КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2014 р. Справа№ 910/14059/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Чорної Л.В.

при секретарі Дмитрина Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного підприємства "Олесь"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 05.12.2013р. (повний текст
підписано - 25.12.2013р.)

у справі №910/14059/13 (суддя - Удалова О.Г.)

за позовом Приватного підприємства
"Олесь"до Київської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Департамент земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації)

про визнання рішення недійсним

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд господарського суду
Господарського суду м. Києва передані
позовні Приватного підприємства
"Олесь" до Київської міської ради про
визнання рішення відповідача № 646/8930
від 29.11.2012 р. "Про відміну пункту 2
рішення Київської міської ради від
27.11.2003 р. № 236/1111 "Про надання і
вилучення земельних ділянок та
припинення права користування землею"
недійсним

Позовні вимоги мотивовані тим, що
спірне рішення прийнято безпідставно
та має ознаки втручанням в
господарську діяльність позивача.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 05.12.2013 року у справі №910/14059/13 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що відповідачем було
правомірно припинено право позивача на
користування земельною ділянкою з
огляду на доведеність факту
використання позивачем земельної
ділянки не за її цільовим призначенням.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Приватне підприємство "Олесь"
звернулося до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 05.12.2013 року у справі №910/14059/13
та прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду м. Києва
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, з невідповідністю
висновків, викладених у рішенні
обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги
Приватного підприємства "Олесь" на
рішення Господарського суду міста
Києва від 05.12.2013 року, згідно ст. 98 ГПК
України, Київським апеляційним
господарським судом ухвалою від
31.01.2014р. порушено апеляційне
провадження.

В судове засідання 19.02.2014р.
представники відповідача та третьої
особи не з'явилися. Про причини неявки
суд не повідомлено.

Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 19.02.2014р. розгляд
апеляційної скарги відкладено на
05.03.2014р.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014р.,
враховуючи перебування судді
Гончарова С.А. у відпустці, змінено
склад колегії суддів у складі
головуючого судді Тищенко О.В., судді
Чорна Л.В. та Іоннікова І.А.

В судове засідання 05.03.2014р.
представники сторін та третьої особи
не з'явилися. Про причини неявки суд не
повідомлено.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 05.03.2014р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 26.03.2014р.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 26.03.2014р.,
враховуючи перебування головуючого
судді Тищенко О.В. у відпустці,
сформовано наступний склад колегії
суддів: головуючий суддя Корсакова Г.В.,
судді Іоннікова І.А., Чорна Л.В.

Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 26.03.2014р. справу
№910/14059/13 прийнято до провадження у
наступному складі колегії суддів:
головуючий суддя - Корсакової Г.В.,
судді Іоннікова І.А. та Чорна Л.В.

Розпорядженням В. о. Голови Київського
апеляційного господарського суду від
23.04.2014р. враховуючи вихід головуючого
судді Тищенко О.В. із відпустки та
перебування судді Смірнової Л.Г. у
відпустці, сформовано наступний склад
колегії суддів: головуючий суддя
Тищенко О.В., судді Чорна Л.В., Іоннікова
І.А.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.03.2014р.
апеляційну скаргу ПП "Олесь" прийнято
до провадження у вищезазначеному
складі.

В судове засідання 23.04.2014р.
представники сторін та третьої особи
не з'явилися. Про причини неявки суд не
повідомлено.

Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 23.04.2014. розгляд
апеляційної скарги відкладено на
14.05.2014р.

В судове засідання 14.05.2014р.
представники сторін та третьої особи
не з'явилися. Про причини неявки суд не
повідомлено.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.05.2014р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 04.06.2014р.

В судове засідання 04.06.2014р.
представники сторін не з'явилися. Про
причини неявки суд не повідомлено.

Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 04.06.2014р. розгляд
апеляційної скарги відкладено на
18.06.2014р.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
вимоги апеляційної скарги підтримав,
просив суд апеляційну скаргу
задовольнити, рішення Господарського
суду м. Києва від 05.12.2013 р. у справі №
910/14059 скасувати, прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
заперечував проти доводів відповідача,
викладених в апеляційній скарзі,
просив суд відмовити в задоволенні
апеляційної скарги та залишити в силі
рішення Господарського суду м. Києва
від 05.12.2013 р. у справі № 910/14059.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно встановлено судом першої
інстанції 27.11.2003 р. Київською міською
радою було прийнято рішення № 236/1111 "Про
надання і вилучення земельних ділянок
та припинення права користування
землею" (далі - Рішення 236/1111), п. 2 якого
затверджено проект відведення
земельної ділянки приватному
підприємству "Олесь" для будівництва,
експлуатації та обслуговування
комплексу спортивно-оздоровчих споруд
та підприємств громадського
харчування на Дніпровській набережній,
між залізничним мостом та мостом ім.
Патона у Дніпровському районі міста
Києва та передано приватному
підприємству "Олесь" у довгострокову
оренду на 25 років земельну ділянку
площею 1,51 га для будівництва,
експлуатації та обслуговування
комплексу спортивно-оздоровчих споруд
та підприємств громадського
харчування на Дніпровській набережній,
між залізничним мостом та мостом ім.
Патона у Дніпровському районі міста
Києва за рахунок земель міської
забудови.

21.12.2004 р. між Київською міською радою
(орендодавцем) та приватним
підприємством "Олесь" (орендарем) було
укладено договір оренди земельної
ділянки, який посвідчено приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстровано за реєстровим № 17-12613.
Договір зареєстровано Головним
управлінням земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), про що 27.01.2005 р. зроблено
запис за № 66-6-00229 у книзі записів
державної реєстрації договорів.

Відповідно до п. 1.1 Договору
орендодавець, на підставі рішення
Київської міської ради № 236/1111 від
27.11.2003 р., за актом приймання-передачі
передає, а орендар приймає в оренду
(строкове платне користування)
земельну ділянку (далі - об'єкт оренди),
визначену цим Договором.

Згідно п. 2.1 Договору об'єкт оренди має
наступні характеристики: загальна
площа 1,5115 га в межах прибережної смуги;
місце розташування на Дніпровській
набережній, між Залізничним мостом та
мостом ім. Патона у Дніпровському
районі міста Києва; кадастровий номер
:90:134:0003, цільове призначення - для
будівництва, експлуатації та
обслуговування комплексу
спортивно-оздоровчих споруд та
підприємств громадського харчування.

Відповідно п. 3.1 Договір укладено
строком на 25 років.

Згідно п. 8.4 Договору орендар
зобов'язується, зокрема, завершити
забудову ділянки в строки, встановлені
проектною документацією на
будівництво, затвердженою в
установленому порядку, але не пізніше,
ніж через три роки з моменту державної
реєстрації Договору.

Пунктом 11.4 Договору передбачено право
орендодавця на розірвання договору в
односторонньому порядку в разі, коли
орендар використовує її, зокрема, не за
цільовим призначенням.

29.11.2012 р. рішенням Київської міської
ради № 646/8930 "Про відміну пункту 2
рішення Київської міської ради від
27.11.2003 № 236/1111 "Про надання і вилучення
земельних ділянок та припинення права
користування землею"" (далі - Рішення
646/8930), керуючись статтею 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", статтею 22 Закону України "Про
столицю України - місто-герой Київ",
статтею 31 Закону України "Про оренду
землі", статтею 9 Земельного кодексу
України та враховуючи те, що приватним
підприємством "Олесь" не виконано
підпункту 8.4 пункту 8 договору оренди
земельної ділянки від 27.01.2005 № 66-6-00229,
зокрема не завершено забудову
земельної ділянки протягом трьох років
з моменту державної реєстрації
зазначеного договору оренди земельної
ділянки, керуючись статтею 31 Закону
України "Про оренду землі", статтею 651
Цивільного кодексу України, Київська
міська рада вирішила:

Відмінити пункт 2 рішення Київської
міської ради від 27.11.2003 № 236/1111 "Про
надання і вилучення земельних ділянок
та припинення права користування
землею" (справа № А-18994) (п. 1).

Головному управлінню земельних
ресурсів виконавчого органу Київради
(Київської міської державної
адміністрації) проінформувати
приватне підприємство "Олесь" про
прийняття цього рішення (п. 2).

Розірвати договір оренди земельної
ділянки від 27.01.2005 № 66-6-00229 в
односторонньому порядку за
ініціативою орендодавця - Київської
міської ради (п. 3).

14.01.2013 р. Головне управління земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) листом №
05703-598 повідомило позивача про
розірвання Договору в односторонньому
порядку.

Позивач, звертаючись до суду з даним
позовом, просить визнати Рішення №
646/8930 недійсним та посилається на те, що
він використовував земельну ділянку за
цільовим призначенням та вчиняв дії,
спрямовані на забудову, зокрема,
отримав документацію для погодження
будівництва, а тому підстави для
розірвання укладеного з ним Договору
відсутні.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
є законним і обґрунтованим з наступних
підстав.

У відповідності до ст. 13 Конституції
України земля її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шлейфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією.

Згідно ст. 14 Конституції України земля
є основним національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави. Право власності на землю
гарантується. Це право набувається і
реалізується громадянами, юридичними
особами та державою виключно
відповідно до закону.

Згідно зі статтею 3 Земельного кодексу
України земельні відносини
регулюються Конституцією України,
Земельним кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

У силу ст. 78 Земельного кодексу України
право власності на землю це право
володіти, користуватися і
розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності на землю набувається
та реалізується на підставі
Конституції України, цього Кодексу, а
також інших законів, що видаються
відповідно до них. Земля в Україні може
перебувати у приватній, комунальній та
державній власності.

Відповідно до статті 116 Земельного
кодексу України громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування та державних
органів приватизації щодо земельних
ділянок, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації, в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Частиною третьою статті 124 Земельного
кодексу України у редакції, яка діяла
на момент прийняття спірного рішення,
передбачено, що передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
громадянам, юридичним особам,
визначеним частинами другою, третьою
статті 134 цього Кодексу, здійснюється в
порядку, встановленому статтею 123 цього
Кодексу.

У відповідності до ст. 123 Земельного
кодексу України (в редакції чинній на
момент прийняття спірного рішення)
надання земельних ділянок юридичним
особам у постійне користування
здійснюється на підставі рішень
органів виконавчої влади та органів
місцевого самоврядування за проектами
відведення цих ділянок. Умови і строки
розроблення проектів відведення
земельних ділянок визначаються
договором, укладеним замовником з
виконавцем цих робіт відповідно до
типового договору. Форма типового
договору, нормативи та строки розробки
проектів відведення земельних ділянок
визначаються Кабінетом Міністрів
України.

Юридична особа, зацікавлена в
одержанні земельної ділянки у постійне
користування із земель державної або
комунальної власності, звертається з
відповідним клопотанням до районної,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій або сільської,
селищної, міської ради.

До клопотання про відведення земельної
ділянки додаються матеріали,
передбачені частиною п'ятнадцятою
статті 151 цього Кодексу, документи, що
обґрунтовують її розмір, призначення
та місце розташування.

Відповідна районна державна
адміністрація або сільська, селищна,
міська рада розглядає клопотання у
місячний строк і дає згоду на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки.

В силу статті 124 Земельного кодексу
України передача в оренду земельних
ділянок, що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.

Статтею 93 Земельного кодексу України
передбачено, що право оренди земельної
ділянки - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Орендою землі у відповідності до ст. 1
Закону України «Про оренду землі»
(редакція чинна на момент виникнення
спірних правовідносин) є засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності.

Як встановлено ст. 2 Закону України «Про
оренду землі», відносини, пов'язані з
орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, цим Законом, законами України,
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Договір оренди землі, відповідно до ст.
13 Закону України «Про оренду землі», це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Згідно приписів ч. 2 ст. 16 Закону України
"Про оренду землі" укладення договору
оренди земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування -
орендодавця, прийнятого у порядку,
передбаченому Земельним кодексом
України, або за результатами аукціону.

Згідно з пунктом 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України (редакція
чинна на момент виникнення спірних
правовідносин) до розмежування земель
державної і комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів, крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, на яких розташовані
державні, в тому числі казенні,
підприємства, господарські товариства,
у статутних фондах яких державі
належать частки (акції, паї), об'єкти
незавершеного будівництва та
законсервовані об'єкти, здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради, а за межами населених пунктів -
відповідні органи виконавчої влади.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування
(редакція чинна на момент виникнення
спірних правовідносин) в Україні"
визначено, що виключно на пленарних
засіданнях сесії міські ради вирішують
питання регулювання земельних
відносин.

Відповідно пункту другого статті 77
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" питання
регулювання земельних відносин (у тому
числі надання земельної ділянки в
оренду та поновлення договору оренди
земельної ділянки) вирішується на
пленарному засіданні ради - сесії, а
спори про поновлення порушених прав
юридичних і фізичних осіб, що виникають
в результаті рішень, дій чи
бездіяльності органів або посадових
осіб місцевого самоврядування,
вирішуються в судовому порядку.

За приписами статті 59 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
рада в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.

Способом волевиявлення ради, яка
здійснює право власності від імені
відповідної територіальної громади,
щодо регулювання земельних відносин є
прийняття рішення сесії.

Як вбачається з матеріалів справи
рішення Київської міської ради №236/1111
від 27.11.2003 р. " Про надання і вилучення
земельних ділянок та припинення права
користування землею " позивачу було
передано в довгострокову оренду на 25
років земельну ділянку площею 1,51 га для
будівництва, експлуатації та
обслуговування комплексу
спортивно-оздоровчих споруд та
підприємств громадського харчування
на Дніпровській набережній, між
залізничним мостом та мостом ім. Патона
у Дніпровському районі міста Києва за
рахунок земель міської забудови.

Стаття 193 Господарського кодексу
України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу
України передбачає, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

На виконання Київської міської ради
№236/1111 від 27.11.2003 р. між Київською
міською радою та приватним
підприємством "Олесь" 21.12.2004 р. було
укладено договір оренди земельної
ділянки

Відповідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

У відповідності до п. 8.4 Договору
орендар зобов'язується, зокрема,
завершити забудову ділянки в строки,
встановлені проектною документацією
на будівництво, затвердженою в
установленому порядку, але не пізніше,
ніж через три роки з моменту державної
реєстрації Договору.

Пунктом 11.4 Договору передбачено право
орендодавця на розірвання договору в
односторонньому порядку в разі, коли
орендар використовує її, зокрема, не за
цільовим призначенням.

Пунктом 12.2 Договору оренди
передбачено, що у разі невиконання
орендарем умов цього договору та
обов'язків, передбачених
законодавством України, договір може
бути достроково розірваний.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи у
зв'язку з невиконанням позивачем умов
п. 8.4. Договору оренди, а саме не
завершення забудови земельної ділянки
протягом трьох років з моменту
державної реєстрації зазначеного
договору оренди земельної ділянки,
Київська міська рада прийняла рішення
№ 646/8930 від 29.11.2012 року, яким припинила
позивачу право користування земельною
ділянкою та розірвала договір оренди
земельної ділянки від 27.01.2005 № 66-6-00229 в
односторонньому порядку.

Вважаючи, що спірне рішення органу
місцевого самоврядування прийнято з
порушення законодавства України
позивач просить суд визнати його
недійсним .

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлено, що акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Проте колегія суддів вважає
проаналізувавши зазначені вище
обставини справи вважає
безпідставними доводи позивача щодо
наявності підстав для скасування
оспорюваних рішень з огляду на
наступне.

Судова колегія зазначає, що порядок
набуття та припинення прав на земельні
ділянки визначається Земельним
Кодексом України, за приписами статей
93, 124, 125 якого (у відповідній редакції на
час звернення з позовом) правом оренди
земельної ділянки є засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності,
що виникає після укладення договору
оренди та його державної реєстрації.

За статтею 31 Закону України "Про оренду
землі" ( у редакції на час звернення з
позовом) договір оренди може
припинятися за наведених у ній підстав
(закінчення строку оренди, викупу
земельної ділянки для суспільних
потреб, поєднання власника земельної
ділянки та орендаря в одній особі,
смерті фізичної особи-орендаря, його
засудження до позбавлення волі,
ліквідації юридичної особи-орендаря,
відчуження права оренди земельної
ділянки заставодержателем), а також в
інших випадках, передбачених законом.
Також договір оренди землі може бути
розірваний за згодою сторін; на вимогу
однієї із сторін договір може бути
розірваний за рішенням суду в порядку,
встановленому законом.

За приписами частини 1 статті 32 цього
Закону, на вимогу однієї із сторін
договір оренди землі може бути
достроково розірваний за рішенням суду
в разі невиконання сторонами
обов'язків, передбачених статтями 24 і 25
цього Закону та умовами договору, в
разі випадкового знищення чи
пошкодження об'єкта оренди, яке істотно
перешкоджає передбаченому договором
використанню земельної ділянки, а
також на підставах, визначених
Земельним кодексом України та іншими
законами України.

Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу
України підставами припинення права
користування земельною ділянкою є, в
тому числі, використання земельної
ділянки не за цільовим призначенням;
систематична несплата земельного
податку або орендної плати.

Відповідно до статті 651 Цивільного
кодексу України, зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору.

Згідно з п.п. 2.21, 2.22. постанови Пленуму
Вищого Господарського суду України № 6
від 17.05.2011 р. "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" у разі
встановлення порушень, передбачених
статтею 143 ЗК України, зокрема, коли
земельна ділянка використовується не
за цільовим призначенням, визначеним
умовами договору, та у спосіб, що
суперечить екологічним вимогам, суди
мають правові підстави для задоволення
вимог про розірвання договору оренди
на підставі статті 32 Закону України
"Про оренду землі".

Про невиконання відповідачем умов
договору щодо використання землі за
цільовим призначенням може свідчити,
зокрема, відсутність проведення
будь-яких будівельних робіт на об'єкті,
що може підтверджуватися, наприклад,
актом, складеним Державною
архітектурно-будівельною інспекцією.
Разом з тим, слід звернути увагу на те,
що підставою для розірвання договору
оренди землі є саме факт використання
землі не за цільовим призначенням, а не,
наприклад, невикористання земельної
ділянки для забудови протягом трьох
років підряд.

Якщо підставою розірвання договору
оренди землі визначається невиконання
або несвоєчасне виконання орендарем
передбаченого договором обов'язку щодо
здачі об'єкта будівництва в
експлуатацію у встановлений граничний
строк, то господарським судам слід
виходити з положень Законів України
"Про основи містобудування" та "Про
регулювання містобудівної діяльності"
(набрав чинності з 12.03.2011 р.) і
відповідних обставин, які впливають
або могли б вплинути на порушення
строків будівництва та введення в
експлуатацію об'єкта. У вирішенні таких
спорів суди мають з'ясовувати, у чому
полягає шкода, завдана органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування у зв'язку з зазначеною
обставиною, та чим саме така обставина
порушує чи обмежує права орендодавця, а
відтак чи буде це істотним порушенням
умов договору оренди, що в подальшому
може потягнути його розірвання.

Отже, звертаючись з позовною вимогою
про визнання недійсним рішенням, яким
було фактично припинено відносини
землекористування, позивачеві
належало довести у даному випадку, факт
використання орендарем земельної
ділянки саме за цільовим призначенням
та відсутність порушень ним інших умов
договору.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про
планування і забудову територій"
(чинного на час набуття позивачем права
користування земельною ділянкою)
фізичні та юридичні особи, які мають
намір здійснити будівництво об'єктів
містобудування на земельних ділянках,
що належать їм на праві власності чи
користування, зобов'язані отримати від
виконавчих органів відповідних рад,
Київської та Севастопольської міської
державної адміністрацій, у разі
делегування їм таких повноважень
відповідними радами, дозвіл на
будівництво об'єкта містобудування
(далі - дозвіл на будівництво).

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
забудова територій здійснюється
шляхом розміщення об'єктів
будівництва. Суб'єкти містобудування
зобов'язані додержуватися
містобудівних умов та обмежень під час
проектування і будівництва об'єктів.
Виконавчий орган сільської, селищної,
міської ради вживає заходів щодо
організації комплексної забудови
територій відповідно до вимог цього
Закону. Право на забудову земельної
ділянки реалізується її власником або
користувачем за умови використання
земельної ділянки відповідно до вимог
містобудівної документації.
Проектування та будівництво об'єктів
здійснюється власниками або
користувачами земельних ділянок у
такому порядку: 1) отримання замовником
або проектувальником вихідних даних; 2)
розроблення проектної документації та
проведення у випадках, передбачених
статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)
затвердження проектної документації; 4)
виконання підготовчих та будівельних
робіт; 5) прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів; 6)
реєстрація права власності на об'єкт
містобудування.

Натомість судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивач під час дії
договору, укладеного між ним та
Київською міською радою, не вчинив
весь спектр дій необхідних для
складення і затвердження проектної
документації, початку та здійснення
будівництва, передбаченого договором
оренди земельної ділянки від 27.01.2005 р.,
що в свою чергу є безпосередньою
підставою для розірвання договору в
даному випадку.

Натомість судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивач під час дії
договору, укладеного між ним та
Київською міською радою, не вчинив
весь спектр дій необхідних для
складення і затвердження проектної
документації, початку та здійснення
будівництва, передбаченого договором
оренди земельної ділянки від 27.01.2005 р.,
що в свою чергу є безпосередньою
підставою для розірвання договору в
даному випадку, таким чином колегія
суддів вважає правомірними дії
відповідача щодо прийняття
оспорюваного рішення.

Крім того судом першої інстанції було
вірно встановлено, що станом на час
розгляду справи рішенням суду у справі
№ 5011-51/7555-2012 від 07.09.2012 р., залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
12.12.2013 р. та постановою Вищого
господарського суду України від 14.05.2013
р., визнано незаконним і скасовано п. 2
Рішення № 236/1111, визнано недійсним
Договір та визнано відсутнім у
позивача право користування спірною
земельною ділянкою.

З огляду на вищенаведене колегія
суддів вважає, що місцевий
господарський суд дійшов ґрунтовного
висновку про недоведеність позивачем
наявності правових підстав для
визнання рішення відповідача 646/8930 від
29.11.2012 р. "Про відміну пункту 2 рішення
Київської міської ради від 27.11.2003 р. №
236/1111 "Про надання і вилучення земельних
ділянок та припинення права
користування землею" недійсним, що
зумовлює правомірну відмову в позові.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до
вимог ст.49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
товариства «Олесь» залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду м. Києва від 05.12.2013 року у справі №
910/14059/13 - без змін.

Матеріали справи № 910/14059/13 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
І.А. Іоннікова

Л.В. Чорна