ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2014 р.Справа № 5023/1620/12

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання
Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства
"Декоративні культури", с. Мала
Данилівка до Служба автомобільних
доріг у Харківській області, м. Харків
про зобов'язання скасувати державний
акт за участю представників:

позивача - Шипко І.В. (дов. №1 від 30.05.2013
р.)

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду
Харківської області знаходиться
справа № 5023/1620/12 за позовом Приватного
підприємства "Декоративні культури", м.
Харків до Служби автомобільних доріг у
Харківській області, м. Харків про
зобов'язання скасувати державний акт.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 23.05.2012 року
(суддя Рильова В.В.) провадження у
справі № 5023/1620/12 було зупинено до
вирішення господарським судом
Харківської області спору у справі №
5023/1893/12.

Розпорядженням від 26 жовтня 2012 року за
№ 1275 по справі № 5023/1620/12 призначено
проведення повторного автоматичного
розподілу справи на підставі відпустки
у зв'язку з вагітністю та пологами
судді Рильової В.В.

Автоматизованою системою
документообігу господарського суду
Харківської області справу призначено
для розгляду судді Жигалкіну І.П.

Ухвалою суду від 14 травня 2014 року
провадження у справі № 5023/1620/12
поновлено та призначено справу до
розгляду в судовому засіданні на "03"
червня 2014 р. о 11:30.

Від Позивача надійшло: - заява про
відкладення розгляду справи; - заява
про відмову позивача від позову; - заява
про залишення позову без розгляду.

Представник Відповідача у судове
засідання не з'явився, у наданій заяві
просить суд відкласти розгляд справи.
Про день та час розгляду справи був
повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи та надані
сторонами заяви, суд дійшов до висновку
щодо відмови у їх задоволенні.

Судом виконано процесуальний обов'язок
щодо повідомлення учасників процесу
про дату, час та місце розгляду справи
відповідно до вимог пункту 2.6.
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
погодженої листом Вищого
господарського суду України від 19.02.2013
р. та затвердженої наказом Державної
удової адміністрації України від 20.02.2013
р. № 28, а тому суд вважає можливим
розглядати справу за наявними в ній
матеріалами, як це передбачено статтею
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(роз'яснення Президії Вищого
Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02
- 5/289 із змінами "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі
Вищого господарського суду України від
14.08.2007р. № 01-8/675 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2007 року" (пункт
15) зазначено, що відповідно до пункту 2
частини другої статті 54 Господарського
процесуального кодексу України
позовна заява повинна містити, зокрема,
місцезнаходження сторін (для юридичних
осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому
числі Господарський процесуальний
кодекс України (надалі - ГПК України), не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно із статтею 93
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України) та зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно за
статтею 75 ГПК України розглядає справу
за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
вислухавши присутніх представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

Приватне підприємство «Декоративні
культури» є власником огорожі
території квіткового комбінату за
адресою: Харківська область,
Дергачівським район, смт. М. Данилівка.

Службі автомобільних доріг у
Харківській області на підставі
державного акту на право постійного
користування землею І-ХР №005720 від
01.04.2003 року згідно розпорядження
Дергачівської райдержадміністрації
від 04.12.2002 року належить ділянка
автодороги до села Чайківка
Малоданилівської селищної ради (Т-21-03/1
„Під'їзд до с.Чайківка"), яка проходить
через огорожу території квіткового
комбінату Приватного підприємства
«Декоративні культури».

Спірна автомобільна дорога проходить
через територію Позивача і з ціллю
збереження майна дирекція радгоспу
"Декоративні культури" у 1986 році
звернулась до виконкому Дергачівської
районної Ради народних депутатів для
вирішення питання будівництва іншої
об'їзної автомобільної дороги навколо
території радгоспу на заміну існуючої
з ціллю використання існуючої (спірної)
як внутрігосподарської автомобільної
дороги.

Рішенням виконкому Дергачівської
районної Ради народних депутатів за
№393/3 від 20 травня 1986 р. дирекції
радгоспу "Декоративні культури",
правонаступником якого є ПП
"'Декоративні культури", було дозволено
будівництво траси об'їзної
автомобільної дороги навколо
території радгоспу до бази відпочинку
"Спартак.

Актом прийому у експлуатацію державної
приймальної комісії закінченого
об'єкту будівництва від грудня 1988 р. та
наказу ХМВТЗХ № 105 від 28.12.1988 р. об'їзна
автомобільна дорога в об'їзд території
радгоспу "Декоративні культури" у
селищі Мала Данилівка (Дергачівського
району) була введена в експлуатацію.

Огорожа, території відповідача була
зроблена та прийнята у експлуатацію на
підставі акту державного прийняття
споруди від 27 грудня 1984 року та наказу
Управління комунального господарства
Виконкому Харківської обласної Ради
народних депутатів № 651 від 27.12.1984 р.
Будівництво огорожі території
радгоспу "Декоративні культури" у
селищі Мала Данилівка (Дергачівського
району Харківської області) було
цілком законним, пройшло усі необхідні
на той час узгодження.

Об'їзна автомобільна дорога в об'їзд
території квіткового комбінату
Приватного підприємства "Декоративні
культури" на підстаів Рішення
виконкому Дергачівської районної Ради
народних депутатів за №393/3 від 20 травня
1986 року була введена в експлуатацію
Актом прийому у експлуатацію державної
приймальної комісії закінченого
об'єкту будівництва від грудня 1988 р. та
наказу ХМВТЗХ № 105 від 28.12.1988 року.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши представників Позивача та
Відповідача, повністю, всесторонньо, за
своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
оцінивши надані сторонами докази та
надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам справи з
урахуванням фактичних та правових
підстав позовних вимог учасників
судового процесу, користуючись
принципом об'єктивної істини,
принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
Позивача слід відмовити, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України),
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених ГПК
України заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

В силу вимог статті 19 Конституції
України суд може застосувати лише
такий спосіб захисту, що передбачений
законом. Закон, зокрема стаття 16
Цивільного кодексу України та стаття 152
Земельного кодексу України, такого
способу захисту, як визнання
державного акта недійсним не
передбачає.

В порядку ст.152 Земельного кодексу
України держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав; б) відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; в) визнання
угоди недійсною; г) визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування; ґ)
відшкодування заподіяних збитків; д)
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Державний акт на право постійного
користування землею є
правовстановлюючим документом, що
видається на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування,
тому, вимога про його скасування є
похідною й залежить від доведеності
незаконності рішення органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування, на підставі якого
виданий оскаржуваний державний акт на
землю.

Крім того, визнання державного акту
недійсним не може вважатися способом
захисту права, адже державний акт - це
лише документ, що посвідчує право на
земельну ділянку.

Також суд зазначає, що пред'явлена
вимога про зобов'язання Відповідача
скасувати державний акт, не може бути
задоволена, оскільки останній не є
суб'єктом до кола повноважень якого
входить вчинення такої дії.

Відповідно статей 55 Конституції
України, статей 15, 16 ЦК України кожна
особа має право звернутись до суду за
захистом свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України "Про судове рішення" від
29.12.76 № 11 із змінами, внесеними
постановами Пленуму від 24.04.81 № 4, від
25.12.92 № 13, рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи з загальних
засад і змісту законодавства України.
Мотивувальна частина рішення повинна
містити встановлені судом обставини, а
також оцінку всіх доказів. Визнаючи
одні і відхиляючи інші докази, суд має
це обґрунтувати. Мотивувальна частина
рішення повинна мати також посилання
на закон та інші нормативні акти
матеріального права, на підставі яких
визначено права і обов'язки сторін у
спірних правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України
зазначено, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкорюються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією з основних
засад судочинства.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами у порядку передбаченому
ст. 75 ГПК України.

Враховуючи, що Позивачем не надано до
суду жодного документу, що
спростовували позицію відповідачів,
суд визнає вимогу позивача не
обґрунтованою, не доведеною
матеріалами справи та такою, що не
підлягає задоволенню.

Відповідно до статей 44-49
Господарського процесуального кодексу
України, у разі відмови у задоволенні
позовних вимог, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
Позивача.

На підставі статей 6, 8, 19, 55, 124, 129
Конституції України. статтею 1,
Господарського кодексу України,
статтею 152 Земельного кодексу України,
керуючись статтями 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44-49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 10.06.2014 р.

Суддя(підпис) І.П. Жигалкін