КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2014 р. Справа№ 910/324/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників cторін:

позивача: Ковалець І.М., договір про
надання правової допомоги від 15.01.2014
року,

відповідача: Руденко К.М., довіреність
№789 від 31.12.2013 року.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нафто-Комерц"

на рішення господарського суду м. Києва

від 24.02.2014 року

у справі №910/324/14 (суддя - Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нафто-Комерц"

до Автопідприємства
Господарсько-фінансового департаменту
Секретаріату Кабінету Міністрів
України

про визнання недійсним п.4.3 договору
зберігання №192-12 від 20.12.2012 року

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Нафто-Комерц"
звернулось до Господарського суду м.
Києва з позовною заявою до
автопідприємства
Господарсько-фінансового департаменту
Секретаріату Кабінету Міністрів
України про визнання недійсним п.4.3
договору зберігання №192-12 від 20.12.2012
року.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 24.02.2014 року у справі №910/324/14 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
ТОВ "Нафто-Комерц" звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить суд скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 24.02.2014 року у справі №910/324/14 та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що
рішення місцевого господарського суду
прийняте з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
місцевий господарський суд
неправильно застосував і порушив норми
матеріального та процесуального права.

Відповідач просив суд рішення залишити
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Апеляційний господарський суд,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
встановив наступне.

Між товариством з обмеженою
відповідальністю "Нафто-Комерц", як
зберігачем, та автопідприємством
Господарсько-фінансового департаменту
Секретаріату Кабінету Міністрів
України, як замовником, був укладений
договір зберігання № 192-12 від 20.12.2012
року.

Відповідно до п. 4.3. договору замовник
має право проводити перевірку якості
товару, що повертається із зберігання,
з залученням незалежних експертів. У
разі підтвердження невідповідності
товару ДСТУ (бензин А-98 - ДСТУ 4839) на
протязі 20 календарних днів з моменту
отримання товару. Замовник належним
чином оформлює претензію зберігачу,
який зобов'язаний здійснити заміну
неякісного товару протягом 2-х робочих
днів з моменту пред'явлення претензії.

Позивач стверджує, що зазначений пункт
договору порушує права зберігача та
суперечить нормам ч. 5-7 статті 222
Господарського кодексу України,
положень ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу
України, оскільки претензія повинна
розглядатись в місячний строк з дня її
одержання та сторони в договорі не
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського
кодексу України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі вільного волевиявлення, коли
сторони мають право погоджувати на
свій розсуд будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству.

Згідно з ч. 5 ст. 179 Господарського
кодексу України зміст договору, що
укладається на підставі державного
замовлення, повинен відповідати цьому
замовленню.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

При укладенні договору зберігання №
192-12 від 20.12.2012 року сторонами дотримано
вимог ст. 203 Цивільного кодексу
України, оскільки вчинений у
встановленій законом формі, особи,
вчинили правочин мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
сторін було вільним та правочин був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому судом враховано, що
відповідно до ст. 950 Цивільного кодексу
України зберігач зобов'язаний
повернути поклажодавцеві річ, яка була
передана на зберігання, або відповідну
кількість речей такого самого роду та
такої самої якості.

При цьому, судом враховано, що
відповідно до ст. 6 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства та організації, що
порушили майнові і законні інтереси
інших підприємств та організацій,
зобов'язані поновити їх не чекаючи
пред'явлення претензії.

Таким чином, вказаний п. 4.3. договору не
порушує права позивача, окрім того,
договором погоджені всі істотні умови
договору.

За таких обставин колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про відсутність
правових підстав для визнання
недійсним п. 4.3. договору зберігання №
192-12 від 20.12.2012 року.

Беручи до уваги наведене, судова
колегія вважає, що рішення
господарського суду м. Києва від 24.02.2014
року у справі №910/324/14 прийнято з повним
і достовірним встановленням всіх
фактичних обставин, які мають значення
для вирішення даного спору, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Нафто-Комерц" задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва
від 24.02.2014 року у справі №910/324/14
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нафто-Комерц" - без
задоволення.

Головуючий суддя
В.В. Андрієнко

Судді
С.І. Буравльов

В.В. Шапран