ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2014 р.
Справа № 921/20/14-г/6

Львівський апеляційний господарський
суд, в складі колегії:

головуючого-судді:
Якімець Г.Г.,

суддів:
Бойко С.М.,

Кордюк Г.Т.,

при секретарі судового засідання
Кришталь М.Б.,

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_1

від відповідача-1 - не з'явився

від відповідача-2 (скаржника) - Лакомий
О.Б., Шепа І.Е.

від третьої особи - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"ВТБ Банк" в особі Відділення "Львівська
регіональна дирекція" ПАТ "ВТБ Банк",
вих.№795/1700-2 від 06.05.2014 року

на рішення господарського суду
Тернопільської області від 10.04.2014 року
(підписане 29.04.2014 року), cуддя Шумський
І.П.

у справі № 921/20/14-г/6

за позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_4, м.
Тернопіль

до відповідача-1 Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_5, м. Тернопіль

до відповідача-2 Публічного
акціонерного товариства "ВТБ Банк", м.
Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору Відділ
примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Тернопільській області, м. Тернопіль

про визнання права власності на майно
(грошові кошти) та зняття з нього арешту

в с т а н о в и в :

рішенням господарського суду
Тернопільської області від 10.04.2014 року
по справі №921/20/14-г/6 позов Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_4 задоволено. Суд вирішив
визнати за останньою право власності
на майно (грошові кошти) в сумі 116950 грн.,
що знаходились на поточному рахунку
НОМЕР_1 в Тернопільській філії ПАТ «КБ
«ПриватБанк», МФО 338783, який був
відкритий на ім'я фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 та зняти арешт
з даного майна (грошових коштів).

Суд у рішенні, посилаючись на укладений
між позивачем та відповідачем-1 договір
комісії від 12.08.2013 року, на виконання
якого ФОП ОСОБА_4 передала ФОП ОСОБА_5
грошові кошти в сумі 116950 грн.,
враховуючи, що банк, виконуючи
постанову державного виконавця,
неправомірно наклав арешт на кошти, що
належали ФОП ОСОБА_4, прийшов до
висновку про наявність підстав для
задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, Публічне акціонерне
товариство "ВТБ Банк" подало апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Тернопільської області від 10.04.2014 року
по справі №921/20/14-г/6 та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити повністю, вказуючи на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема,
скаржник вказує на те, що ФОП ОСОБА_5 на
момент внесення коштів в сумі 116950 грн.
знала про накладення арешту на її
поточний рахунок, оскільки на адресу
останньої направлялись постанови
державного виконавця, серед яких і
постанова про арешт коштів боржника
від 14.03.2013 року, відтак, вважає, що
укладений між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4
договір комісії від 12 серпня 2013 року є
фіктивним правочином, оскільки, такий
вчинено без наміру створення правових
наслідків. Поряд з цим, посилаючись на
ст.1087 ЦК України, якою передбачено
проведення розрахунків між юридичними
особами в безготівковій формі,
зазначає, що платіжні документи -
прихідні касові ордери про внесення
коштів позивачем відповідачу-1 не
можуть братись судом до уваги, оскільки
не є підтвердженням надходження коштів
по договору комісії.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
23.06.2014 року склад судової колегії
змінено: замість судді Данко Л.С.
введено суддю Кордюк Г.Т.

Представники відповідача-2 (скаржника)
в судовому засіданні вимоги, викладені
в апеляційній скарзі підтримали,
просили задоволити в повному обсязі:
скасувати рішення господарського суду
Тернопільської області від 10.04.2014 року
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Представник позивача в судовому
засіданні проти вимог апеляційної
скарги заперечив, просив оскаржуване
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення, вказуючи на
правомірність рішення місцевого
господарського суду та
безпідставність доводів апелянта.
Зокрема, наголошував, що передані ФОП
ОСОБА_5 за договором комісії кошти в
сумі 116950 грн. є власністю позивача, а
відтак, державним виконавцем в ході
виконавчого провадження, де боржником
виступає ОСОБА_5, неправомірно
накладено арешт на грошові кошти, що не
належать боржнику.

Представники відповідача-1 (СПД-ФО
ОСОБА_5.) та Відділу примусового
виконання рішень управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Тернопільській
області в судове засідання не
з'явились, про причини неявки суд не
повідомили, хоча належним чином були
повідомлені про дату, час та місце
судового засідання (арк. арк. справи 115,
118).

Оскільки явка представників
відповідача-1 та третьої особи не
визнавалась обов'язковою та такі
належним чином повідомлені про судове
засідання, колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу за їхньої
відсутності.

Суд, заслухавши пояснення
представників позивача та
відповідача-2 (скаржника), розглянувши
доводи апеляційної скарги та
дослідивши наявні докази по справі,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного:

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, 12 серпня 2013 року між
ФОП ОСОБА_4 (в тексті договору -
комітент) та ФОП ОСОБА_5 (в тексті
договору - комісіонер) укладено договір
комісії на придбання товарів, згідно з
умовами якого, а саме: п.1.1, у порядку та
на умовах, визначених цим договором,
комісіонер зобов'язується укласти від
свого імені та за рахунок комітента
договір поставки на придбання товарів,
виконати його та передати все отримане
за цим договором комітентові.

Згідно п.1.3 договору комісії,
комісіонер зобов'язаний укласти
договір поставки, виконати всі
обов'язки і здійснити всі права, які
випливають з договору поставки, а також
передати товари комітенту у термін до 10
вересня 2013 року.

В пункті 2 наведеного вище договору
сторони погодили обов'язки
комісіонера, серед яких обов'язок
укласти від свого імені договір
поставки, за рахунок коштів комітента
провести оплату за договором поставки
та прийняти і передати комітенту товар,
отриманий за договором поставки.

Комітент зобов'язався не пізніше 20
календарних днів з дати укладення
договору комісії забезпечити
комісіонера грошовими коштами у сумі 116
950 грн. для придбання комісіонером
товарів згідно з додатком №1 (п.3.1.1
договору).

Відповідно до п.1.4 договору комісії,
грошові кошти, що надійшли комісіонеру
за цим договором для виконання
обов'язку перед третьою особою, а також
товари, придбані комісіонером за
рахунок комітента за цим договором є
власністю комітента.

На виконання п.3.1.1 договору комісії, у
серпні 2013 року комісіонер (ФОП ОСОБА_5.)
прийняла від комітента грошові кошти в
сумі 116950 грн. для придбання товарів за
договором поставки, що підтверджується
платіжними документами, на яких
міститься підпис та печатка ФОП ОСОБА_5
(арк. справи 18-19).

На виконання п. 2.1.2 договору комісії, 29
серпня 2013 року між ФОП ОСОБА_5 (в тексті
договору - покупець) та ТзОВ
«Кроно-Україна» (в тексті договору -
продавець) укладено договір
купівлі-продажу продукції №2013/110,
відповідно до умов якого, а саме: п.1.1,
продавець зобов'язується передати у
власність покупця продукцію, а
покупець, в сою чергу, прийняти та
оплатити таку продукцію.

Згідно п.2.4 наведеного договору, оплата
продукції здійснюється покупцем,
шляхом безготівкового переказу коштів
на поточний банківський рахунок
продавця та/або внесення готівки в касу
продавця, якщо чинним законодавством
дозволено застосовувати таку форму
розрахунків за продукцію існуючому
суб'єктному правовідношенні.

Для виконання обов'язків за договором
купівлі-продажу продукції, ФОП ОСОБА_5 04
вересня 2013 року внесла на свій поточний
рахунок НОМЕР_1 в Тернопільській філії
ПАТ «КБ «ПриватБанк», МФО 338783, отримані
від комітента на підставі договору
комісії, грошові кошти в сумі 116950 грн.,
що підтверджується копією квитанції
банку від 04.09.2013 року (арк. справи 32).

Проте, умови договору купівлі-продажу
продукції виконані не були, у зв'язку з
відсутністю оплати покупцем, оскільки
п.2.5 наведеного договору передбачає, що
оплата продукції здійснюється на
умовах повної попередньої оплати, якщо
інше не обумовлене сторонами в
додатку/додатках до цього договору.

У зв'язку з неможливістю розпорядження,
внесеними на свій поточний рахунок для
виконання обов'язків за договором
комісії, коштами в сумі 116950 грн., 18
вересня 2013 року ФОП ОСОБА_5 звернулась з
відповідним листом-запитом до
Тернопільської філії ПАТ «КБ
«Приватбанк».

У відповідь на вказаний запит, банк
листом за вих.№20.1.0.0.0/7-20130918/1399 від 21.09.2013
року повідомив, що на грошові кошти в
сумі 116950 грн., що знаходились на рахунку
відповідача-1, відкритому в
Тернопільській філії ПАТ "КБ
"ПриватБанк" накладено арешт на
підставі постанови головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління ДВС ГУЮ у Тернопільській
області Санжари О.М. від 14.03.2013 року про
арешт коштів боржника.

Як встановлено місцевим господарським
судом та вбачається з матеріалів
справи, на виконання рішення
Тернопільського міськрайонного суду
від 19.10.2012 року, видано виконавчий лист
№1915/13642/2012р. про стягнення з ОСОБА_5 на
користь ПАТ "ВТБ Банк" в особі
Тернопільської дирекції - 5257641,82 грн.
боргу та 3219 грн. - судового збору.

Постановою головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління ДВС ГУЮ у
Тернопільської області від 19.02.2013 року
відкрито виконавче провадження з
виконання наведеного вище виконавчого
листа та надано боржнику - ОСОБА_5
семиденний строк для самостійного
виконання рішення.

19.02.2013 року накладено арешт на все
майно, що належить ОСОБА_5 в межах суми
- 5260860,82 грн. (постанова про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження).

Постановою органу ДВС від 14.03.2013 року
накладено арешт на кошти, що є на всіх,
належних ОСОБА_5, рахунках у
Тернопільській філії ПАТ КБ
"Приватбанк".

Серед іншого, арештовано і кошти в сумі
116950 грн., що знаходились на поточному
рахунку НОМЕР_1 в Тернопільській філії
ПАТ «КБ «ПриватБанк», які отримані ФОП
ОСОБА_5 від ФОП ОСОБА_4 на підставі
договору комісії від 12 серпня 2013 року.

У зв'язку з наведеним, ФОП ОСОБА_4,
посилаючись на ст.60 ЗУ «Про виконавче
провадження», звернулась до суду з
позовом про визнання права власності
на арештовані грошові кошти та зняття з
них арешту.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Частиною другою наведеної статті
Кодексу передбачені способи захисту
цивільних прав та інтересів, серед
яких, визнання права (п.1).

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

У зв'язку з накладенням арешту, в ході
виконавчого провадження по
примусовому виконанню виконавчого
листа Тернопільського міськрайонного
суду №1915/13642/2012р. від 01.02.2013 року, на
кошти в сумі 116950 грн., що належать ФОП
ОСОБА_4, остання звернулась з даним
позовом про визнання власності на ці
кошти та зняття з них арешту.

Позивач, як на підставу своїх вимог,
посилається на передачу вказаних
коштів ФОП ОСОБА_5 на виконання умов,
укладеного між ними, договору комісії
від 12 серпня 2013 року.

Відповідно до ст.1011 ЦК України за
договором комісії одна сторона
(комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента.

Пунктом 1.4 договору комісії від 12
серпня 2013 року визначено, що грошові
кошти, що надійшли комісіонеру за цим
договором для виконання обов'язку
перед третьою особою, а також товари,
придбані комісіонером за рахунок
комітента за цим договором є власністю
комітента.

Поряд з цим, підпункт 14.1.202 п.14.1 ст. 14
Податкового кодексу України визначає
передання товару в межах договору
комісії, як операцію, яка не передбачає
передачі прав власності.

Отже, кошти, що надходять на
розрахунковий рахунок особи, яка
здійснює комісійну торгівлю є
транзитними, і вона не має права
власності на такі кошти.

Відтак, враховуючи наведені вище норми,
передані на підставі договору комісії
від 12 серпня 2013 року, ФОП ОСОБА_4 ФОП
ОСОБА_5 кошти в сумі 116950 грн. залишались
у власності ФОП ОСОБА_4 до моменту їх
передачі продавцю за договором
купівлі-продажу продукції від 29 серпня
2013 року - ТзОВ «Кроно-Україна».

Оскільки ФОП ОСОБА_5 внесла, отримані
від комітента, кошти на свій поточний
рахунок, який згідно постанови органу
ДВС від 14.03.2013 року знаходився під
арештом, відтак, остання не змогла
скористатись такими для оплати
продукції за договором купівлі-продажу
від 29 серпня 2013 року.

У зв'язку з наведеним, кошти в сумі 116950
грн. на момент їх внесення на
арештований рахунок ФОП ОСОБА_5
належали ФОП ОСОБА_4

Статтями 11, 52 ЗУ "Про виконавче
провадження" передбачено право
державного виконавця у процесі
здійснення виконавчого провадження
накладати арешт на кошти та інше майно
саме боржника. Зокрема на кошти, які
перебувають на рахунках і вкладах у
банках, інших фінансових установах, на
рахунки в цінних паперах, а також
опечатувати каси, приміщення і місця
зберігання грошей.

Поряд з цим, згідно ч.1 ст.60 Закону
України "Про виконавче провадження"
особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЗУ «Про виконавче
провадження», у разі наявності
письмового висновку експерта, суб'єкта
оціночної діяльності - суб'єкта
господарювання щодо неможливості чи
недоцільності реалізації арештованого
майна боржника у зв'язку із значним
ступенем його зносу, пошкодженням або в
разі якщо витрати, пов'язані із
зверненням на таке майно стягнення,
перевищують грошову суму, за яку воно
може бути реалізовано, арешт з майна
боржника може бути знято за постановою
державного виконавця, що
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований.

У всіх інших випадках незавершеного
виконавчого провадження арешт з майна
чи коштів може бути знятий за рішенням
суду (ч.5 ст.40 наведеного вище Закону).

У разі прийняття судом рішення про
зняття арешту з майна арешт з майна
знімається за постановою державного
виконавця не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини. Копія постанови про зняття
арешту з майна надсилається боржнику
та органу (установі), якому була
надіслана для виконання постанова про
накладення арешту на майно боржника (ч.2
ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Поряд з цим, згідно п.4.2.12 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України №512/5 від
02.04.2012 року та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 2 квітня
2012 року за №489/20802, у випадках,
передбачених частиною п'ятою статті 60
Закону, державний виконавець виносить
постанову про зняття арешту з майна чи
коштів не пізніше наступного дня з
моменту надходження належним чином
завіреної копії рішення суду до органу
ДВС.

Враховуючи наведене вище, оскільки
грошові кошти в сумі 116950 грн. на момент
їх внесення на арештований рахунок ФОП
ОСОБА_5 належали комітенту за договором
комісії - ФОП ОСОБА_4, місцевий
господарський суд прийшов до вірного
висновку про наявність підстав для
задоволення позову ФОП ОСОБА_4 про
визнання права власності на передані
ФОП ОСОБА_5 за договором комісії від 12
серпня 2013 року кошти в сумі 116950 грн.

Щодо посилань скаржника на ст.1087 ЦК
України, якою передбачено проведення
розрахунків між юридичними особами в
безготівковій формі, то такі судом не
беруться до уваги, оскільки частиною 2
ст.1087 ЦК України передбачено, що
розрахунки між юридичними особами, а
також розрахунки за участю фізичних
осіб, пов'язані із здійсненням ними
підприємницької діяльності можуть
провадитися також готівкою, якщо інше
не встановлено законом. Крім того,
згідно абзацу другого п.3.1.1 договору
комісії від 12 серпня 2013 року, кошти в
сумі 116950 грн. комітент може надати,
зокрема, готівкою - шляхом видачі
коштів комісіонеру з власної каси чи їх
внесення у касу комісіонера.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що місцевий господарський суд
прийшов до вірного висновку про
наявність підстав для задоволення
позовних вимог.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно із ст. 33 ГПК України, кожна з
сторін повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Відповідачем протилежного не доведено.

В такому випадку суд вважає, що при
прийнятті оскаржуваного рішення
господарський суд повно і всебічно
перевірив всі обставини справи, дав
належну правову оцінку зібраним у
справі доказам та прийняв законне і
обґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене, доводи скаржника
про скасування рішення місцевого суду
є безпідставними.

Рішення місцевого суду прийняте у
відповідності з вимогами діючого
законодавства, а тому підстав для його
скасування апеляційний суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної
скарги на рішення господарського суду,
в порядку ст.49 ГПК України покладається
на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України,
суд,

постановив:

Рішення господарського суду
Тернопільської області від 10.04.2014 року
по справі №921/20/14-г/6 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» в
особі Відділення «Львівська
регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» -
без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий
господарський суд.

Повну постанову складено 27.06.2014 року

Головуючий-суддя
Якімець Г.Г.

Судді
Бойко С.М.

Кордюк Г.Т.