ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

24 червня 2014 р. Справа № 902/755/14

Господарський суд Вінницької області у
складі судді Колбасова Ф.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства
"Агротехпостач плюс",
(21022, м. Вінниця, вул. Гонти, 35-В)

до: Публічного акціонерного товариства
"Браїлівське", (23130,
Вінницька область, Жмеринський район,
смт. Браїлів, вул. Заводська, 7)

про стягнення 67425,37 грн

при секретарі судового засідання
Здорик Я.С.

за участю представників:

позивача: Гуцол В.І. - доручення № 2 від
02.06.2014 р.;

позивача: Ходьков І.С. - доручення № 2
від 02.06.2014 р.;

відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ :

Приватне підприємство "Агротехпостач
плюс" звернулось в господарський суд
Вінницької області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Браїлівське" про стягнення 56954,08 грн.
заборгованості за поставлений товар на
підставі договорів поставки № 22022 від
22.02.2012 року та № 31013 від 31.01.2013 року, 5754,26
грн. пені, 2736,48 грн. штрафу, 1152,06 грн. 3%
річних за невиконання грошового
зобов'язання по оплаті товару по
договору поставки № 22022 від 22.02.2012 року
та 828,49 грн. 3% річних за невиконання
грошового зобов'язання по договору
поставки № 31013 від 31.01.2013 року.

Ухвалою суду від 04.06.2014 року за вказаним
позовом порушено провадження у справі
№ 902/755/14 та призначено її до розгляду на
24.06.2014 р.

Фіксація судового процесу шляхом
звукозапису не здійснюється в зв'язку з
неподанням клопотання про
застосування засобів технічної
фіксації судового процесу.

В судовому засіданні 24.06.2014 року
представником позивача подано заяву
від 24.06.2014 року про відмову від позову в
частині стягнення 5754,26 грн. пені
нарахованої за невиконання грошового
зобов'язання по договору поставки № 22022
від 22.02.2012 року та 828,49 грн. 3% річних
нарахованих за невиконання грошового
зобов'язання по договору №31013 від 31.01.2013
року.

Судом дана заява прийнята до розгляду
відповідно до ст. 22 ГПК України.

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги, з
урахуванням відмови від стягнення 5754,26
грн. пені та 828,49 грн. 3% річних,
підтримали та просили їх задовольнити.
Довідкою № 24/06-1 від 24.06.2014 року позивач
повідомив, що станом на 24.06.2014 року сума
заборгованості відповідача перед
позивачем по основному боргу складає
56954,08 грн.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, документів витребуваних
ухвалою суду від 04.06.2014 року не надав,
причин неявки та неподання документів
не повідомив. Хоча про час, день та
місце розгляду справи відповідача було
повідомлено завчасно та належним чином
- ухвалою суду від 04.06.2014 року,
надіслання та вручення якої останньому
стверджується наявним в матеріалах
справи поштовим повідомленням за
№945.

При цьому суд констатує, що
відповідачем не подано клопотання,
заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо
перенесення розгляду справи
призначеної на 24.06.2014 року, її
відкладення чи неможливості
забезпечити участь в судовому
засіданні свого представника.
Враховуючи викладене, суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача належним
чином про час і місце розгляду судової
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

Проте, відповідач своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги
той факт, що неявка в засідання суду
відповідача або його представника,
належним чином та відповідно до
законодавства повідомленого про дату,
час та місце судового засідання, не
перешкоджає розгляду справи, суд
дійшов висновку про розгляд справи за
наявними у ній матеріалами, відповідно
до приписів ст.75 Господарського
процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників позивача, з'ясувавши
фактичні обставини на яких ґрунтується
позов, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

22.02.2012 року між Приватним підприємством
"Агротехпостач плюс" (за
договором-постачальник) та Публічним
акціонерним товариством "Браїлівське"
(за договором -покупець) укладено
договір поставки № 22022.

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник зобов'язується передати
товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій
діяльності або інших цілях, не
пов'язаних з особистим, сімейним,
домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього на умовах договору.

Згідно з п. 3.2. договору вартість,
асортимент, кількість, одиниця виміру
товару вказується у видаткових
накладних на відпуск і специфікаціях,
які оформлюються постачальником
окремо на кожну партію товару і є
невід'ємною частиною цього договору.

В п.п. 3.3, 3.4. договору сторони визначили,
що покупець зобов'язаний здійснити
оплату постачальнику за одержаний
товар, протягом 30 календарних днів.
Постачальник надає покупцю рахунок на
суму заборгованості.

Згідно п. 4.1 договору право власності на
товар переходить до покупця з моменту
одержання товару та підписання ним
видаткової накладної.

Відповідно до п. 5.2. договору покупець
одержує товар зі складу постачальника.

Взяті на себе зобов'язання відповідно
до умов договору позивач виконав
належним чином, відпустивши
відповідачу, на підставі договору № 22022
від 22.02.2012 року товар на загальну суму
27364,86 грн., а саме: по видатковій
накладній № ВИАП-09860 від 31.10.12р. на суму
761,02 грн.; по видатковій накладній №
ВИАП-10060 від 07.11.12р. на суму 2929,42 грн.; по
видатковій накладній № ВИАП-10168 від
09.11.12р. на суму 2996,90 грн.; по видатковій
накладній № ВИАП-10170 від 09.11.12р. на суму
3504,00 грн.; по видатковій накладній №
ВИАП-10171 від 09.11.12р. на суму 2885,62 грн.; по
видатковій накладній № ВИАП-10278 від
13.11.12р. на суму 3893,21 грн.; по видатковій
накладній №ВИАП-10418 від 19.11.12р. на суму
6157,44 грн.; по видатковій накладній №
ВИАП-10423 від 19.11.12р. на суму 207,00 грн.; по
видатковій накладній № ВИАП-10553 від
23.11.12р. на суму 972,90 грн.; по видатковій
накладній № ВИАП-10683 від 28.11.12р. на суму
138,00 грн.; по видатковій накладній №
ВИАП-10887 від 07.12.12р. на суму 2919,35 грн.

Однак відповідач свої договірні
зобов'язання не виконав, за отриманий
товар не розрахувався, відтак у
останнього виникла заборгованість
перед позивачем по договору №22022 від
22.02.2012 року в сумі 27364,86 грн.

31.01.2013 року між Приватним підприємством
"Агротехпостач плюс" (за
договором-постачальник) та Публічним
акціонерним товариством "Браїлівське"
(за договором -покупець) укладено
договір поставки № 31013.

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник зобов'язується передати
товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій
діяльності або інших цілях, не
пов'язаних з особистим, сімейним,
домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього на умовах договору.

Згідно з п. 3.1. договору ціна товару,
який поставляється за цим договором є
договірною та узгодженою з моменту
підписання уповноваженими
представниками сторін видаткової
накладної на товар, або з моменту
здійснення оплати згідно
рахунка-фактури.

В п.п. 3.2., 3.3. договору сторони визначили,
що покупець має відстрочку платежу за
одержаний товар в межах 40000 грн.; у
випадку досягнення максимальної суми
заборгованості за поставлений товар
покупець зобов'язується погасити її
протягом 3 днів з дати її виникнення.

Згідно п. 4.1 договору право власності на
товар переходить до покупця з моменту
одержання товару та підписання ним
видаткової накладної.

Відповідно до п. 5.2. договору покупець
одержує товар зі складу постачальника.

Взяті на себе зобов'язання відповідно
до умов договору позивач виконав
належним чином, відпустивши
відповідачу, на підставі договору № 31013
від 31.01.2013 року товар на загальну суму
29589,22 грн., а саме: по видатковій
накладній № ВИАП-00481 від 31.01.13р. на суму
4102,22 грн.; по видатковій накладній №
ВИАП-02639 від 29.03.13р. на суму 545,100 грн.; по
видатковій накладній № ВИАП-02639 від
03.04.13р. на суму 703,80 грн.; по видатковій
накладній №ВИАП-03166 від 10.04.13р. на суму
2477,28 грн.; по видатковій накладній №
ВИАП-03333 від 12.04.13р. на суму 1987,20 грн.; по
видатковій накладній № ВИАП-03364 від
13.04.13р. на суму 7339,02 грн.; по видатковій
накладній №ВИАП-03428 від 15.04.13р. на суму
2175,08 грн.; по видатковій накладній №
ВИАП-04576 від 10.05.13р. на суму 7225,92 грн.; по
видатковій накладній № ВИАП-05571 від
29.05.13р. на суму 2870,40 грн.; по видатковій
накладній № ВИАП-05576 від 29.05.13р. на суму
108,00 грн.; по видатковій накладній №
ВИАП-06806 від 25.06.13р. на суму 55,20 грн.

Однак відповідач свої договірні
зобов'язання не виконав, за отриманий
товар не розрахувався, відтак у
останнього виникла заборгованість
перед позивачем по договору №31013 від
31.01.2013 року в сумі 29589,22 грн.

В зв'язку з не проведенням розрахунків
за поставлений товар, позивачем
направлено на адресу відповідача
претензію № 12/11-1 від 13.11.2013р. з вимогою,
погасити протягом 7 днів з моменту
отримання претензії, наявну
заборгованість по договорам №22022 від
22.02.2012р. та № 31013 від 31.01.2013 року на
загальну суму 56954,08 грн. Направлення
позивачем та отримання відповідачем
зазначеної претензії стверджується
наявними в матеріалах справи описом
вкладення до цінного листа та
повідомленням про вручення поштового
відправлення № 971 (а.с. 38).

Проте, як свідчать матеріали справи,
відповідач відповіді на претензію не
надав, заборгованість за отриманий
товар не погасив.

Таким чином, на день звернення з
позовом до суду у відповідача існує
перед позивачем заборгованість за
поставлений товар по договорам №22022
від 22.02.2012р. та № 31013 від 31.01.2013 року в
сумі 56954,08 грн. (27364,86 грн.+29589,22 грн.), що
тьакож підтверджується обопільно
підписаним сторонами актом звірки
взаєрозрахунків станом на 19.05.2014 року
(а.с. 39).

З врахуванням встановлених обставин,
суд дійшов наступних висновків.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст.174 Господарського
кодексу України господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

З моменту укладення сторонами
договорів №22022 від 22.02.2012 року та № 31013
від 31.01.2013 року між ними виникли
зобов'язання, які регулюються
параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу
України "Поставка".

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог-
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що сторони в пп. 3.3
договору №22022 від 22.02.2012р. погодили, що
покупець здійснює оплату
постачальнику за одержаний товар,
протягом 30 календарних днів.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

В договорі № 31013 від 31.01.2013 року сторони
не визначили строк оплати покупцем
товару, зазначивши в п. 3.2. договору, що
покупець має відстрочку платежу за
одержаний товар в межах 40000 грн.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Якщо договором
встановлений обов'язок покупця
частково або повністю оплатити товар
до його передання продавцем (попередня
оплата), покупець повинен здійснити
оплату в строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо такий строк не
встановлений договором,- у строк,
визначений відповідно до статті 530
цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, 13.11.13р. позивач
направив на адресу відповідача
претензію №12/11-1 від 13.11.2013р. з вимогою,
погасити протягом 7 днів з моменту
отримання претензії, наявну
заборгованість по договорам №22022 від
22.02.2012р. та № 31013 від 31.01.2013 року на
загальну суму 56954,08 грн. Проте
відповідач свого обов'язку з оплати
товару не виконав.

Таким чином, на день вирішення спору у
відповідача існує перед позивачем
заборгованість за поставлений товар
по договорам №22022 від 22.02.2012р. та № 31013
від 31.01.2013 року в сумі 56954,08 грн., що
підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи викладене, суд вважає
позовну вимогу позивача про стягнення
з відповідача 56954,08 грн. основного боргу
правомірною та обґрунтованою, з огляду
на що задовольняє її в повному обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача 2736,48 грн.
штрафу, 1152,06 грн. 3% річних за період з
06.01.2013 року по 03.06.2014 року за невиконання
грошового зобов'язання по оплаті
товару по договору поставки № 22022 від
22.02.2012 року, в результаті чого суд
дійшов наступних висновків.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно із ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

В п. 3.3 договору сторони визначили, що
покупець зобов'язаний здійснити оплату
постачальнику за одержаний товар,
протягом 30 календарних днів.

Відповідно до п. п. 7.6. договору № 22022 від
22.02.2012 року у випадку прострочення
строків виконання грошового
зобов'язання понад 30 днів, покупець
сплачує постачальнику крім пені, штраф
у розмірі 3% суми грошового
зобов'язання. При простроченні
виконання грошового зобов'язання від 60
до 90 днів покупець сплачує
постачальнику, крім пені, штраф у
розмірі 5% суми грошового зобов'язання,
а при простроченні виконання грошового
зобов'язання більше 90 днів покупець
сплачує постачальнику, крім пені, штраф
у розмірі 10% суми грошового
зобов'язання.

У разі порушення учасником
господарських відносин правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання
відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України він
зобов'язаний сплатити штрафні санкції
(неустойку, штраф, пеню).

Неустойкою (штрафом, пенею) відповідно
до положень ст. 549 ЦК України є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно ст.625 ч.2 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З огляду на викладене, оскільки
відповідач не здійснив оплату товару у
повному обсязі у встановлений термін
згідно п. 3.2 договору № 22022 від 22.02.2012
року, то він відповідно з вимогами
чинного законодавства є боржником, що
прострочив, а тому вимоги щодо
стягнення з відповідача штрафу та 3%
річних є правомірними, оскільки
відповідають умовам укладеного
договору та чинному законодавству.

Перевіркою розрахунків судом не
виявлено помилок, отже 2736,48 грн. штрафу
та 1152,06 грн. 3% річних за невиконання
грошового зобов'язання по оплаті
товару по договору поставки № 22022 від
22.02.2012 року, підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Дослідивши подану представником
позивача заяву від 24.06.2014 року про
відмову від позовних вимог в частині
стягнення 5754,26 грн. пені, нарахованої за
період з 06.10.2013 року по 03.06.2014 року, за
невиконання грошового зобов'язання по
договору поставки №22022 від 22.01.2012 року
та 828,49 грн. 3% річних нарахованих за
невиконання грошового зобов'язання по
договору поставки №31013 від 31.01.2013 року,
суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України
позивач вправі до прийняття рішення у
справі, крім іншого, відмовитись від
позову. При цьому частина шоста
названої статті вказує, що
господарський суд не приймає відмови
від позову, зменшення розміру позовних
вимог, визнання позову відповідачем,
якщо ці дії суперечать законодавству
або порушують чиї-небудь права і
охоронювані законом інтереси.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України -
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо позивач
відмовився від позову і відмову
прийнято господарським судом.

Відповідно до вимог ст. 78 ГПК України
представнику позивача роз'яснені
процесуальні наслідки відмови від
позову.

Відмова позивача від позову в частині
стягнення пені не суперечить чинному
законодавству та не порушує прав та
охоронюваних законом інтересів інших
осіб, а тому заява підлягає прийняттю
судом, а провадження у справі в частині
стягнення 5754,26грн. пені та 828,49 грн. 3%
річних - припиненню відповідно до п. 4 ч.
1 ст. 80 ГПК України.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Всупереч вище наведеному та вимогам
ухвал суду відповідач не подав до суду
жодного доказу в спростування позовних
вимог позивача щодо стягнення
основного боргу, штрафу та 3% річних, в
тому рахунку доказів проведення
розрахунків (платіжні доручення,
виписки банківських установ щодо руху
коштів, квитанції до прибуткових
касових ордерів).

Враховуючи вищевикладене, позов
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий
збір підлягає покладенню на
відповідача пропорційно розміру
задоволених вимог.

24.06.2014 року в судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Керуючись ст.ст. 4-5, 32, 33, 34, 43, 49, 75, п. 4 ч. 1
ст. 80, 82, 84, 85, 87, 115, 116 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Браїлівське", (23130, Вінницька область,
Жмеринський район, смт. Браїлів, вул.
Заводська, 7) на користь Приватного
підприємства "Агротехпостач плюс", (21022, м. Вінниця, вул. Гонти,
35-В) 56954,08 грн. основного боргу, 2736,48 грн.
штрафу, 1152,06 грн. 3% річних, 1648,63 грн. -
відшкодування витрат зі сплати
судового збору.

3. Видати наказ в день набрання рішенням
законної сили.

4. Провадження у справі в частині
стягнення 5754,26 грн. пені та 828,49 грн. 3%
річних припинити.

5. Копію рішення направити відповідачу
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 26 червня 2014 р.

Суддя Колбасов
Ф.Ф.

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (23130, Вінницька область,
Жмеринський район, смт. Браїлів, вул.
Заводська, 7)