ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2014 р.
Справа № 14/6

За позовом: Заступника прокурора
Львівської області, м.Львів, в
інтересах:

позивача 1: Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області, м. Львів

позивача 2: Фонду державного майна
України, м. Київ

до відповідача 1: Приватного
підприємства «Торгова організація
виробника «В.О. й ком», м.Львів

до відповідача 2: Приватного
підприємства «Р.Е.Й.В.-Плюс»,
с.Сокільники Пустомитівського району
Львівської області;

третя особа на стороні відповідача 1,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору: Відкрите акціонерне
товариство «Львівський меблевий
комбінат», м.Львів

про визнання права власності на
гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 за
державою в особі Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області з
моменту включення до статутного фонду
(крім приміщень у ньому: нежитлових
приміщень 35-43,65,66,72а, літ.Г-5 загальною
площею 121,5 кв.м).

Суддя Кітаєва С. Б.

Представники:

Від прокуратури: Куцик В.Б. - прокурор
(посвідчення №011165 від 24.10.2012р);

Від позивача 1: Жуган І.О. - представник
(довіреність №18-11-02447 від 07.04.2014р.);

Від позивача 2: Жуган І.О. - представник
(довіреністю № 456 від 17.12.2013р.);

Від відповідача 1 : не з'явився;

Від відповідача 2 : не з'явився;

Від третьої особи 1: не з'явився;

Позов заявлено Заступником прокурора
Львівської області, м.Львів, в
інтересах: позивача 1: Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області, м. Львів,
позивача 2: Фонду державного майна
України, м. Київ, до відповідача 1:
Приватного підприємства «Торгова
організація виробника «В.О. й ком»,
м.Львів, до відповідача 2: Приватного
підприємства «Р.Е.Й.В.-Плюс»,
с.Сокільники Пустомитівського району
Львівської області;за участю третьої
особи на стороні відповідача 1, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору: Відкритого
акціонерного товариства «Львівський
меблевий комбінат», м.Львів про
визнання права власності на
гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 за
державою в особі Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області з
моменту включення до статутного фонду.

Рух справи відображено в ухвалах суду
по справі. Так, зокрема, ухвалою суду
від 15.01.2009 року порушено провадження у
справі та призначено судовий розгляд
справи на 12.02.2009 року. Розгляд справи
неодноразово відкладався з підстав,
зазначених в ухвалах суду про
відкладення розгляду справи. Заявою
від 27.02.2009 р (вх.№3808) заступник
прокурора просить визнати право
власності на гуртожиток за адресою
АДРЕСА_2 за державою в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Львівській
області з моменту включення до
статутного фонду, крім приміщень у
ньому: нежитлового приміщення
35-43,65,66,72а, літ.Г-5 загальною площею 121,5
кв.м. власником яких є гр.ОСОБА_3 (
АДРЕСА_1). Ухвалою суду від 16.04.2009 року
продовжено строки вирішення спору
понад строки, встановлені ч.1 ст.69 ГПК
України. Ухвалою від 14.07.2009 року
провадження у справі було зупинено до
вирішення взаємопов'язаних справ :
№2а-4(2008) Галицького районного суду про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу нежитлових приміщень в
гуртожитку, право власності на які
просить прокурор визнати за державою
та Вищим адміністративним судом
України касаційної скарги виконуючого
обов'язки голови правління Відкритого
акціонерного товариства Львівського
меблевого комбінату на постанову
Галицького районного суду міста Львова
від 25 січня 2008 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16 вересня
2008 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Регіонального відділення Фонду
державного майна України Львівської
області, треті особи -Львівська міська
рада, Львівська обласна державна
адміністрація, ВАТ «Львівський
меблевий комбінат», Приватне
підприємство «Торгова організація
виробника «В.О.й ком» про визнання
незаконними дій РВ ФДМУ у Львівській
області та визнання наказів
недійсними.

З матеріалів справи вбачається, що
після зупинення провадження у справі
суд неодноразово звертався до
учасників судового процесу з листами
на предмет, чи усунені обставини, які
обумовили зупинення провадження у
справі №14/6 та чи є доцільним поновити
провадження у даній справі для
подальшого її розгляду, зважаючи, що
учасники судового процесу не
звертались до суду в порядку ст.79 ГПК
України з приводу поновлення
провадження у зазначеній справі. Із
врахуванням того, що справа була
зупинена протягом тривалого часу,
учасники судового процесу не
звертались до суду в порядку ст.79 ГПК
України з приводу поновлення
провадження у зазначеній справі і не
інформували суд про те, чи усунені
обставини, які обумовили зупинення
провадження у даній справі,суд визнав
за доцільне поновити провадження у
справі та з»ясувати зазначені
обставини в судовому засіданні.
Ухвалою від 17.10.20213 року суд поновив
провадження у справі та призначив
судове засідання на 26.11.2013 року. В
судовому засідання 26.11.2013 року,
заслухавши прокурора, представників
позивачів 1,2 та третьої особи, які
вбачали за доцільне зупинити
провадження у справі, у зв»язку із
неможливістю її розгляду до вирішення
пов'язаної з нею справи, яка
розглядається Вищим адміністративним
судом України за №2а-2 2008 за позовом гр.
ОСОБА_4 до Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області, за участю третіх
осіб : Львівської міської ради,
Львівської обласної державної
адміністрації, ВАТ «Львівський
меблевий комбінат», ПП «Торгова
організація виробника «В.О. й ком», ВАТ
КБ «Надра», за участю Прокуратури
Львівської області про визнання
незаконними дій РВ ФДМУ у Львівській
області в частині затвердження пункту
29 Переліку нерухомого майна, що
передається у власність відкритому
акціонерному товариству «Львівський
меблевий комбінат» та скасування цього
пункту Переліку, а також про визнання
незаконними наказів Регіонального
відділення ФДМУ у львівській області
від 16 вересня 1993 року №№267,268 в частині
передачі гуртожитку, розташованого за
адресою:АДРЕСА_2 Товариству у складі
майнового комплексу, суд дійшов
висновку про неможливість розгляду
даної справи до вирішення зазначеної
вище, з тих мотивів, що обставини, які
розглядаються іншим судом, не можуть
бути встановлені господарським судом
самостійно у даній справі внаслідок
обмеженості предметом позову. Ухвалою
від 26.11.2013 року провадження у справі
№14/6 було зупинено до розгляду Вищим
адміністративним судом України справи
№2а-4 2008р. за позовом гр. ОСОБА_4 до
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Львівській області, за участю третіх
осіб: Львівської міської ради,
Львівської обласної державної
адміністрації, ВАТ «Львівський
меблевий комбінат», ПП «Торгова
організація виробника «В.О. й ком», ВАТ
КБ «Надра», за участю Прокуратури
Львівської області про визнання
незаконними дій РВ ФДМУ у Львівській
області в частині затвердження пункту
29 Переліку нерухомого майна, що
передається у власність відкритому
акціонерному товариству «Львівський
меблевий комбінат» та скасування цього
пункту Переліку, а також про визнання
незаконними наказів відділення ФДМУ
від 16 вересня 1993 року №№267,268 в частині
передачі гуртожитку, розташованого за
адресою:АДРЕСА_2 Товариству у складі
майнового комплексу.

19.03.2014 року до суду поступило
клопотання про поновлення провадження
у справі №14/6 від третьої особи (ВАТ
«Львівський меблевий комбінат»),
оскільки усунено обставини, які
зумовили зупинення провадження у
справі ухвалою від 26.11.2013 року. До
клопотання долучено судові акти в
підтвердження наявності підстав для
поновлення провадження у справі.
Постановою Вищого адміністративного
суду України від 06.03.2014р. у справі №
К/800/55321/13 (№ 2а-4 2008р.) за позовом ОСОБА_4
до Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Львівській
області, треті особи: Львівська міська
рада, Львівська обласна державна
адміністрація, ВАТ "Львівський
меблевий комбінат", ПП "Торгова
організація виробника "В.О. й КОМ" про
визнання незаконними дій та частково
недійсними наказів скасовано
постанову Галицького районного суду м.
Львова від 25.01.2008р. та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16.09.2008р.,
ухвалено нове рішення по справі, яким у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою від 21.03.2014 року поновлено
провадження у справі №14/6, судове
засідання призначено на 25.04.2014р.

24.04.2014 року до суду від третьої особи
поступили Додаткові пояснення по
справі (вх.№17886/14).

24.04.2014р. за вх.№17700/14 в суді
зареєстровано клопотання від 16.04.2014 р.
№14-11-02733 від РВ ФДМУ по Львівській
області про залишення позову без
розгляду з тих мотивів, що 03.04.2014 року
господарським судом Львівської
області прийнято рішення у справі №5015
за позовом прокурора Сихівського
району м.Львова в інтересах держави в
особі Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Львівській
області, Фонду державного майна
України до ВАТ «Львівський меблевий
комбінат» про визнання права власності
за державою в особі РВ ФДМУ по
Львівській області на гуртожиток за
адресою: АДРЕСА_2, яким у задоволенні
позову відмовлено. У клопотанні
позивач 1 посилається на ст.81 ГПК
України.

З підстав, наведених в ухвалі від 25.04.2014
року розгляд справи відкладався на
21.05.2014 року.

За вх.№21826/14 20.05.2014 року в суді
зареєстровано поданий позивачем 1 до
справи лист від 19.05.2014 року №14-11-03451.

З підстав, наведених в ухвалі від 21.05.2014
року розгляд справи відкладався на
16.06.2014 року.

У судовому засіданні 16.06.2014р., яке
відбулось за участю прокурора та
представників позивачів 1, 2 в
задоволенні клопотання від 16.04.2014 р.
№14-11-02733 РВ ФДМУ по Львівській області
відмовлено; оголошено вступну та
резолютивну частини рішення за
розглядом позовних вимог прокурора із
врахуванням поданої прокурором заяви
Заявою від 27.02.2009 р (вх.№3808).

Заслухавши пояснення прокурора та
представників позивачів, з'ясувавши
дійсні обставини справи та дослідивши
подані докази, судом встановлено
наступне.

В обґрунтування заявлених вимог
прокурор у позовній заяві (заяві від
27.02.2009 р (вх.№3808)) покликався на те, що на
підставі наказу РВ ФДМУ по Львівській
області №268 від 16.09.1993 року «Про
перетворення в процесі приватизації
Львівського меблевого комбінату у
відкрите акціонерне товариство» та п.29
Переліку нерухомого майна, що
передається у власність відкритому
акціонерному товариству «Львівський
меблевий комбінат» за вказаним
акціонерним товариством Львівським
обласним державним комунальним бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки 15.09.2004 року було
зареєстровано право власності на
будівлю гуртожитку на АДРЕСА_2. В
подальшому, ВАТ «Львівський меблевий
комбінат» на підставі нотаріально
засвідчених договорів купівлі-продажу
було відчужено приміщення вказаного
гуртожитку (перелік приміщень наведено
у позовній заяві) Приватному
підприємству «Р.Е.Й.В.-Плюс» на підставі
договору від 06.12.2004р. та Приватному
підприємству «Торгова організація
виробника «В.О. й ком» на підставі
договорів купівлі-продажу від 14.07.2005,
від 19.09.2004, від 24.02.2005, від 24.02.20-06 року. В
той же час, стверджує прокурор,
постановою Галицького районного суду
м.Львова у справі №2а-4 за 2008р. за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до РВ
ФДМУ України у Львівській області,
треті особи Львівська міська рада,
Львівська обласна державна
адміністрація, Відкрите акціонерне
товариство «Львівський меблевий
комбінат», Приватне підприємство
«Торгова організація виробника «В.О. й
ком» визнано незаконними дії РВ ФДМУ по
Львівській області в частині
затвердження п.29 Переліку нерухомого
майна, що передається у власність ВАТ
«Львівський меблевий комбінат»;
визнано недійсними накази РВ ФДМУ по
Львівській області №№267 і 268 від 16.09.1993
р. в частині передачі гуртожитку на
АДРЕСА_2 в м.Львові в складі майнового
комплексу ВАТ «Львівський меблевий
комбінат» і скасовано п.29 Переліку
нерухомого майна, що передається у
власність ВАТ «Львівський меблевий
комбінат». Прокурор стверджує, що
спірна будівля гуртожитку відноситься
до об»єктів державного житлового
фонду та була неправомірно включена
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Львівській
області до статутного фонду ВАТ
«Львівський меблевий комбінат». За
таких обставин, ВАТ «Львівський
меблевий комбінат» не могло бути
власником зазначеного гуртожитку,
оскільки в судовому порядку визнано
нечинними та скасовано документи, на
підставі яких було здійснено
реєстрацію права власності на
гуртожиток за товариством.

У Поясненнях по справі від 06.02.2009 року
№10-25-1576 (вх.№2228 від 09.02.09р.) позивач-2
підтримує позовні вимоги у повному
обсязі;посилається на те, що згідно з ч.
2

ст. 3 Закону України "Про приватизацію
майна державних підприємств" (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин, 1993р.), дія цього закону
не поширювались на приватизацію
об'єктів державного, земельного та
житлового фондів. Відповідно до ч. 4
Житлового кодексу України, жилі
будинки, а також жилі приміщення в
інших будівлях утворюють житловий
фонд. Згідно ст. 127 Житлового кодексу
України та п.3 Примірного положення про
гуртожитки, затвердженого постановою
Ради Міністрів Української РСР від
03.06.1986р. № 208, під гуртожитки надаються
спеціально споруджені або
переобладнані для цієї мети жилі
будинки. Враховуючи, що гуртожиток по
АДРЕСА_2 належав державному
підприємству Львівський меблевий
комбінат на праві повного
господарського відання, то такий
відноситься до об'єктів державного
житлового фонду. Позивач 1 , як
вбачається із пояснень у справі (
вх.№6113 від 30.03.09р) додатково
посилається на те, що оцінка вартості
майна державного підприємства
Львівський меблевий комбінат, як
цілісного майнового комплексу, була
проведена всупереч вимогам Методики
оцінки вартості об'єктів приватизації
та оренди, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 02.09.1992р.
за №522. Зокрема, спірний гуртожиток
відносився до державного житлового
фонду, його вартість мала бути
виключена із складу майнового
комплексу підприємства яке
приватизувалося. При цьому зазначене
майно не могло бути відчужене в такий
спосіб та підлягало передачі в
комунальну власність. На переконання
позивача 1, наведеним
унеможливлювалася приватизація
будівлі гуртожитку у складі цілісного
майнового комплексу комбінату, дії з
приватизації об'єкту є неправомірними,
а відтак право власності на спірне
нерухоме майно підлягає визнанню за
державою в особі РВ Фонду державного
майна України по Львівській області.

З підстав, наведених у поясненнях по
справі від 25.11.2013 р. та у Додаткових
поясненнях від 24.04.14 року третя особа
(ВАТ «Львівський меблевий комбінат»)
позовні вимоги заперечує, вважає їх
необгрунтованими та такими, що не
підлягають до задоволення, пояснюючи
наступне: постановою Галицького
районного суду м. Львова від 25.01.2008р.,
залишеною без зміни ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16.09.2008р., у
справі № 2а-4 2008р. за позовом гр. ОСОБА_4
до Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Львівській
області, треті особи: Львівська міська
рада, Львівська обласна держана
адміністрація, ВАТ "Львівського
меблевого комбінату", ПП "Торгова
організація виробника "В.О. й ком", ВАТ
КБ "Надра", за участю прокуратури
Львівської області про визнання
незаконними дій та визнання наказів
недійсними позовні вимоги задоволено
(копії рішень наявні у матеріалах даної
справи).

Судами визнано незаконними дії РВ ФДМ
України у Львівській області в частині
затвердження пункту 29 Переліку
нерухомого майна, що передається у
власність ВАТ "Львівський меблевий
комбінат"; визнано недійсними накази РВ
ФДМ України у Львівській області від
16.09.1993р. №№ 267 та 286 у частині передачі
гуртожитку у АДРЕСА_2 у складі
майнового комплексу ВАТ "Львівський
меблевий комбінат" і скасовано пункт 29
Переліку нерухомого майна, що
передається у власність ВАТ
"Львівський меблевий комбінат".

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 01.10.2009р. у справі № 18404/08
касаційну скаргу ВАТ "Львівського
меблевого комбінату" задоволено
частково, рішення попередніх інстанцій
скасовано, провадження в справі
закрито.

В подальшому, Вищим адміністративним
судом України за касаційною скаргою
ВАТ "Комерційний банк "Надра" повторно
відкрито касаційне провадження та
витребувано із суду першої інстанції
матеріали судової справи № 2а-4/08.
Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 27.11.2012р. у справі № К-52390/09
касаційну скаргу ВАТ "Комерційний банк
"Надра" залишено без задоволення, а
постанову Галицького районного суду м.
Львова від 25.01.2008р. та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16.09.2008р. -
без змін; ухвалу Вищого
адміністративного суду від 01.10.2009р. в
цій справі скасовано.

Не погодившись із зазначеними
рішеннями, ВАТ "Львівський меблевий
комбінат" звернувся до Верховного Суду
України із заявою про перегляд ухвали
Вищого адміністративного суду України
від 27.11.2012р. у справі К-52390/09 (№ 2а-4 2008р.; №
22а-8897/08) за адміністративним позовом
ОСОБА_4 до Регіонального відділення
Фонду державного майна України у
Львівській області, треті особи:
Львівська міська рада, Львівська
обласна державна адміністрація, ВАТ
"Львівський меблевий комбінат", ПП
"Торгова організація виробника "В.О. й
Ком" про визнання дій незаконними та
наказів недійсними з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права (положень
ст.ст. З, 5 Закону України "Про
приватизацію майна державних
підприємств", ст.ст. 1,2,8 Закону України
"Про приватизацію державного житлового
фонду", тощо), що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 12.04.2013р. допущено до
провадження Верховного Суду України
справу № В/800/1489/13 за заявою ВАТ
"Львівського меблевого комбінату" про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 27.11.2012р. про визнання дій
незаконними та наказів недійсними.

Постановою Верховного Суду України від
01.10.2013р. у справі 21-172 а 13 за позовом
ОСОБА_4 до Регіонального відділення
Фонду державного майна України у
Львівській області, треті особи:
Львівська міська рада, Львівська
обласна державна адміністрація, ВАТ
"Львівський меблевий комбінат",
Приватне підприємство "Торгова
організація виробника "В.О. й Ком" про
визнання дій незаконними та наказів
недійсними, заяву ВАТ "Львівського
меблевого комбінату" задоволено,
ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 27.11.2012р. в зазначеній справі
скасовано, справу направлено на новий
касаційний розгляд (копія постанови
ВСУ наявна у матеріалах справи).

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 06.03.2014р. у справі №
К/800/55321/13 (№ 2а-4 2008р.) за позовом гр.
ОСОБА_4 до Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області, треті особи
Львівська міська рада, Львівська
обласна державна адміністрація, ВАТ
"Львівський меблевий комбінат", ПП
"Торгова організація виробника "В.О. й
ком" про визнання незаконними дій та
частково недійсними наказів скасовано
постанову Галицького районного суду
міста Львова від 25.01.2008р. та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 16.09.2008р.,
ухвалено нове рішення по справі, яким у
задоволенні позовних вимог відмовлено
(копія постанови в матеріалах справи).

Скасовуючи рішення попередніх
інстанцій та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог по вказаній справі
Вищий адміністративний суд України в
постанові від 06.03.2014р. відзначив
зокрема, наступне: "Згідно частини
другої статті 3 Закону України "Про
приватизацію державного майна" від 04
березня 1992 року № 2163-ХП (далі Закон
України № 2163, в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) дія цього Закону не
поширюється, зокрема, на приватизацію
об'єктів державного земельного та
житлового фондів, а також; об'єктів
соціально-культурного призначення, з
винятком тих, які належать
підприємствам, що приватизуються.

Частиною першою статті 5 цього Закону
визначено, що до об'єктів державної
власності, що підлягають приватизації,
належать: майно підприємств, цехів,
виробництв, дільниць, інших
підрозділів, що виділяються в
самостійні підприємства і є єдиними
(цілісними) майновими комплексами.

Відповідно до положень пунктів 8, 9
Методики оцінки вартості об'єктів
приватизації, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 8
вересня 1993 року №717 (далі - Методика)
цілісний майновий комплекс - це
господарський об'єкт із закінченим
циклом виробництва продукції (робіт,
послуг). Оцінка вартості цілісного
майнового комплексу здійснюється на
підставі балансу підприємства у такій
послідовності: проведення повної
інвентаризації майна; розроблення
передаточного балансу; визначення
вартості об'єкта приватизації згідно з
даними інвентаризації та балансу;
складання акта оцінки вартості
цілісного майнового комплексу. При
цьому пунктом 42 розділу V Методики
визначено, що вартість майна цілісного
майнового комплексу зменшується,
зокрема, на вартість майна державного
житлового фонду, який приватизується
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

Державний житловий фонд у розумінні
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» - це
житловий фонд місцевих Рад народних
депутатів та житловий фонд, який
знаходиться у повному господарському
віданні чи оперативному управління
державних підприємств, організацій,
установ (частина друга статті 1 Закону).
До об'єктів, які підлягали приватизації
у порядку, визначеному цим Законом,
відносились: квартири
багатоквартирних будинків та
одноквартирні будинки, які
використовувались громадянами на
умовах найму; незаселені квартири,
частини будинків, одноквартирні
будинки після закінчення їх
будівництва, реконструкції, ремонту та
поточного звільнення (частина перша
статті 2 Закону). Натомість кімнати у
гуртожитках відносились до об'єктів
державного житлового фонду, які не
підлягали приватизації у
встановленому порядку ( частина друга
зазначеної статті).

Кабінет Міністрів України б листопада
1995 року постановою № 891 на виконання
вимог Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду" затвердив
Положення про порядок передачі в
комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій, у
пункті 2 якого встановив, що передачі у
комунальну власність підлягають
житлові будинки відомчого житлового
фонду (крім гуртожитків). Зміни до
пункту 2 вказаного Положення щодо
передачі в комунальну власність
відомчого житлового фонду, у тому числі
гуртожитків, були внесені постановою
Кабінету Міністрів України № 695 лише 26
травня 2004 року.

Відповідні зміни до Законів України
"Про приватизацію державного житлового
фонду" та Закону України "Про
приватизацію державного майна", згідно
з якими гуртожитки включено до об'єктів
державного житлового фонду, який
підлягає приватизації, були внесені
Законом України від 3 березня 2005 року №
2453-ІУ "Про внесення змін до деяких
законів України з питань забезпечення
захисту житлових прав громадян, які
проживають у гуртожитках".

Аналіз наведених норм матеріального
права дає підстави дійти висновку, що
на час проведення приватизації
Комбінату (1993 рік) гуртожитки не
відносилися до об'єктів державного
житлового фонду, який підлягав
приватизації громадянами України чи
підлягав передачі у комунальну
власність відповідних рад.

З наведеного вбачається, що висновок
судів першої та апеляційної інстанції
про неправомірність дій РВ ФДМУ по
Львівській області в частині передачі
гуртожитку по АДРЕСА_2 у складі
майнового комплексу ВАТ «Львівський
меблевий завод» є невірним.

Судами визнано недійсними з моменту
укладення договори купівлі-продажу
приміщень будівлі гуртожитку, що
знаходиться по АДРЕСА_2 укладені між
ВАТ «Львівського меблевого комбінату»
та ПП "Торгова організація виробника
"В.О. й ком" та договори іпотеки
приміщень будівлі гуртожитку, що
знаходиться по АДРЕСА_2 укладені між ПП
"Торгова організація виробника "В.О. й
ком" та ВАТ КБ "Надра"; скасовано
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно за ПП "Торгова
організація виробника "В.О. й ком" на
окремі приміщення будівлі гуртожитку,
що знаходиться по АДРЕСА_2; зобов'язано
ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації
та експертної оцінки" внести у Реєстр
прав власності на нерухоме майно
відомості про скасування державної
реєстрації права власності ПП "Торгова
організація виробника "В.О. й ком" на
окремі приміщення будівлі гуртожитку,
що знаходиться по АДРЕСА_2.

Зазначені судові рішення набрали
законної сили та є чинними на
сьогоднішній день. Як стверджує ВАТ
«Львівський меблевий комбінат», в силу
визнання недійсними зазначених
правочинів, власником спірного
нерухомого майна на сьогоднішній день
є ВАТ «Львівський меблевий комбінат».

Належних та допустимих доказів
зворотнього прокурором та
представником позивачів суду не
надано.

При прийнятті рішення суд керувався
наступним.

Відповідно до статті 121 Конституції
України на органи прокуратури
покладено представництво інтересів
держави в суді, у випадках передбачених
законом.

Згідно з ст. 36-1 Закону України "Про
прокуратуру", рішення Конституційного
Суду України від 08.04.1999р. у справі № 1-1/99
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді полягає
у здійсненні прокурорами від імені
держави процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва в суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень інтересів держави.
Прокурор, який звертається до суду в
інтересах держави, в позовній заяві
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави
обґрунтовує необхідність її захисту.

Стаття 81 ГПК України («залишення позову
без розгляду») містить вичерпний
перелік підстав для застосування цього
процесуального інституту. За
результатами розгляду поданого
24.04.2014р. за вх.№17700/14 клопотання від
16.04.2014 р. №14-11-02733 РВ ФДМУ по Львівській
області про залишення позову без
розгляду, передбачених ст.81 ГПК України
підстав для залишення позову без
розгляду судом не встановлено. Відтак,
клопотання задоволенню не підлягає.
Заяви від прокурора, позивача про
відмову від позову та припинення з цих
підстав провадження у справі до суду не
надходили. Заявлений заступником
прокурора Львівської області в
інтересах держави в особі РВ ФДМ
України у Львівській області, Фонду
державного майна України позов із
врахуванням поданої заяви від 27.02.2009
року №05/1-5/1вих.-09 (вх.№3808 від 27.02.09 р.)
відповідає вимогам Закону України
«Про прокуратуру» і підлягає до
розгляду по суті.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

За статтею 13 Конституції України
держава забезпечує захист прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.

Стаття 41 Конституції України
встановлює, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.

Як вбачається зі ст. 41 Конституції
України та ст.321 Цивільного кодексу
України ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності чи
обмежений у його здійсненні. Право
приватної власності є непорушним.

За статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно до статті 179 Господарського
кодексу України майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і
негосподарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України) підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. В силу
приписів ст.2 ГПК України (в редакції
чинній на момент звернення заступника
прокурора з позовом до суду)
господарський суд порушує справи за
позовними заявами прокурорів та їх
заступників, які звертаються до
господарського суду в інтересах
держави.

Як встановлено судовими інстанціями,
що зазначено у постанові Вищого
адміністративного суду України від
06.03.2014 року К/800/55321/13, відповідно до
наказу РВ ФДМУ по Львівській області
№267 затверджені акт оцінки вартості
майна державного підприємства
«Львівський меблевий комбінат» і План
приватизації державного підприємства
«Львівський меблевий комбінат».

Наказом РВ ФДМУ по Львівській області
від 16 вересня 1993 року №268 на підставі
затвердженого Плану приватизації
державного підприємства «Львівський
меблевий комбінат» перетворено у ВАТ
«Львівський меблевий комбінат»
Приватизації, відповідно до
затвердженого плану, підлягав цілісний
майновий комплекс, до складу якого
увійшов гуртожиток по АДРЕСА_2.

Згідно з пунктом 29 Переліку наказом РВ
ФДМУ по Львівській області від 16
вересня 1993 року №268 передано ВАТ
«Львівський меблевий комбінат»
зазначений гуртожиток вартістю 312 050 000
грн., який включено до його статутного
фонду станом на 1 серпня 1993 року.

Відповідно ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» (в редакції, що діяла
під час виникнення спірних
правовідносин) до державного житлового
фонду, який підлягав приватизації на
користь громадян України, відносився
житловий фонд місцевих рад та житловий
фонд, який знаходився у повному
господарському віданні чи
оперативному управлінні державних
підприємств, крім, кімнат в
гуртожитках.

Отже , на момент видачі спірного наказу
існувало законодавче обмеження на
приватизацію громадянами України, як
суб'єктами приватизації, в розумінні
положень Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», зокрема, кімнат в гуртожитках.

Також відповідно до ч. 1-2 п.9 ст.8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» (в чинній на момент
виникнення спірних правовідносин
редакції), державний житловий фонд,
який знаходиться у повному
господарському віданні або
оперативному управлінні державних
підприємств, організацій та установ, за
їх бажанням може передаватись у
комунальну власність за місцем
розташування будинків з наступним
здійсненням їх приватизації органами
місцевої державної адміністрації та
місцевого самоврядування згідно з
вимогами цього Закону.

На виконання цієї норми Закону
постановою Кабінету Міністрів України
від 06.11.1995р. № 891 було затверджено
Положення про порядок передачі в
комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій,
згідно п. 2 якого передачі в комунальну
власність підлягають житлові будинки
відомчого житлового фонду (крім
гуртожитків). Зміни до зазначеного
пункту 2 Положення щодо передачі в
комунальну власність відомчого
житлового фонду, в т.ч. гуртожитків,
були внесені постановою Кабінету
Міністрів України № 695 лише 26.05.2004.

Методика оцінки вартості об'єктів
приватизації та оренди, затверджена
постановою Кабінету Міністрів України
від 02.09.1992р. за №522 не містить обмежень у
включенні будівель гуртожитків до
складу майна цілісного майнового
комплексу, що підлягав приватизації.
Окрім цього, на момент прийняття
оскаржуваних актів (наказів відділення
ФДМ України), Постанова КМУ №522 від
02.09.1992р. втратила чинність на підставі
Постанови Кабінету Міністрів України
№ 717 від 08.09.1993р.

Також суд посилається на правову
позицію, висловлену колегією суддів
Судової палати в адміністративних
справах і Судової палати у
господарських справах Верховного Суду
України в постанові від 01.10.2013р., якою
скасовувалася ухвала Вищого
адміністративного суду України від
27.11.2012р. та справа направлялася на новий
касаційний розгляд, а саме: "... згідно з
частиною другою статті З Закону № 2163-XII
дія цього Закону не поширюється,
зокрема, на приватизацію об'єктів
державного земельного та житлового
фондів, а також об'єктів
соціально-культурного призначення, за
винятком тих, які належать
підприємствам, що приватизуються.

Частиною першою статті 5 цього Закону
визначено, що до об'єктів державної
власності, що підлягають приватизації,
належать: майно підприємств, цехів,
виробництв, дільниць, інших
підрозділів, що виділяються в
самостійні підприємства і є єдиними
(цілісними) майновими комплексами.

Відповідно до положень пунктів 8, 9
Методики цілісний майновий комплекс -
це господарський об'єкт із закінченим
циклом виробництва продукції (робіт,
послуг). Оцінка вартості цілісного
майнового комплексу здійснюється на
підставі балансу підприємства у такій
послідовності: проведення повної
інвентаризації майна; розроблення
передаточного балансу; визначення
вартості об'єкта приватизації згідно з
даними інвентаризації та балансу;
складання акта оцінки вартості
цілісного майнового комплексу. При
цьому пунктом 42 розділу V Методики
визначено, що вартість майна цілісного
майнового комплексу зменшується,
зокрема, на вартість майна державного
житлового фонду, який приватизується
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

Державний житловий фонд у розумінні
Закону № 2482-ХП - це житловий фонд
місцевих Рад народних депутатів та
житловий фонд, який знаходиться у
повному господарському віданні чи
оперативному управління державних
підприємств, організацій, установ
(частина друга статті 1 Закону). До
об'єктів, які підлягали приватизації у
порядку визначеному цим Законом
відносились: квартири
багатоквартирних будинків та
одноквартирні будинки, які
використовувались громадянами на
умовах найму; незаселені квартири,
частини будинків, одноквартирні
будинки після закінчення їх
будівництва, реконструкції, ремонту та
поточного звільнення (частина перша
статті 2 Закону). Натомість кімнати у
гуртожитках відносились до об'єктів
державного житлового фонду, які не
підлягали приватизації у
встановленому порядку ( частина друга
зазначеної статті).

Кабінет Міністрів України 6 листопада
1995 року постановою № 891 на виконання
вимог Закону № 2482-ХП затвердив
Положення про порядок передачі в
комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій, у
пункті 2 якого встановив, що передачі у
комунальну власність підлягають
житлові будинки відомчого житлового
фонду (крім гуртожитків). Зміни до
пункту 2 вказаного Положення щодо
передачі в комунальну власність
відомчого житлового фонду, у тому числі
гуртожитків, були внесені постановою
Кабінету Міністрів України № 695 лише 26
травня 2004 року.

Відповідні зміни до законів № 2482-ХП та
№ 2163-ХП, згідно з якими гуртожитки
включено до об'єктів державного
житлового фонду, який підлягає
приватизації, були внесені Законом
України від 3 березня 2005 року № 2453-ІУ
«Про внесення змін до деяких законів
України з питань забезпечення захисту
житлових прав громадян, які проживають
у гуртожитках».

Аналіз наведених норм матеріального
права дає підстави дійти висновку, що
на час проведення приватизації
Комбінату (1993 рік) гуртожитки не
відносилися до об'єктів державного
житлового фонду, який підлягав
приватизації громадянами України чи
підлягав передачі у комунальну
власність відповідних рад. Отже, дії
відділення ФЛМУ щодо оцінки цілісного
майнового комплексу та затвердження
плану приватизації згідно з якими до
його складу було включено спірний
гуртожиток, відповідали вимогам
чинного на час виникнення спірних
відносин законодавства.

Аналогічну правову позицію Верховний
суд України неодноразово висловлював,
переглядаючи судові рішення у справах
щодо приватизації державного майна в
порядку господарського судочинства,
зокрема у постановах від 8 листопада 2010
року №3-6г10, 28 лютого 2011 року №3-15 гс11, 22
жовтня та 8 травня 2012 року №№3-33гс12,
№3-25гс12 відповідно.

Скасовуючи рішення попередніх
інстанцій та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог по вказаній справі
Вищий адміністративний суд України в
постанові від 06.03.2014р. відзначив
наступне: "Згідно частини другої статті
3 Закону України «Про приватизацію
державного майна» від 04 березня 1992 року
№ 2163-ХП (далі Закон України № 2163, в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) дія цього
Закону не поширюється, зокрема, на
приватизацію об'єктів державного
земельного та житлового фондів, а
також; об'єктів соціально-культурного
призначення, за винятком тих, які
належать підприємствам, що
приватизуються.

Частиною першою статті 5 цього Закону
визначено, що до об'єктів державної
власності, що підлягають приватизації,
належать: майно підприємств, цехів,
виробництв, дільниць, інших
підрозділів, що виділяються в
самостійні підприємства і є єдиними
(цілісними) майновими комплексами.

Відповідно до положень пунктів 8, 9
Методики оцінки вартості об'єктів
приватизації, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 8
вересня 1993 року №717 (далі - Методика)
цілісний майновий комплекс - це
господарський об'єкт із закінченим
циклом виробництва продукції (робіт,
послуг). Оцінка вартості цілісного
майнового комплексу здійснюється на
підставі балансу підприємства у такій
послідовності: проведення повної
інвентаризації майна; розроблення
передаточного балансу; визначення
вартості об'єкта приватизації згідно з
даними інвентаризації та балансу;
складання акта оцінки вартості
цілісного майнового комплексу. При
цьому пунктом 42 розділу V Методики
визначено, що вартість майна цілісного
майнового комплексу зменшується,
зокрема, на вартість майна державного
житлового фонду, який приватизується
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

Державний житловий фонд у розумінні
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» - це
житловий фонд місцевих Рад народних
депутатів та житловий фонд, який
знаходиться у повному господарському
віданні чи оперативному управління
державних підприємств, організацій,
установ (частина друга статті 1 Закону).
До об'єктів, які підлягали приватизації
у порядку, визначеному цим Законом,
відносились: квартири
багатоквартирних будинків та
одноквартирні будинки, які
використовувались громадянами на
умовах найму; незаселені квартири,
частини будинків, одноквартирні
будинки після закінчення їх
будівництва, реконструкції, ремонту та
поточного звільнення (частина перша
статті 2 Закону). Натомість кімнати у
гуртожитках відносились до об'єктів
державного житлового фонду, які не
підлягали приватизації у
встановленому порядку (частина друга
зазначеної статті).

Кабінет Міністрів України б листопада
1995 року постановою № 891 на виконання
вимог Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду" затвердив
Положення про порядок передачі в
комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій, у
пункті 2 якого встановив, що передачі у
комунальну власність підлягають
житлові будинки відомчого житлового
фонду (крім гуртожитків). Зміни до
пункту 2 вказаного Положення щодо
передачі в комунальну власність
відомчого житлового фонду, у тому числі
гуртожитків, були внесені постановою
Кабінету Міністрів України № 695 лише 26
травня 2004 року.

Відповідні зміни до Законів України
"Про приватизацію державного житлового
фонду» та Закону України «Про
приватизацію державного майна», згідно
з якими гуртожитки включено до об'єктів
державного житлового фонду, який
підлягає приватизації, були внесені
Законом України від 3 березня 2005 року №
2453-ІУ "Про внесення змін до деяких
законів України з питань забезпечення
захисту житлових прав громадян, які
проживають у гуртожитках».

Аналіз наведених норм матеріального
права дає підстави дійти висновку, що
на час проведення приватизації
Комбінату (1993 рік) гуртожитки не
відносилися до об'єктів державного
житлового фонду, який підлягав
приватизації громадянами України чи
підлягав передачі у комунальну
власність відповідних рад.

З наведеного вбачається, що висновок
судів першої та апеляційної інстанції
про неправомірність дій РВ ФДМУ по
Львівській області в частині передачі
гуртожитку по АДРЕСА_2 у складі
майнового комплексу ВА Т "Львівський

З наведеного випливає, що Верховним
Судом України та Вищим
адміністративним судом України в ході
розгляду зазначеної справи
встановлено правомірність включення
до складу статутного фонду ВАТ
«Львівського меблевого комбінату»
будівлі гуртожитку по АДРЕСА_2.

Системний же аналіз зазначених
законодавчих норм, які підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
дає підстави для висновку, що
гуртожитки у спірний період не
відносились до об'єктів державного
житлового фонду, який би підлягав
приватизації громадянами України або
підлягав передачі у комунальну
власність. А отже, за відсутності
законодавчої заборони щодо включення
вартості гуртожитків до вартості
цілісних майнових комплексів
державних підприємств, які підлягали
приватизації, видання Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по Львівській області наказів
№ 267 та № 268 від 16.09.1993р., якими
затверджено акт оцінки вартості
цілісного майнового комплексу та
статут ВАТ «Львівський меблевий
комбінат» в частині включення вартості
гуртожитку по АДРЕСА_2 в статутний
(складений) капітал товариства, не
свідчить про порушення вимог чинного
на той час законодавства про
приватизацію, чого, однак, не враховано
судами попередніх інстанцій, адже,
будь-яких інших підстав визнання
наказів недійсним не зазначено.

Поряд з цим , прокурором та позивачами
не надано суду належних та допустимих
доказів на підтвердження своєї
правової позиції.

Слід зазначити і те, що рішенням
Сихівського районного суду міста
Львова від 26.09.2011р. залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 22.03.2012р.. у справі № 2-588/1 1, за
позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 до ВАТ
«Львівського меблевого комбінату», ПП
«Торгова організація виробника «В.О. й
ком», Філії ПАТ КБ «Надра», треті особи
Львівська міська рада, Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області, ПП
«Р.Е.Й.В.-ПЛЮС», ОСОБА_3 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
приміщень та скасування державної
реєстрації права власності позовні
вимоги задоволено повністю (копії
судових рішень наявні у матеріалах
даної справи).

Судами визнано недійсними з моменту
укладення договори купівлі-продажу
приміщень будівлі гуртожитку, що
знаходиться по АДРЕСА_2 укладені між
ВАТ «Львівського меблевого комбінату»
та ПП «Торгова організація виробника
«В.О. й ком» та договори іпотеки
приміщень будівлі гуртожитку, що
знаходиться по АДРЕСА_2 укладені між ПП
«Торгова організація виробника «В.О. й
ком» та ВАТ КБ «Надра»; скасовано
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно за ПП «Торгова
організація виробника «В.О. й ком» на
окремі приміщення будівлі гуртожитку,
що знаходиться по АДРЕСА_2; зобов'язано
ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації
та експертної оцінки» внести у Реєстр
прав власності на нерухоме майно
відомості про скасування державної
реєстрації права власності ПП «Торгова
організація виробника «В.О. й ком» на
окремі приміщення будівлі гуртожитку,
що знаходиться по АДРЕСА_2. Зазначені
судові рішення набрали законної сили
та є чинними на сьогоднішній день.

В силу визнання рішенням Сихівського
районного суду міста Львова від 26.09.2011р.
недійсними договорів купівлі-продажу
та скасування рішень про реєстрацію
права власності, станом на даний
момент власником спірної будівлі
гуртожитку (в частині приміщень
відчужених ПП «Торгова організація
виробника «В.О. й ком») є ВАТ
«Львівського меблевого комбінату».

При цьому, фактичним володільцем
приміщень гуртожитку (окрім ПП
«Р.Е.Й.В.-Плюс», гр. ОСОБА_3 та мешканців
гуртожитку) є ВАТ «Львівського
меблевого комбінату».

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Статтею 16
цього ж Кодексу унормовано, що кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Захист права власності регулюється
главою 29 Цивільного кодексу України.
Відповідно до приписів ст. 386
Цивільного кодексу України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій. які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобіганні
такому порушенню. Під захистом права
власності, за приписами наведеної
норми, розуміється, зокрема, наявність
у власника права вимагати усунення
будь-яких порушень його права, вимагати
усунення будь-яких перешкод з боку
інших осіб, пов'язаних із здійсненням
ним володіння, користування або
розпорядження належним йому майном;
наявність у власника права на судовий
захист свого права власності;
поширення положень щодо захисту права
власності на особу, яка хоч і не є
власником, але володіє майном на іншому
речовому праві, або на іншій підставі,
передбаченій законом чи договором.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Вимогу про визнання права власності
може бути заявлено будь-яким учасником
цивільних правовідносин, який вважає
себе власником (суб'єктом права повного
господарського відання або
оперативного управління чи іншого
речового права) певного майна, однак не
може належним чином реалізувати свої
правомочності у зв'язку з наявністю
щодо цього права сумнівів із боку
третіх осіб, претензіями на це майно
третіх осіб, необхідністю одержати
правовстановлювальні документи. При
цьому, відповідачем є особа яка не
визнає право власності.

У випадку позбавлення позивача
фактичного володіння майном, вимога
про визнання права власності, за
правовими позиціями Верховного Суду
України, може бути додатковою до іншої
вимоги, зокрема, до позову про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, про усунення
порушень права власності, не пов'язаних
з порушенням володіння, про виключення
майна з опису тощо.

В матеріалах справи відсутні належні
та допустимі докази, в розумінні ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, щодо неправомірного володіння
відповідачами (ПП «Торгова організація
виробника «В.О. й ком», ПП «Р.Е.Й.В.-Плюс»)
спірним майном.

Зокрема, ПП «Р.Е.Й.В.-Плюс» володіє на
законних підставах частиною спірного
нерухомого майна площею 118,2 кв. м.
(нотаріально посвідчений догорів
купівлі-продажу нежитлових приміщень
від 06.12.2004р.; державна реєстрація права
власності проведена БТІ та ЕО 10.01.2005р.).
Докази визнання недійсним зазначеного
правочину в матеріалах справи
відсутні.

Що стосується позовних вимог до ПП
«Торгова організація виробника «В.О. й
ком», то в силу визнання рішенням
Сихівського районного суду м. Львова
недійсними правочинів з продажу майна,
на даний момент вказана особа взагалі
не має відношення до спірного будинку
гуртожитку, а приміщення належать
третій особі ( ВАТ «Львівський меблевий
комбінат»).

Зважаючи на неподання як прокурором
так і позивачами доказів належності
позивачам на праві власності спірного
майна, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог (уточнених поданою
прокурором заявою) про визнання за
позивачем-1 права власності на
приміщення гуртожитку по АДРЕСА_2.

Окрім того, як встановлено судом,
станом на даний час мають місце такі
обставини. Рішенням Господарського
суду Львівської області від 03.04.2014р. у
справі № 5015/4127/12 за позовом Прокурора
Сихівського району міста Львова в
інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області та Фонду державного майна
України до Відкритого акціонерко
товариства «Львівського меблевого
комбінату», за участю третіх осіб, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору Приватного
підприємства «Торгова організація
виробника «В.О. й КОМ» та Обласного
комунального підприємства «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» Львівської
обласної ради про: визнання за державою
в особі Регіонального відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області права власності на гуртожиток
по АДРЕСА_2; вилучити з володіння ВАТ
«Львівського меблевого комбінату» та
передати у володіння держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України Львівській
області приміщення гуртожитку по
АДРЕСА_2,- у задоволенні позову
відмовлено повністю (суддя Коссак С.М.;
копія рішення додається). Відмовляючи у
задоволенні позовних вимог
господарський суд відзначив, зокрема ,
що: «Верховним Судом України та Вищим
адміністративним судом України в ході
розгляду зазначеної справи
встановлено правомірність включення
до складу статутного фонду ВАТ
«Львівського меблевого комбінату»
будівлі гуртожитку по АДРЕСА_2».

За наведених обставин суд вбачає, що
заявлені прокурором позовні вимоги про
визнання права власності на будівлю
гуртожитку по АДРЕСА_2 не ґрунтуються
на положеннях закону та не підлягають
до задоволення господарським судом.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Відповідно до ст.34
ГПК України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі.
Провадження у даній справі порушено
ухвалою господарського суду
Львівської області від 15.01.2009 року, до
набрання чинності Законом України «Про
судовий збір».

Відповідно до ст.44 ГПК України , яка
діяла на час порушення провадження у
справі, судові витрати складались,
зокрема з державне мито та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Відповідно до ч.3 ст.49 ГПК України, в
чинній на той час редакції, державне
мито, від сплати якого позивач у
встановленому порядку звільнений ,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати державного мита.

Тобто, у випадку задоволення вимог
позивача, якого звільнено від сплати
державного мита, воно стягується з
відповідача до державного бюджету
повністю, або в частині, пропорційній
розміру задоволених вимог. Винятком із
цього правила є ситуація, коли
відповідача також звільнено від сплати
державного мита. У такому випадку
державне мито до бюджету взагалі не
стягується.

Від сплати державного мита відповідно
до ст.4 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про державне мито», в
редакції чинній на момент подання
позову до суду, звільняються, зокрема,
Генеральна прокуратура України та її
органи - за позовами, з якими вони
звертаються до суду або господарського
суду в інтересах громадян і держави;
державні органи приватизації - за
позовами, з якими вони звертаються до
суду та господарського суду, в усіх
справах, пов'язаних із захистом
майнових інтересів держави.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що
закон зворотної сили немає, прокурор і
позивачі в інтересах яких заявлено
вимоги, були звільнені від сплати
судових витрат на момент звернення з
позовом до суду та беручи до уваги ту
обставину, що позов задоволенню не
підлягає, суд не вбачає підстав для
покладення на відповідачів ( як і на
позивачів) судових витрат (державного
мита та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 1,
22, 27, 33, 34, 35, 49, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені статтями
91-93 Господарського процесуального
кодексу України.

В засіданні оголошено вступну та
резолютивну частини рішення. Повний
текст рішення виготовлено та
підписано, із врахуванням вихідних
днів 21.06.14 р. та 22.06.14р., 23.06.14 р.

Суддя
Кітаєва С.Б.