а він прийняти і оплатити
відповідні цінні папери. За умовами п.
2.2 цього договору, Відповідач
зобов'язаний був не пізніше одного
робочого дня перерахувати загальну
вартість цінних паперів на рахунок
Позивача № 9 в ВАТ «Державний
ощадний банк України», що і було
здійснено Відповідачем та
підтверджується випискою з
банківського рахунку Позивача;

2) 15.10.2008 Кредитний договір № 7/1 від
15.10.2008 (далі - Кредитний договір) та
договір застави майнових прав № 7/1-з
від 15.10.2008, де Позивач в порядку та на
умовах, визначених Кредитним договором
зобов'язувався надати Відповідачу
фінансовий кредит (кредит
рефінансування) у сумі 700 млн. гривень,
шляхом безготівкового перерахування
коштів з рахунку Позивача № 9 в
ВАТ «Державний ощадний банк України»,
що підтверджується випискою з
банківського рахунку Позивача від
15.10.2008.

При цьому, згідно виписки від 15.10.2008
протягом банківського дня на рахунок
Позивача №9 в ВАТ «Державний
ощадний банк України» за договором
купівлі-продажу цінних паперів від
Відповідача надійшло 709038790 грн., з яких
700000000 грн. у цей же день та з цього ж
рахунку було видано Відповідачу за
Кредитним договором.

За умовами п. 1.2 Кредитного договору,
кредит рефінансування надавався
Позичальнику на строк до 10.04.2009.

Так, 23.03.2009 Відповідачем було повернуто
Позивачу частину кредиту
рефінансування у розмірі 6404920 грн., а
решту кредиту рефінансування у розмірі
693595080 грн. (далі - Кредит) було повернуто
тільки 31.01.2013.

З огляду на наведене Позивач зазначає,
що Відповідач безоплатно
використовував грошові кошти кредиту
рефінансування з 11.02.2010 по 31.01.2013 для
власних цілей та не сплачував відсотки
за користуванням кредитом
рефінансування, інфляційні втрати та
інші виплати, що призвело до
позбавлення Позивача можливості
виконувати свої статутні завдання -
надання кредитів рефінансування іншим
іпотечним кредиторам.

І разом з цим Позивач сплачував
відсотки доходу за облігаціями, які
були продані Відповідачу, до моменту їх
повного погашення. Тобто, виконуючи
взяті на себе зобов'язання перед
державою, згідно з проспектом емісії
Облігацій Позивачем, у період з 11.02.2010
(наступний день від закінчення
мораторію) по 31.01.2013 (день повернення
Кредиту) було здійснено витрати на
погашення відсоткового доходу
власникам Облігацій в загальній сумі
230162906,16 грн. (детальних розрахунок
наведено в заяві Позивача від 17.06.2014), що
підтверджується копіями залучених до
матеріалів справи платіжних доручень.

Вищенаведеними обставинами, а саме
внаслідок порушення зобов'язання
Відповідачем за Кредитним договором,
Позивач зазначає, що зазнав витрат
(збитків) у вигляді додаткових витрат,
оскільки зобов'язаний був сплачувати
відсотковий дохід по облігаціям
загальною сумою 230162906,16 грн., а також
несвоєчасне повернення кредиту
рефінансування спричинило не
одержання Позивачем доходів, які він
одержав б у разі належного виконання
зобов'язання другою стороною.

Позивач зазначає, у 2010, 2011, 2012 роках
Кабінетом Міністрів України були
прийняті розпорядження якими
затверджено фінансовий план Позивача,
а саме: від 13.12.2010 № 2236-р, від 09.03.2011 №
170-р, від 03.09.2012 № 759-р.

Відповідно до пояснювальної записки до
Фінансового плану Позивача на 2010 рік,
він планував отримати надходження від
операцій з фінансового кредитування, а
саме від Відповідача погашення
заборгованості 693,6 млн. грн.

Також, на підставі наявності
заборгованості Відповідача та у
зв'язку з закінченням дії мораторію на
задоволення вимог кредиторів, у
Позивача було заплановано надходження
коштів від банків-партнерів в
погашення заборгованості по
фінансових кредитах у розмірі 839 844 тис.
грн., однак невиконання Відповідачем
своїх зобов'язань спричинило часткове
невиконання Позивачем Фінансового
плану на 2010 рік, що вплинуло на
можливість надавати кредити
банкам-партнерам.

У зв'язку з невиконанням Відповідачем у
2010 році зобов'язань з повернення
Кредиту, у Фінансовому плані Позивача
на 2011 рік було заплановано надходження
коштів (непогашеної заборгованості)
від Відповідача, у зв'язку з чим
загальна сума планових надходжень від
банків-партнерів склала становити 1692196
тис.грн., однак невиконання
Відповідачем своїх зобов'язань
спричинило часткове невиконання
Позивачем Фінансового плану на 2011 рік,
що також вплинуло на можливість
надавати кредити банкам-партнерам.

За наслідками невиконання
Відповідачем у 2011 році зобов'язань з
повернення Кредиту, та враховуючи
прийняття Вищим господарським судом
України постанови від 25.01.2012 у справі
54/267(4/397) (залишено в силі рішення суду
про стягнення кредиту з Відповідача),
було затверджено Фінансовий план
Позивача на 2012 рік, де було заплановано
надходження від Відповідача 747399
тис.грн. (згідно наведеної постанови
суду).

Невиконання Відповідачем своїх
зобов'язань спричинило часткове
невиконання Позивачем Фінансового
плану на 2012 рік, що також вплинуло на
можливість надавати кредити
банкам-партнерам.

Разом з цим, Позивач зазначає, що з
огляду на предмет його статутної
діяльності - рефінансування іпотечних
кредиторів, до нього протягом 2010 - 2012
років від банків-партнерів надійшло
більше 60 заяв про здійснення
кредитування на загальну суму 4,44
грн. У різний час, починаючи з 11.02.2010
(наступний день після закінчення дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів введеного у Відповідача
відповідно до постанови Правління
Національного банку України від 05.08.2009
№ 452), на підставі рішень відповідних
органів Позивача, останній здійснював
свою статутну діяльність керуючись
ставками рефінансування 13,5%, 11% та 18% у
різні періоди, відповідно наведені у
заяві Позивача від 17.06.2014 (том 3 справи).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги Позивач
посилається, що у випадку своєчасного,
тобто 11.02.2010 - у наступний день після
закінчення дії мораторію на
задоволення вимог кредиторів
введеного у Відповідача, повернення
Позивачу Відповідачем кредиту за
Кредитним договором, Позивач одержав
би доходи у вигляді процентів
(встановлених на рівні ставки
рефінансування) за користування
кредитами, яки б були надані Позивачем
за рахунок коштів, що несвоєчасно
повернув Позивачу Відповідач.

Враховуючи наведене Позивач зазначає,
що зазнав збитків в розмірі 249580213,20 грн.
у вигляді неодержаного прибутку
(втраченої вигоди) на який би він мав
право розраховувати у випадку
своєчасного виконання відповідачем
зобов'язань за Договором, надаючи ці
кошти іншим банкам партнерам під
відповідні затверджені у Позивача
ставки рефінансування (розрахунок
наведено на стор. 9 заяви Позивача від
17.06.2014, том 3 справи).

Так, за умовами п. 2.2 та 2.2.1 Кредитного
договору, Позичальник зобов'язався не
пізніше дня погашення Кредиту
рефінансування з урахуванням Графіку
сформувати портфель іпотечних
кредитів у національній валюті України
- гривні, що відповідають Вимогам до
кредитів.

Згідно з п. 1.2.1 Кредитного договору,
кредит рефінансування надається з
метою формування Позичальником
портфелю іпотечних кредитів, що
відповідають Вимогам до іпотечних
кредитів, затверджених Наглядовою
радою Кредитора, в розмірі отриманого
Кредиту рефінансування згідно цього
Договору. Цільове використання Кредиту
рефінансування підтверджується
відступленням Кредитору прав вимоги за
іпотечними кредитами, які відповідають
Вимогам до кредитів та здійснюється
відповідно до графіку формування та
відступлення іпотечних кредитів (п. 1.2.2
Кредитного договору).

Позивач зазначає, що усупереч
вищенаведеним положенням Кредитного
договору Відповідач у встановлені
строки не сформував портфель іпотечних
кредитів, що відповідають Вимогам до
кредитів та не відступив права на такі
кредити Позивачу, тоді як у випадку
цільового використання Відповідачем
Кредиту рефінансування, Позивач набув
би права вимоги за іпотечними
кредитами зі процентною ставкою за
користування кредитом на рівні не
меншою ніж ставка рефінансування
Позивача та отримував би відповідний
дохід.

Наведене на думку Позивача є
додатковим підтвердженням того, що він
зазнав збитків у вигляді неодержаного
прибутку (втраченої вигоди) на який би
він мав право розраховувати у випадку
виконання Відповідачем зобов'язань за
Кредитним договором у розмірі не
меншому ставки рефінансування
Позивача нарахованої на суму Кредиту
за весь час прострочення виконання
зобов'язання з повернення Кредиту.

Отже, з огляду на наведене
обґрунтування, Позивач просить суд
стягнути з Відповідача 230162906,16 грн.
витрат, понесених у зв'язку з
несвоєчасним поверненням кредиту та
249580213,20 грн. неодержаного прибутку
(втраченої вигоди).

Разом з цим, суд критично ставиться до
доводів та обґрунтувань поданого
Позивачем позову, з огляду на наступне.

Щодо позовних вимог, про стягнення
витрат (збитків), як суми сплаченого
Позивачем відсоткового доходу
власникам іменних відсоткових
облігацій Позивача, то суд зазначає, що
всупереч твердженням Позивача
правовідносини щодо виплати
відсоткового доходу власникам
облігацій та правовідносини між
Позивачем і Відповідачем щодо
погашення заборгованості за кредитним
договором випливають з двох різних, не
пов'язаних між собою правочинів, які
відповідно визначають абсолютно різні
не пов'язані між собою зобов'язання
сторін таких правочинів.

Так, зобов'язання Позивача по виплаті
відсоткового доходу по облігаціях
мають самостійний характер, випливають
з самостійних правочинів, стороною
яких Відповідач не є, тому жодним чином
не стосуються і не залежать від
зобов'язань Відповідача за Кредитним
договором.

За приписами статей 22 та 1166 ЦК України
та статей 224, 225 ГК України, для
застосування такої міри
відповідальності як стягнення збитків
необхідною є наявність усіх елементів
складу цивільного правопорушення, а
саме: протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками, вини.
За відсутності хоча б одного із цих
елементів цивільно-правова
відповідальність не настає (постанова
Верховного Суду України від 22.01.2013 №
3-72гс12).

При цьому, розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, доказується
кредитором (ч. 2 ст. 623 ЦК України).

При цьому, суд зазначає, що Позивачем не
доведено пов'язаність понесених ним
витрат у сумі 230162906,16 грн., з обставиною
несвоєчасним поверненням кредиту
Відповідачем, оскільки Позивачем не
надано належного документального
підтвердження неможливості виконання
ним своїх статутних завдань у
заявлений період щодо сплати
процентів, без повернення боргу з боку
Відповідача. А надані Позивачем
фінансові плани, звіти, акти перевірки
його підприємства тощо такими
належними доказами не є, оскільки є
оціночними документами, складеними з
боку погляду інших осіб на діяльність
Позивача, або його планами, які також
обґрунтовуються суб'єктивним бажанням
Позивача як підприємства отримати
більший прибуток від діяльності, та не
доводять його неспроможність взагалі
виконати статутні завдання. Тоді як
понесення витрат у випадку невдало
здійсненої господарської діяльності є
одним з ризиків її здійснення.

Суд також приймає до уваги, що
інформація про введення у Відповідача
тимчасової адміністрації та мораторію
на задоволення вимог кредиторів, та
його продовження, була офіційно
оприлюднена, зокрема і на сайті НБУ, та
отже була загальновідомою та Позивач
міг спланувати свою діяльність вже
враховуючи обставину неможливості
вчасного задоволення його вимог
Відповідачем, тобто вжити всіх
можливих заходів для зменшення
понесення витрат.

Таким чином, у спірних правовідносинах
відсутній причинно-наслідковий зв'язок
між зобов'язаннями Відповідача в
рамках Кредитного договору та
зобов'язаннями Позивача в рамках
емісії облігацій щодо виплати по ним
доходу, так само відсутня вина
Відповідача щодо здійснення Позивачем
зазначеної суми витрат.

Посилання Позивача, що прийняті ним
рішення про надання Відповідачу
кредиту рефінансування пов'язані зі
здійсненими ним розрахунками на
підставі намірів та обіцянок
Відповідача у вищеописаних в рішенні
листах, не доводять вини Відповідача в
понесенні Позивачем витрат, оскільки
рішення надавати або не надавати
кредит рефінансування є рішенням
господарської діяльності Позивача, з
огляду на власну оцінку прибутків та
ризиків.

Отже, вказані Позивачем витрати
обумовлені необхідністю виконання ним
своїх договірних зобов'язань за
окремими правочинами щодо продажу
облігацій та не залежали від будь-яких
дій Відповідача в межах Кредитного
договору, тому в даному випадку
відсутній склад господарського
правопорушення та відповідно відсутні
необхідні умови, які б могли зумовити
притягнення Відповідача до
господарсько-правової
відповідальності.

Також, в обґрунтування своїх вимог щодо
розміру понесених збитків у вигляді
упущеної вигоди Позивач посилається на
те, що протягом 2010-2012 років до Позивача
від банків-партнерів надійшло більше 60
заяв на здійснення кредитування на
загальну суму 4,44 грн., і у випадку
своєчасного повернення Позивачу
Відповідачем кредиту за договором
рефінансування Позивач одержав би
доходи у вигляді процентів
(встановлених на рівні ставки
рефінансування) за користування
кредитами, які були би надані Позивачем
за рахунок коштів, що несвоєчасно
повернув Позивачу Відповідач, і за
таких обставин Позивач просить про
стягнення з Відповідача 249 580 213,2 грн.
упущеної вигоди.

Як зазначалось вище, за приписами
статей 22 та 1166 ЦК України та статей 224, 225
ГК України, для застосування такої міри
відповідальності як стягнення збитків
необхідною є наявність усіх елементів
складу цивільного правопорушення, а
саме: протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками, вини.
За відсутності хоча б одного із цих
елементів цивільно-правова
відповідальність не настає (постанова
Верховного Суду України від 22.01.2013 №
3-72гс12).

При цьому, розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, доказується
кредитором (ч. 2 ст. 623 ЦК України).

Так, для обґрунтування упущеної вигоди
Позивач посилається на заяви на
кредитування та на те, що протоколами
засідання наглядової ради Позивача в
період часу з 2008 року по 2013 рік
встановлювалися певні ставки
рефінансування.

Позивач посилається на те, що з вини
Відповідача він не одержав доходи у
вигляді процентів (встановлених на
рівні ставки рефінансування) за
користування кредитами, які були б
надані Позивачем, однак надані
Позивачем докази цього не доводять,
оскільки самі по собі заяви про надання
кредитів рефінансування не свідчать
про обов'язкове укладення відповідного
кредитного договору та підставі цієї
заяви (законом не покладено на Позивача
такого обов'язку), та вказані заяви
також не свідчать про остаточний
розмір такого кредиту, оскільки його
розмір визначається не тільки за
бажанням позичальника, але й кредитора.

При цьому, копії жодного такого
кредитного договору Позивачем суду
надано не було, і так само Позивачем не
надано належних та допустимих доказів
того, що Відповідач є його єдиним
контрагентом, від виконання
зобов'язань яким залежить подальша
господарська діяльність Позивача.

Разом з тим, при обрахуванні розміру
упущеної вигоди мають враховуватися
тільки ті точні дані, які безспірно
підтверджують реальну можливість
отримання грошових сум, або інших
цінностей, якби права Позивача не були
порушені, проте безспірність та
обгрунтованість вихідних даних
Позивача, з яких він виходив при
обрахунку упущеної вигоди, перед судом
доведено не було, тобто розрахунки
Позивача не підтверджуються доказовою
базою, наданою ним до матеріалів
справи.

Так, Позивач повинен був належними
доказами в розумінні статті 34 ГПК
України обґрунтувати можливість
отримання ним прибутку саме у розмірі
249580213,20 грн., у разі належного виконання
Відповідачем його зобов'язання за
Кредитним договором, а також довести,
що він міг і повинен був отримати
визначені доходи і тільки неправомірні
дії Відповідача стали єдиною і
достатньою причиною, яка позбавила
його можливості отримати прибуток,
чого Позивачем доведено перед судом не
було.

Окрім того є взаємно суперечливими
твердження Позивача щодо цілей, на які
він планував використати кредитні
кошти при їх вчасному поверненні, та
таким чином уникнути збитків. Так, на
обґрунтування розміру збитків, які
були спричинені Позивачу, він
одночасно посилається на намір
використати вчасно повернути кредитні
кошти на достроковий викуп облігацій
(обґрунтування збитків у вигляді
понесених втрат), та ці ж кошти Позивач
планував використати на подальше
рефінансування інших іпотечних
кредиторів (обґрунтування упущеної
вигоди). Тобто при обрахунку двох видів
та розмірів збитків Позивач
посилається на використання для їх
уникнення однієї й тієї самої суми
кошів у двох місцях одночасно, що є
просто неможливим, так як при
використанні цієї суми кошів у одному
місці вона б зникла зарахуванням на цей
конкретний вид витрат (викуп облігацій
або рефінансування іпотечних установ).

Відтак Позивачем не доведено наявності
у спірному випадку суб'єктивної та
об'єктивної сторони спричинених саме
Відповідачем збитків у вигляді втрат
та упущеної вигоди Позивачу саме у
визначеному ним розмірі, та не доведено
наявності в діях Відповідача усіх
елементів складу цивільного
правопорушення, як необхідної умови
для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, тому підстави для задоволення
поданого Позивачем позову в суду
відсутні.

Щодо заяви Відповідача про
застосування позовної давності до
вимог у даному спорі, то за змістом ч. 1
ст. 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушеного права особи. Позаяк у межах
даного спору суд дійшов висновку про
відсутність порушення Відповідачем
прав Позивача, та отже відсутність
підстав для задоволення позову, то у
суду також відсутні підстави
розглядати питання пропуску позовної
давності до вимог у даному спорі.
Аналогічну правову позицію викладно в
п. 2.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року № 10 «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів».

Судовий збір, відповідно до положень
статті 49 ГПК України покладається на
Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 27.06.2014

Головуючий суддя
Сташків Р.Б.

Суддя
Бондаренко Г.П.

Суддя
Грєхова О.А.