м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/6312/14 11.06.14
За позовом Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
до Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Провідна"
про відшкодування шкоди 2 859,49 грн.
Суддя Цюкало Ю.В.
Представники сторін: не з'явилися.
08.04.2014 до канцелярії Господарського
суду міста Києва надійшла позовна
заява вих.№110/02-14 від 31.03.2014 Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Брокбізнес" до Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Провідна" про відшкодування
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 09.04.2014 суддею Цюкало Ю.В.
прийнято позовну заяву до розгляду та
порушено провадження у справі. Розгляд
справи призначено на 19.05.2014.
22.04.2014 до канцелярії Господарського
«Про страхове покриття» Моторного
(транспортного) страхового бюро
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.05.2014 розгляд справи
відкладено на 11.06.2014.
В судове засідання, призначене на
11.06.2014, представники сторін не
з'явились, причини неявки суд не
повідомили, були належним чином
повідомлені про час та дату судового
За приписами ст.65 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається учасникам судового
процесу за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від
15.03.2007р. Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році»
до повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.
Місцем проживання фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, придатне для проживання в
ньому (гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово (ст.29
Цивільного кодексу України).
Статтею 93 Цивільного кодексу України
встановлено, що місцезнаходженням
юридичної особи є фактичне місце
ведення діяльності чи розташування
офісу, з якого проводиться щоденне
керування діяльністю юридичної особи
(переважно знаходиться керівництво) та
здійснення управління і обліку.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців»
Єдиний державний реєстр створюється з
метою забезпечення державних органів,
а також учасників цивільного обороту
достовірною інформацією про юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців з
Єдиного державного реєстру.
Наразі, всю судову кореспонденцію було
направлено за адресами позивача та
відповідача, що зазначені у позовній
заяві та повністю узгоджуються з
відомостями з Витягів з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців.
З огляду на неявку відповідача та
позивача в судове засідання,
господарський суд враховує, що за
змістом ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
прийняття участі у судовому засіданні
є правом сторони. При цьому, норми
вказаної статті зобов'язують сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами.
За приписами ст. 69 Господарського
процесуального кодексу України спір
має бути вирішено господарським судом
у строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви. У виняткових
випадках за клопотанням сторони, з
урахуванням особливостей розгляду
спору, господарський суд ухвалою може
продовжити строк розгляду спору, але не
більш як на п'ятнадцять днів.
Статтею 77 зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст. 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи вищенаведене,
керуючись принципами розумності
строків судового провадження, за
висновками суду, у матеріалах справи
достатньо документів, які мають
значення для правильного вирішення
спору, внаслідок чого справа може бути
розглянута за наявними у ній
документами відповідно до вимог ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, а неявка відповідача не
перешкоджає вирішенню справи по суті.
Клопотання щодо фіксації судового
процесу учасниками процесу не
заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд
справи здійснювався без застосування
засобів технічної фіксації судового
процесу у відповідності до статті 811
Господарського процесуального кодексу
Дослідивши матеріали справи, суд, -
22.03.2013 в м. Києві, на бул. Прриймаченка
сталася дорожньо-транспортна пригода
за участю транспортного засобу Toyota Camry,
державний номерний знак НОМЕР_1 під
керуванням ОСОБА_1 та транспортного
засобу марки «Volkswagen», державний
номерний знак НОМЕР_2, під керуванням
В позовній заяві позивач наголошує на
тому, що Постановою Печерського
районного суду м. Києва від 12.04.2013
ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення
передбаченого ст. 124 КУпАП.
Позивач зазначає, що по зазначеному
страховому випадку 26.06.2013 ПрАТ «СК
«Брокбізнесбанк» було здійснено
виплату страхового відшкодування
вигодонабувачу за договором у розмірі 2
859,49 грн. Зазначений факт
підтверджується Платіжним дорученням
За таких обставин, позивач вважає, що у
ПрАТ «СК «Брокбізнесбанк» виникло
право вимоги в порядку регресу до
відповідача у сумі 2 859,49 грн.
На підставі викладеного позивач
звернувся до суду за захистом прав та
просить суд стягнути з відповідача 2
Відповідач, не погоджуючись з
обставинами, викладеними у позовній
заяві, керуючись правом, наданим чинним
законодавством України, звернувся до
суду з відзивом, відповідно до якого
просить суд відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі. В
обґрунтування відзиву відповідач
посилається на те, що позивачем не
надано доказів на підтвердження
наявності у нього права на звернення до
відповідача з вимогою про
відшкодування шкоди в порядку регресу.
Також, позивачем не надано доказів на
підтвердження вини ОСОБА_2 у завданні
шкоди майну ОСОБА_3, а саме - автомобілю
Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1.
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.
За чинним законодавством України окрім
особи, винної у завданні шкоди,
потерпілий у ДТП має також право
одержати майнове відшкодування або за
рахунок страхової організації, якою
застраховане його майно, за правилами і
в порядку, встановленому Цивільним
кодексом України та Законом України
"Про страхування", або за рахунок
страховика, яким застраховано
відповідальність особи, що володіє
транспортним засобом, водія якого
визнано винним у ДТП, за правилами та у
порядку, встановленому Цивільного
кодексу України України та Законом
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
Право потерпілого обрати той чи інший
спосіб захисту чинним законодавством
Статтею 27 Закону України "Про
страхування" та статтею 993 ЦК України
визначено, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.
Як вбачається з матеріалів справи та
вже зазначалось вище, 22.03.2013 в м. Києві,
на бул. Приймаченка сталася
дорожньо-транспортна пригода за участі
транспортного засобу Toyota Camry, державний
номерний знак НОМЕР_1 під керуванням
ОСОБА_1 та транспортного засобу марки
«Volkswagen», державний номерний знак
НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2
Позивачем було здійснено виплату
страхового відшкодування
вигодонабувачу за Договором
№006-0043050/01НТ від 22.02.2013 у розмірі 2 859,49
Судом встановлено, що станом на час
дорожньо-транспортної пригоди 22.03.2013
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_2 за участю забезпеченого
транспортного засобу «Volkswagen»,
реєстраційний номер НОМЕР_2 була
застрахована у ПрАТ «СК «Провідна».
В спірному випадку позивачем заявлена
до стягнення з відповідача сума
страхового відшкодування у розмірі 2
859,49 грн., виплаченого позивачем на
умовах договору страхування, що
укладений між позивачем та
страхувальником у відношенні
транспортного засобу, який було
В якості доказу підтвердження
наявності вини ОСОБА_2 у
дорожньо-транспортній пригоді 22.03.2013
позивач посилається на постанову
Печерського районного суду міста Києва
від 12.04.2013 у справі №757/7162/13-п.
Дослідивши матеріали справи судом
встановлено, що відповідно до вказаної
постанови, суд постановив провадження
у справі про адміністративне
правопорушення, передбачене ст. 124 КпАП
України, відносно ОСОБА_2 - закрити за
відсутністю у його діях складу
У Постанові №757/7162/13-п від 12.04.2013
зазначено, що в діях ОСОБА_2 склад
правопорушення, передбачений ст. 124
КпАП України - відсутній, що зокрема
підтверджується схемою ДТП, протоколом
про адміністративне правопорушення
Крім того, у вищезазначеній Постанові
вказано, що водій ОСОБА_1 пояснила, що
рухаючись заднім ходом не
переконалась, що це буде безпечно для
інших учасників дорожнього руху,
внаслідок чого сталося зіткнення
Цивільним кодексом України
встановлено, що цивільно-правова
відповідальність виникає лише за
наявності вини особи. Цивільні права та
обов'язки можуть виникати з рішенням
суду. Крім того, Конституція України
закріплює положення, що відображають
сутність презумпції невинуватості (ст.
62): "Особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду". Загалом нормативне
опесередкування презумпції
невинуватості при розгляді справ про
адмістративні правопорушеня має
фрагментарний характер - особа
вважається невинуватою у вчиненні
адміністративного правопорушення,
доки її вина не буде доведена у
передбаченому законом порядку і
зафіксована постановою, що набула
В той же час, судом встановлено, що в
матеріалах справи відсутні, а
позивачем не надані належні і
допустимі докази в розумінні ст. 33, 34
ГПК України, які б підтверджували, що
винною особою у скоєнні
дорожньо-транспортної пригод, що
сталася 22.03.2013 о 21:20 на бул. Приймаченка
у м. Києві є ОСОБА_2. При цьому доводи
позивача про те, що вина ОСОБА_2 у
скоєнні дорожньо-транспортної пригоди
22.03.2014 підтверджується постановою
Печерського районного суду міста Києва
від 12.04.2013 у справі №757/7162/13-п, суд
відхиляє як безпідставні, так як
вказаною постановою провадження у
справі про адміністративне
правопорушення закрито, отже зазначена
постанова не є належним і допустимим
доказом в даному випадку.

За загальними правилами судового
процесу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень
(ч. 1 ст. 33 ГПК України).

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ч. 1, 2 ст. 34 ГПК України).

Як визначено у п. 2.5 Постанови Пленуму
ВГСУ № 18 від 26.12.2011 р., будь-які подані
учасниками процесу докази підлягають
оцінці судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи.

Статтею 129 Конституції України однією
із основних засад судочинства
визначено забезпечення доведеності
вини.

У відповідності до Цивільного кодексу
України цивільно-правова
відповідальність виникає лише за
наявності вини особи.

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу
України майнова шкода, завдана майну
фізичної особи або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Статтею 1191 Цивільного кодексу України
передбачено, що особа, яка відшкодувала
шкоду, завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 6 від 27
березня 1992 року "Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" суди, розглядаючи
позови про відшкодування шкоди,
повинні мати на увазі, що шкода,
заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, а між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

Отже, однією з підстав для виплати
страхового відшкодування потерпілому
(іншій особі, яка має право на отримання
відшкодування) є наявність в діях
застрахованої особи вини.

Згідно статті 124 Конституції України
правосуддя в Україні здійснюється
виключно судами. Делегування функцій
судів, а також привласнення цих функцій
іншими органами чи посадовими особами
не допускаються. Юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду (п. 5 ст. 11 Цивільного
кодексу України).

Відповідно ст. 221 Кодексу України про
адміністративні правопорушення, судді
районних, районних у місті, міських чи
міськрайонних судів розглядають
справи про адміністративні
правопорушення, передбачені, зокрема
статтею 124 цього Кодексу (Порушення
учасниками дорожнього руху правил
дорожнього руху, що спричинило
пошкодження транспортних засобів,
вантажу, автомобільних доріг, вулиць,
залізничних переїздів, дорожніх споруд
чи іншого майна).

Розглянувши справу про
адміністративне правопорушення, орган
(посадова особа) виносить постанову по
справі (ч. 1 ст. 283 Кодексу України про
адміністративні правопорушення).

Згідно ч. 1 ст. 284 Кодексу України про
адміністративні правопорушення по
справі про адміністративне
правопорушення, орган (посадова особа)
виносить одну з таких постанов:

1) про накладення адміністративного
стягнення;

2) про застосування заходів впливу,
передбачених статтею 24 1 цього Кодексу;

3) про закриття справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 17
Кримінального процесуального кодексу
України від 13.04.2012 р. № 4561-VI, в чинний
редакції, особа вважається невинуватою
у вчиненні кримінального
правопорушення і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено у порядку,
передбаченому цим Кодексом, і
встановлено обвинувальним вироком
суду, що набрав законної сили. Ніхто не
зобов'язаний доводити свою
невинуватість у вчиненні
кримінального правопорушення і має
бути виправданим, якщо сторона
обвинувачення не доведе винуватість
особи поза розумним сумнівом.

Згідно з ч. 1 ст. 369 Кримінального
процесуального кодексу України судове
рішення, у якому суд вирішує
обвинувачення по суті, викладається у
формі вироку.

Як вбачається зі змісту ст. 373
Кримінального процесуального кодексу
України є наступні види вироків:
виправдувальний вирок ухвалюється у
разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено
кримінальне правопорушення, в якому
обвинувачується особа; 2) кримінальне
правопорушення вчинене обвинуваченим;
3) в діянні обвинуваченого є склад
кримінального правопорушення.
Виправдувальний вирок також
ухвалюється при встановленні судом
підстав для закриття кримінального
провадження, передбачених пунктами 1 та
2 частини першої статті 284 цього Кодексу
(частина 1 ст. 373 Кримінального
процесуального кодексу України); якщо
обвинувачений визнається винуватим у
вчиненні кримінального
правопорушення, суд ухвалює
обвинувальний вирок і призначає
покарання, звільняє від покарання чи
від його відбування у випадках,
передбачених законом України про
кримінальну відповідальність, або
застосовує інші заходи, передбачені
законом України про кримінальну
відповідальність (частина 2 ст. 373
Кримінального процесуального кодексу
України).

Тож належним і допустимим доказом, який
би підтверджував обставини порушення
учасником дорожнього руху правил
дорожнього руху, що спричинило
пошкодження транспортних засобів, а
отже його вину у скоєнні
дорожньо-транспортної пригоди, є саме
постанова про накладення
адміністративного стягнення, а
належним і допустимим доказом, який би
підтверджував вчинення злочину є
обвинувальний вирок суду, тоді як
будь-який інший доказ, в т.ч. довідка
ДАІ, не є належними і допустимими
доказами в даному випадку.

Аналогічні висновки по застосуванню
положень закону містяться у постанові
Київського апеляційного
господарського суду від 02.10.2013 у справі
№ 910/4968/13.

Фактично постанова суду про накладення
адміністративного стягнення в
матеріалах справи та обвинувальний
вирок суду в матеріалах справи
відсутні, позивачем до суду не
подавались.

За таких обставин, в матеріалах справи
відсутні належні і допустимі докази на
підтвердження вини ОСОБА_2 у скоєнні
ДТП 22.03.2014.

У зв'язку з чим, суд прийшов до висновку,
що позивач не набув права регресу щодо
відповідача, оскільки позивачем не
надано суду доказів, які б
підтверджували наявність вини особи,
цивільно-правову відповідальність
якої застраховано у відповідача, а отже
і доказів протиправних дій особи,
цивільно-правову відповідальність
якої застраховано у відповідача,
доказів заподіяння збитків позивачу
саме в результаті такої дії особи,
цивільно-правову відповідальність
якої застраховано у відповідача,
доказів наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
протиправною дією особи,
цивільно-правову відповідальність
якої застраховано у відповідача та
заподіяними збитками позивачу у
вигляді виплаченого позивачем
страхового відшкодування за договором
добровільного страхування наземного
транспорту №006-0043050/01НТ від 22.02.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК України), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Таким чином, з огляду на вищевикладене,
позов ПрАТ «СК «Брокбізнес» є
необґрунтованими та недоведеними, а
позовні вимоги такими, що не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 25, 33, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія «Брокбізнес» до Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Провідна" про відшкодування
шкоди 2 859,49 грн. - відмовити.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Дата підписання повного тексту рішення
- 16.06.2014.

Суддя
Ю.В.
Цюкало