КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2014 р. Справа№ 919/927/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Остапенка О.М.

Шипка В.В.

за участю секретаря Волошиної З.В.

та представників:

від Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк»: Жванко Л.М. (дов.
від 05.08.2013 № 339/11.5.2);

від Публічного акціонерного
товариства «Перший Україниський
Міжнародний банк»: Шматко В.О. (дов. від
20.06.2012);

від Публічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
банк «Київ»: Сологуб В.Л. (дов. від 11.12.2013
№ 25/135);

від інших кредиторів: не з'явилися;

від боржника: не з'явилися;

від розпорядника майна: не з'явилися;

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний банк "Київ"

на ухвалу господарського суду м.
Севастополя від 21.11.2013

у справі № 919/927/13 (суддя Головко В.О.)

за заявою Публічного акціонерного
товариства "Механізація будівництва"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тонус Плюс"

про визнання банкрутом,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду м.
Севастополя від 21.11.2013 у справі №
919/927/13 грошові вимоги Публічного
акціонерного товариства "Акціонерний
комерційний банк "Київ" (далі - ПАТ "АКБ
"Київ") до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тонус Плюс" (далі -
ТОВ "Тонус Плюс") в сумі 201 577 414,40 грн.
відхилено в повному обсязі. Окремо
внесено до реєстру вимог кредиторів
відомості про майно та майнові права,
яке є предметом застави, а саме: 26
квартир загальною площею 1 714,25 м2, які
споруджуються в житловому
багатоквартирному комплексі з
об'єктами торгівлі і соцкульпобуту за
будівельною адресою: місто
Севастополь, вул. Паркова, будинки № 14-В
(квартири №№ 2, 5, 6, 7, 13, 18, 27, 30, 42, 45, 54, 59,62)
та № 14-Г (квартири №№ 2, 9, 14, 15, 18, 25, 26, 30,
34, 46, 47, 62, 66).

Не погодившись з вказаною ухвалою суду
першої інстанції, ПАТ "АКБ "Київ"
звернулось до Севастопольського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою від 26.12.2013 № 25-03/1320,
в якій просить скасувати ухвалу
господарського суду м. Севастополя від
21.11.2013 у даній справі про відхилення
грошових вимог ПАТ "АКБ "Київ" та
постановити нове рішення, яким: визнати
кредиторські вимоги ПАТ "АКБ "Київ" до
ТОВ "Тонус Плюс" в сумі 100 324 014,01 грн. та 11
451 600 дол. США 25 центів, що згідно
офіційного курсу Національного банку
України станом на 21.08.2013 становить 91 532
640,79 грн., 908 123 Євро 54 центи, що згідно
офіційного курсу Національного банку
України станом на 21.08.2013 становить 9 720
759,60 грн., 1 147,00 грн. судового збору за
подання заяви про визнання
кредиторських вимог, а всього
заборгованість становить 201 578 561,40 грн.,
з яких 7 437 147,00 грн. підлягають
задоволенню в першу чергу.

В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ
"АКБ "Київ" посилається на те, що
оскаржувана ухвала прийнята з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт вважає, що судом першої
інстанції не прийнято до уваги, що
відповідно до Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
майнові вимоги кредиторів до боржника
можуть бути виражені в грошових
одиницях і заявлені до господарського
суду в порядку, встановленому
зазначеним Законом.

Постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від
29.01.2014 ухвалу господарського суду м.
Севастополя від 21.11.2013 в частині
відмови у визнанні грошових вимог ПАТ
"АКБ "Київ" до ТОВ "Тонус Плюс" в сумі 201 577
414,40 грн. скасовано. В цій частині
постановлено нове рішення. Визнано
кредиторські вимоги ПАТ "АКБ "Київ" до
ТОВ "Тонус Плюс" в сумі 100 324 014,01 грн., 11 451
600 дол. США 25 центів, що згідно
офіційного курсу Національного банку
України станом на 21.08.2013 становить 91 720
759,60 грн., 1 147,00 грн. судового збору, а
всього 201 578 516,40 грн., з яких 7 437 147,00 грн.
підлягають задоволенню в першу чергу.

Постановою Вищого господарського суду
України від 15.04.2014 постанову
Севастопольського апеляційного
господарського суду від 29.01.2014 у даній
справі скасовано, справу направлено на
новий апеляційний розгляд до
Севастопольського апеляційного
господарського суду.

У відповідності до абз. 6 ч. 1 ст. 12 Закону
України "Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" справу № 919/927/13 направлено до
Київського апеляційного
господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 23.06.2014 у даній
справі прийнято до провадження вказану
апеляційну скаргу та призначено її
розгляд на 03.07.2014.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду
апеляційної інстанції при новому
розгляді не надходили.

Представник апелянта в судовому
засіданні апеляційної інстанції
апеляційну скаргу підтримав та просив
її задовольнити. Представники ПАТ
«Перший Україниський Міжнародний
банк» та ПАТ «ВТБ Банк» не визнали
апеляційну скаргу і просили
задовольнити частково, включивши до
реєстру вимог кредиторів окремо
кредиторські вимоги банку на суму 7 436
000,00 грн., в решті оскаржувану ухвалу
залишити без змін.

В судове засідання 03.07.2014 інші учасники
провадження у справі не з'явилися. Про
день і час розгляду справи повідомлені
належним чином, відповідно до ст. 64
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України).

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та
ст. 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу надіслано за належною
адресою повідомленою суду стороною, і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом належним чином.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Оскільки
явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 102 ГПК
України апеляційна скарга на ухвалу
місцевого господарського суду
розглядається протягом п'ятнадцяти
днів з дня постановлення ухвали про
прийняття апеляційної скарги до
провадження.

Судова колегія обговоривши на місці
вказані обставини, вважає за можливе
розглянути апеляційну скаргу за
відсутності тих учасників провадження
у даній справі, які не з'явилися у
судове засідання, за наявними у справі
матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
(далі - ГПК України), в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд вважає, що скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
наступне.

Конституцією України кожному
гарантується право на судовий захист,
апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює
серед основних засад судочинства,
зокрема, забезпечення апеляційного та
касаційного оскарження рішення суду,
крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма
конкретизована законодавцем в ст. 14
Закону України "Про судоустрій і статус
суддів", згідно з якою учасники
судового процесу та інші особи у
випадках і порядку, встановлених
процесуальним законом, мають право на
апеляційне та касаційне оскарження
судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права
на апеляційне та касаційне оскарження
судового рішення названим Законом
ставиться в залежність від положень
процесуального закону.

Таким чином, ГПК України повинен
містити імперативні норми про те, в
яких випадках особа має право
оскаржити рішення суду в апеляційному
чи касаційному порядку.

Згідно з ч. 6 ст. 106 ГПК України
апеляційні скарги на ухвали місцевого
господарського суду можуть подавати
сторони та інші учасники судового
процесу, зазначені у цьому Кодексі та
Законі про банкрутство.

В даному випадку, відповідно до
приписів розділу Х "Прикінцеві та
перехідні положення" Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(далі по тексту - Закон), застосовуються
норми Закону в редакції, що діяла з
19.01.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону
провадження у справах про банкрутство
регулюється Законом, ГПК України,
іншими законодавчими актами України.

Частиною 2 статті 4-1 ГПК України
встановлено, що господарські суди
розглядають справи про банкрутство у
порядку провадження, передбаченому цим
Кодексом, з урахуванням особливостей,
встановлених Законом.

Згідно статей 4, 43 ГПК України судове
рішення є законним та обґрунтованим
лише у випадку всебічного повного та
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності у відповідності з нормами
матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою господарського суду м.
Севастополя від 22.08.2013 за заявою ПАТ
„Механізація будівництва" порушено
провадження у справі про банкрутство
ТОВ „Тонус Плюс" у порядку,
передбаченому Законом України „Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" в
редакції, що діє з 19.01.2013; визнано вимоги
ПАТ „Механізація будівництва" в
розмірі 3 417 897,66 грн; введено процедуру
розпорядження майном боржника;
зобов'язано ініціюючого кредитора
здійснити офіційне оприлюднення
оголошення про порушення справи про
банкрутство в офіційних друкованих
органах (газетах „Голос України" або
„Урядовий кур'єр").

11.09.2013 у газеті „Урядовий кур'єр" № 164
опубліковане оголошення про порушення
провадження у справі про банкрутство
ТОВ „Тонус Плюс".

10.10.2013 (згідно з поштовим штемпелем на
конверті), тобто у встановлений законом
строк, ПАТ „АКБ „Київ" подало до суду
заяву з грошовими вимогами до боржника
- ТОВ „Тонус Плюс" у розмірі
201 577 414,40 грн.

Місцевий господарський суд, відхилив
грошові вимоги ПАТ "АКБ "КИЇВ",
зазначивши, що Банк як
іпотекодержатель за іпотечним
договором від 02.03.2010 не є кредитором ТОВ
"Тонус Плюс" у розумінні ст. 1 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", а тому його
вимоги у розмірі 201 577 414,40 грн. не
підлягають визнанню судом та включенню
до реєстру вимог кредиторів.

Водночас, згідно зі ст. 23 Закону
відомості про майно, майнові права, які
є предметом застави, внесено до реєстру
вимог кредиторів.

Однак, з даним судовим рішенням саме у
вказаній вище частині апелянт не
погодився.

Як зазначалося вище, постановою
Севастопольського апеляційного
господарського суду від 29.01.2014 ухвалу
господарського суду м. Севастополя від
21.11.2013 в частині відмови у визнанні
грошових вимог ПАТ "АКБ "Київ" до ТОВ
"Тонус Плюс" в сумі 201 577 414,40 грн.
скасовано. В цій частині постановлено
нове рішення. Визнано кредиторські
вимоги ПАТ "АКБ "Київ" до ТОВ "Тонус Плюс"
в сумі 100 324 014,01 грн., 11 451 600 дол. 25 центи,
що згідно офіційного курсу
Національного банку України станом на
21.08.2013 становить 91 720 759,60 грн., 1 147,00 грн.
судового збору, а всього 201 578 516,40 грн., з
яких 7 437 147,00 грн. підлягають
задоволенню в першу чергу.

Постановою Вищого господарського суду
України від 15.04.2014 постанову
Севастопольського апеляційного
господарського суду від 29.01.2014 у даній
справі скасовано, справу направлено на
новий апеляційний розгляд.

Вищий господарський суд України,
скасував постанову Севастопольського
апеляційного господарського суду від
29.01.2014 у даній справі, вказавши, що суд
апеляційної інстанції, правильно
зазначивши про можливість
заставодержателя задовольнити свої
вимоги у разі порушення щодо майнового
поручителя справи про банкрутство
шляхом заявлення до такого боржника
грошових вимог у встановленому
порядку, не врахував відповідні норми
Закону. Разом з тим, направивши на новий
апеляційний розгляд справу, суд
касаційної інстанції зазначив, що при
новому апеляційному розгляді грошових
вимог ПАТ "АКБ "Київ" апеляційному суду
необхідно врахувати викладене у
постанові Вищого господарського суду
України, належним чином дослідити
заяву кредитора, встановити правову
природу вимог кредитора на заявлену
суму та, прийнявши до уваги положення
ст.ст. 23, 25, 45 Закону, визначити порядок
включення до реєстру вимог кредиторів
його грошових вимог, з врахуванням тих,
що забезпечені заставним майном
боржника.

Судова колегія дослідивши матеріали
справи та врахувавши обов'язковість
вказівок Вищого господарського суду
України, у відповідності до ст. 111-12 ГПК
України, встановила, що з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
договором про надання кредиту у
вигляді невідновлювальної кредитної
лінії № 03/08 від 14.01.2008 та кредитним
договором №10/2008 від 27.06.2008, укладеними
між ПАТ "АКБ "Київ" та ТОВ "Флоріда
інжиніринг", ТОВ "Тонус Плюс" передало в
іпотеку банку згідно іпотечного
договору, зареєстрованого за
реєстровим номером 827 від 02.03.2010,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Северіною О.С., майнові
права на 26 квартир загальною площею
1714,25 кв. м., які споруджуються в
житловому багатоквартирному комплексі
з об'єктами торгівлі і соцкультпобуту
за будівельною адресою: місто
Севастополь, вулиця Паркова, будинки
№14-В та №14-Г.

Вартість предмету іпотеки за згодою
сторін становить 7 436 000,00 грн.

В п. 1.3 Договору іпотеки закріплені
зміст та розмір основного зобов'язання,
строк і порядок його виконання, а саме:

П. 1.3.1 повернення кредиту в сумі 52 985 000,00
грн. та 3 600 000,00 дол. США, з порядком
погашення та в строки, що встановлені
договором, яким обумовлене Основне
зобов'язання - 1, але в будь-якому
випадку не пізніше ніж 31.10.2014 року, а
також дострокового погашення у
випадках, передбачених договором, яким
обумовлене Основне зобов'язання - 1.

П. 1.3.2 повернення кредиту в сумі 3 560 000, 00
дол. США, 5 100 000,00 грн. та 600 000,00 Євро, з
порядком погашення та в строки, що
встановлені договором, яким обумовлене
Основне зобов'язання - 2, але в
будь-якому випадку не пізніше ніж
31.10.2014, а також дострокового погашення у
випадках, передбачених договором, яким
обумовлене Основне зобов'язання - 1.

П. 1.3.3 сплата процентів за користування
кредитом у розмірі 20 процентів річних у
гривні та 12 процентів річних в доларах
США та 10 процентів річних в Євро, що
визначені в договорі, яким обумовлене
Основне зобов'язання, а також
додатковими угодами про внесення змін
(доповнень) до договору, яким
обумовлене Основне зобов'язання,
згідно з якими буде змінюватись розмір
процентної ставки у розмірі, в строки
та в порядку, що визначені договором,
яким обумовлене Основне зобов'язання.

П. 1.3.4 сплати можливих штрафних санкцій
у розмірі, в строки та в порядку, що
визначені договором, яким обумовлене
Основне зобов'язання.

Відповідно до пункту 2.4.9 договору, у
разі, якщо сума, одержана від
реалізації Предметів іпотеки, не
покриває всіх вимог іпотекодержателя,
забезпечених іпотекою,
іпотекодержатель має право отримати
решту суми з іншого майна іпотекодавця
у порядку, встановленому законом.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про
іпотеку" іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким, іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Майновий поручитель - особа, яка
передає в іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання зобов'язання
іншої особи-боржника.

Майновий поручитель, виходячи з вимог
ст. 583 ЦК України, є суб'єктом такого
виду забезпечення виконання основного
зобов'язання, як застава.

ПАТ „АКБ „Київ" подало до суду першої
інстанції заяву з грошовими вимогами
до боржника - ТОВ „Тонус Плюс" в сумі 100
324 014,01 грн. та 11 451 600дол. США 25 центів, що
згідно офіційного курсу Національного
банку України станом на 21.08.2013
становить 91 532 640,79 грн., 908 123 Євро 54
центи, що згідно офіційного курсу
Національного банку України станом на
21.08.2013 становить 9 720 759,60 грн., 1 147,00 грн.
судового збору за подання заяви про
визнання кредиторських вимог, а всього
заборгованість становить 201 578 561,40 грн.,
з яких 7 437 147,00 грн. підлягають
задоволенню в першу чергу.

Таким чином, боржник - майновий
поручитель за договором іпотеки
(застави) несе відповідальність перед
заставодержателем (Банком) за
невиконання боржником основного
зобов'язання як солідарний боржник, а
заставодержатель має право вимагати
виконання основного зобов'язання як
від боржника і його майнового
поручителя разом, так і від будь-кого з
них окремо (статті 553, 554 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону конкурсні
кредитори за вимогами, які виникли до
дня порушення провадження у справі про
банкрутство, зобов'язані подати до
господарського суду письмові заяви з
вимогами до боржника, а також
документи, що їх підтверджують,
протягом тридцяти днів від дня
офіційного оприлюднення оголошення
про порушення провадження у справі про
банкрутство.

Частиною 2 даної статті визначено, що
кредитор, за заявою якого порушено
провадження у справі, має право заявити
додаткові грошові вимоги до боржника у
межах строку, встановленого частиною
першою цієї статті. Забезпечені
кредитори зобов'язані подати заяву з
грошовими вимогами до боржника під час
провадження у справі про банкрутство
лише в частині вимог, що є
незабезпеченими, або за умови відмови
від забезпечення.

Майнові вимоги кредиторів до боржника
мають бути виражені в грошових
одиницях і заявлені до господарського
суду в порядку, встановленому цією
статтею.

Аналіз статей 541, 543, 575, 583 Цивільного
кодексу України, положень Закону дає
підстави для висновку, що забезпечені
іпотекою вимоги банку є грошовими, що, у
свою чергу, узгоджується з правовим
висновком, викладеним у постанові
Верховного Суду України від 03.06.2014 у
справі №25/5005/6641/2012, який в силу ст. 82 ГПК
України є обов'язковим для врахування
при розгляді даної справи. Так, суд
першої інстанції неправомірно
відхилив кредиторські вимоги банку,
забезпечені іпотекою.

Тобто, заставодержатель може
задовольнити свої вимоги за рахунок
майнового поручителя шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки, а у разі
порушення щодо майнового поручителя
справи про банкрутство - шляхом
заявлення до такого боржника грошових
вимог у встановленому порядку.

Отже, висновок суду першої інстанції
про відсутність підстав для
задоволення заяви ПАТ „АКБ „Київ" про
визнання частини грошових вимог до
боржника та включення їх до реєстру
вимог кредиторів, які виникли
внаслідок заборгованості з кредитним
договором, забезпечених іпотекою та
заставою, є помилковим.

Як вже зазначалось, за домовленістю
сторін на дату укладення іпотечного
договору заставна вартість предмета
іпотеки складає 7 436 000,00 грн.

Таким чином, сукупна вартість
переданого ТОВ „Тонус Плюс" у іпотеку
ПАТ „АКБ „Київ" майна, визначена
сторонами правочину за взаємною
згодою, становить 7 436 000,00 грн.

Саме цією вартістю майна, тобто
визначеною за згодою кредитора та
боржника, слід керуватися при
встановленні межі взятих боржником у
справі на себе зобов'язань перед банком
(іпотекодержатель) та розміру грошових
вимог кредитора, які є забезпечені
заставою.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що майновий
поручитель несе відповідальність
перед іпотекодержателем за
невиконання боржником основного
зобов'язання виключно в межах вартості
предмета іпотеки.

Майновий поручитель та основний
боржник, зобов'язання якого перед
кредитором забезпечені іпотекою майна,
що належить на праві власності
майновому поручителю, відповідають
перед кредитором солідарно.

За таких обставин іпотекодержатель як
кредитор має право вимагати виконання
основного зобов'язання як від боржника
і його майнового поручителя разом, так
і від будь-кого з них окремо, а у разі
пред'явлення таких вимог до майнового
поручителя останній відповідає в межах
узятих на себе зобов'язань перед
іпотекодержателем.

При цьому норми Закону не обмежують
право Банку звернутися з грошовими
вимогами до майнового поручителя, якщо
основний боржник не сплатив борг, що
мав врахувати суд першої інстанції в
оскаржуваній ухвалі.

Вищий господарський суд України у
вказаній постанові від 15.04.2014 у даній
справі зазначив, що грошові вимоги
кредитора до боржника, як майнового
поручителя, у разі їх обґрунтованості,
підлягають включенню до реєстру вимог
кредиторів окремо як такі, що
забезпечені заставою майна боржника,
оскільки відповідальність боржника за
цим зобов'язанням обмежується виключно
вартістю предмета застави.

Враховуючи вищезазначене, судова
колегія вважає, що загальна сума
кредиторських вимог ПАТ „АКБ „Київ",
яка забезпечена іпотекою,
обраховується, виходячи з сукупної
вартості заставного майна, що
визначена у вказаному договорі
іпотеки, та становить 7 436 000,00 грн., а
тому грошові вимоги ПАТ „АКБ „Київ" до
ТОВ „Тонус Плюс" визнаються в розмірі -
7 436 000,00 грн., а решта кредиторських
вимог банку не визнається судом
апеляційної інстанції, оскільки ТОВ
„Тонус Плюс", виступивши майновим
поручителем перед ПАТ „АКБ „Київ",
поручився конкретним майном у
конкретній сумі (вартості), яку було
визначено сторонами у договорі
іпотеки.

У попередньому засіданні
господарський суд розглядає всі вимоги
кредиторів, у тому числі щодо яких були
заперечення боржника і які не були
внесені розпорядником майна до реєстру
вимог кредиторів, а також ті, що визнані
боржником та внесені розпорядником
майна до реєстру вимог кредиторів, і
вирішує питання про його затвердження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 23 Закону до
суду звернулись кредитори із заявами
про визнання грошових вимог до
боржника, вимоги яких були розглянуті
керівником боржника та розпорядником
майна.

В ч. 8 ст. 23 Закону закріплено, що
розпорядник майна зобов'язаний окремо
внести до реєстру вимоги кредиторів,
які забезпечені заставою майна
боржника, згідно з їхніми заявами, а за
відсутності - згідно з даними обліку
боржника, а також внести окремо до
реєстру відомості про майно боржника,
яке є предметом застави згідно з
державним реєстром застав.

Погашення вимог забезпечених
кредиторів за рахунок майна банкрута,
що є предметом забезпечення,
здійснюється в позачерговому порядку
(ч. 9 ст. 45 Закону). Тобто, погашення
визнаних судом кредиторських вимог
банку в даному випадку має
здійснюватись в позачерговому порядку.

У відповідності до ст.ст. 32-34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд першої інстанції в оскаржуваній
ухвалі вірно зазначив, що згідно з абз. 2
ч. 8 ст. 23 Закону розпорядник майна
зобов'язаний окремо внести до реєстру
вимоги кредиторів, відомості про майно,
яке є предметом застави. На підставі
вказаного суд вірно ухвалив окремо
внести до реєстру вимог кредиторів
відомості про майно, майнові права на
яке є предмет застави.

За таких обставин, судова колегія,
встановивши правову природу вимог
кредитора на заявлену суму та
прийнявши до уваги положення ст.ст. 23, 25,
45 Закону, вважає, що апеляційна скарга
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний банк "Київ"
від 26.12.2013 № 25-03/1320 на ухвалу
господарського суду м. Севастополя від
21.11.2013 у справі № 919/927/13 підлягає
частковому задоволенню, оскаржувана
ухвала суду першої інстанції -
скасуванню в частині: відхилення
грошових вимог Публічного
акціонерного товариства "Акціонерний
комерційний банк "Київ" до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Тонус
Плюс" в сумі 7 436 000,00 грн. та 1 147,00 грн. -
судового збору.

В цій частині судовою колегією,
відповідно до ст. 103 ГПК України,
приймається нове рішення, за яким слід:
„Визнати ПАТ „АКБ „Київ" кредитором
ТОВ „Тонус Плюс" в розмірі 7 436 000,00 грн.,
які підлягають включенню окремо до
реєстру вимог кредиторів, як
забезпечені. Визнати кредиторські
вимоги ПАТ „АКБ „Київ" до ТОВ „Тонус
Плюс" у розмірі 1 147,00 грн. (витрати із
сплати судового збору за подання заяви
з кредиторськими вимогами), які
підлягають задоволенню в першу чергу
задоволення вимог кредиторів». Судова
колегія вважає, що відсутні підстави
для скасування чи зміни оскаржуваної
ухвали в іншій частині, а тому в решті
оскаржувану ухвалу слід залишити без
змін (враховуючи вищезазначене
мотивування відхилення решти
кредиторських вимог).

Із врахуванням вищевикладеного реєстр
вимог кредиторів боржника у даній
справі слід привести у відповідність
до даної постанови.

У відповідності до абз. 5 ч. 1 ст. 12 Закону
України "Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" дану справу № 919/927/13 слід
направити до господарського суду
м. Києва для подальшого розгляду.

На підставі викладеного, керуючись
Законом України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", статями 4-1, 33,
34, 43, 99, 101- 106 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Акціонерний
комерційний банк "Київ" від 26.12.2013 №
25-03/1320 на ухвалу господарського суду м.
Севастополя від 21.11.2013 у справі
№ 919/927/13 задовольнити частково.

2. Ухвалу господарського суду м.
Севастополя від 21.11.2013 у справі
№ 919/927/13 скасувати в частині
відмови у визнанні грошових вимог
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний банк "Київ" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Тонус Плюс" в сумі
7 437 147,00 грн.

3. Прийняти в цій частині нове судове
рішення, яким:

„Визнати ПАТ „АКБ „Київ" кредитором
ТОВ „Тонус Плюс" в розмірі 7 436 000,00 грн.,
які підлягають включенню окремо до
реєстру вимог кредиторів, як
забезпечені. Визнати кредиторські
вимоги ПАТ „АКБ „Київ" до ТОВ „Тонус
Плюс" у розмірі 1 147,00 грн. (витрати із
сплати судового збору за подання заяви
з кредиторськими вимогами), які
підлягають задоволенню в першу чергу".

4. В іншій частині ухвалу
господарського суду м. Севастополя від
21.11.2013 у справі № 919/927/13 залишити без
змін.

5. Матеріали справи № 919/927/13 направити
до господарського суду м. Києва
для подальшого розгляду.

Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови підписаний
04.08.2014.

Головуючий суддя
М.Л. Доманська

Судді
О.М. Остапенко

В.В. Шипко