ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"24" червня 2014 р.
Справа № 921/392/14-г/17

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Марач В.В. розглянувши
справу за позовом Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Тернопільська меблева фабрика"

до відповідача Фізична
особа-підприємець ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором про
співпрацю в сумі 39 087,70 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: представник не з"явився

від відповідача: представник не
з"явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Тернопільська
меблева фабрика" (надалі Позивач)
звернулося в господарський суд
Рівненської області з позовом до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
(надалі Відповідач) в якому просить
стягнути з останньої заборгованість в
сумі 31023.00 грн. за поставлені виставкові
взірці меблів та 8064.70 грн. штрафних
санкцій за несвоєчасну оплату їх
вартості, нарахованих за період
з10.12.2013р. по 15.04.2014 року в розмірі 0.5% за
кожен день прострочення.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що на
основі Договору про співпрацю по
реалізації продукції та
відповідального збереження
виставкових взірців від 16 вересня 2013
року (надалі - "Договір") він передав
відповідачу згідно видаткових
накладних № РН- 0000647 від 11 листопада 2013
року на суму 48170 (сорок вісім тисяч сто
сімдесят) гривень та № PH- 0000725 від 19
грудня 2013 року на суму 66383 (шістдесят
шість тисяч триста вісімдесят три) грн.
виставкові меблі, однак відповідач не в
повній мірі сплатив їх вартість.

23.06.2014 року через відділ канцелярії та
документального забезпечення позивач
подав клопотання про відкладення
розгляду справи в зв"язку з
перебуванням представника на
санаторному лікуванні.

Клопотання позивача не підлягає
задоволення з огляду на наступне.

Статтею 69 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що спір має бути вирішено
господарським судом у строк не більше
двох місяців від дня одержання
позовної заяв. Позовна заява ТзОВ
"Тернопільська меблева фабрика"
одержана господарським судом
Тернопільської області (який в
подальшому передав її за підсудністю
до господарського суду Рівненської
області) 28 квітня 2014 року, про що
свідчить штемпель суду на позовній
заяві (а.с. 2). Таким чином двох місячний
строк вирішення спору закінчується 01
липня 2014 року (з врахуванням святкових
та неробочих днів), тобто через сім днів
після сьогоднішнього засідання, і,
відповідно, даний строк є надто малим
щоби, в разі відкладення розгляду
справи, забезпечити належне
повідомлення сторін про дату розгляду
справи.

Також слід зазначити, що позивач,
заявляючи клопотання про відкладення
розгляду справи, не надав суду належних
доказів в його обгрунтування, а саме
того, що представник перебуває на
санаторному лікуванні.

Крім того ні Господарським
процесуальним кодексом України, ні
Цивільним кодексом України не обмежено
представництво юридичних осіб в
господарському суді певним
представником.

Клопотань про продовження строку
розгляду спору позивач не заявляв.

Відповідач відзиву на позов суду не
надав, явку представника в судове
засідання не забезпечив.

До господарського суду повернулися
ухвала суду від 14 травня 2014 року про
призначення до розгляду справи на
27.05.2014р. та від 27.05.2014р. про призначення
до розгляду справи на 24.06.2014р., які
направлялась на адресу відповідача,
вказану в позовній заяві -м.Рівне, вул.
О.Лятуринської, 3, з відміткою поштового
відділення "за закінченням терміну
зберігання".

Слід зазначити, що відповідно до Витягу
з ЄДР юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с. 67)
місцезнаходженням відповідача є
адреса 33004, м.Рівне, вул. О.Лятуринської,
будинок 3.

До повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому
числі ГПК, не зобов'язує й сторону у
справі, зокрема позивача, з'ясовувати
фактичне місцезнаходження іншої
сторони (сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно із згаданою статтею
93 Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Крім того частиною першою статті 64
Господарського процесуального кодексу
України передбачено, що у разі
ненадання сторонами інформації щодо їх
поштової адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

Таким чином суд вважає, що відповідач
про дату, час і місце розгляду справи
повідомлений належним чином, відтак,
керуючись статтею 75 Господарського
процесуального кодексу України, суд
вважає за можливе розглянути справу за
відсутності відповідача за наявними
у ній матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали, які
подані учасниками судового процесу,
заслухавши пояснення присутніх
представників сторін, давши належну
оцінку доказам, які мають значення для
справи, господарський суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

При цьому господарський суд керувався
наступним.

16 вересня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Тернопільська меблева фабрика» та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2
було укладено Договір про співпрацю по
реалізації продукції та
відповідального зберігання
виставкових взірців. Відповідно до
умов договору ТзОВ « Тернопільська
меблева фабрика» зобов'язалося надати
виставкові взірці меблів по замовленню
відповідача, а відповідач зобов'язався
підготувати торгівельну площу для
встановлення взірців та забезпечити
його якісне зберігання. Відповідно до
п.4 Договору: "Порядок розрахунку за
виставкові взірці меблів наступний:
перші 30% від вартості меблів - при
замовленні виставкових взірців, а
решта суми - рівними частинами протягом
6 (шести) місяців 10 числа поточного
місяця, починаючи з наступного місяця
після отримання виставкових взірців.

Позивач стверджує, що свої зобов'язання
він виконав в повному обсязі, так як
виставкові взірці меблів передані
відповідачу згідно видаткових
накладних № РН- 0000647 від 11 листопада 2013
року на суму 48170 (сорок вісім тисяч сто
сімдесят) гривень та № PH- 0000725 від 19
грудня 2013 року на суму 66383 (шістдесят
шість тисяч триста вісімдесят три)
гривні.

Однак давши оцінку доказам, поданим
позивачем, судом встановлено, що у
видаткових накладних № РН- 0000647 від 11
листопада 2013 року та PH- 0000725 від 19 грудня
2013 року в графі «Одержувач» зазначено
ОСОБА_3, в той час, як відповідачем у
справі, до якого пред'являється позов, є
фізична особа-підприємець ОСОБА_2, і
саме з останньою у позивача виникли
правовідносини на підставі Договору
про співпрацю по реалізації продукції
та відповідального зберігання
виставкових взірців від 16 вересня 2013
року. Крім того у вищезазначених
видаткових накладних чітко не
зазначено хто саме і на підставі яких
документів отримав продукцію від
позивача.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 33 Господарського кодексу
України встановлено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Відповідно до ст.32
цього ж Кодексу доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
грунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Ці
дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами,
висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь в
судовому процесі.

Всупереч наведеному позивач не довів
належними доказами того, що він надавав
відповідачу - ФОП ОСОБА_2 виставкові
взірці меблів, вартість яких просить
стягнути в судовому порядку.

З огляду на вищенаведене, вимоги
позивача є не підтвердженими належними
та допустимими доказами, а відтак є
необгрунтованими, і, відповідно, не
підлягають задоволенню.

На підставі статті 49 Господарського
процесуального кодексу України на
позивача покладаються судові витрати.

Керуючись статями 49,82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити товариству з обмеженою
відповідальністю "Тернопільська
меблева фабрика" в задоволенні позову
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

Повний текст рішення підписано 26
червня 2014 року.

Суддя
Марач В.В.