ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2014 р.
Справа № 922/646/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя
Барбашова С.В., суддя Плужник О.В.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників:

позивача - Любич В.О., довіреність б/н
від 03.02.2014 р.

відповідача - Соколенко О.В.,
довіреність № 23 від 07.03.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "ФКМ-4", м.
Харків (вх. №1176 Х/3)

на рішення господарського суду
Харківської області від 17.04.2014 року по
справі № 922/646/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Стальконструкція", м.
Харків

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ФКМ-4", м. Харків

про стягнення 89380,39 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивач звернувся до
господарського суду з позовом про
стягнення з відповідача суми основної
заборгованості у розмірі 83840,06 грн. та
5540,33 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 17.04.2014 року
(суддя Аріт К.В.) в задоволенні
клопотання відповідача про надання
відстрочки виконання рішення строком
на 3 місяця відмовлено. Позов
задоволено частково. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ФКМ-4" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Стальконструкція»
83840,06 грн. основної заборгованості, 5533,44
грн. суми 3% річних та 1826,86 грн. судового
збору. В частині позову щодо стягнення
6,89 грн. суми 3% річних відмовлено.

Відповідач з рішення
господарського суду не погодився,
надіслав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду Харківської
області по справі № 922/646/14 від 17.04.2014
року та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову ТОВ
"Стальконструкція" відмовити,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, в
апеляційній скарзі відповідач не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність підстав для
нарахування позивачем 3% річних з
урахуванням приписів, встановлених ст.
692 Цивільного кодексу України, якою
встановлено зобов'язання покупця
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів. При цьому скаржник вважає,
що нарахування суми 3% річних повинно
бути здійснено з урахуванням приписів
ст. 530 ЦК України, тобто у семиденний
строк від дня пред'явлення вимоги
позивачем, а саме, з 03.12.2013, тобто з
моменту отримання вимоги позивача. До
того ж, скаржник вважає, що видаткова
накладна №РН-000077 від 13.12.2011 на яку
посилається позивач як на підставу
своїх вимог про стягнення суми боргу,
не відповідає вимогам, передбаченим ст.
9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» що ставляться до первинних
документів, оскільки вказана видаткова
накладна підписана невстановленою
особою.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
з наведеними скаржником доводами не
погоджується, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення,
оскаржуване рішення - без змін.

Перевіривши повноту встановлення
господарським судом обставин справи та
докази по справі на їх підтвердження,
їх юридичну оцінку та доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
заслухавши уповноважених
представників сторін, колегія суддів
приходить до висновку про залишення
апеляційної скарги без задоволення, а
оскаржуваного рішення без змін,
виходячи з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи,
звертаючись до господарського суду,
позивач послався на те, що відповідно
до умов усної домовленості, позивач
здійснив поставку товару відповідачу
на загальну суму 83840,06 гривень. Судом
першої інстанції встановлено, що
позивач належним чином виконав взяті
на себе за умовами усної домовленості
сторін зобов'язання та поставив
відповідачу товар, про що свідчить
належним чином складена та підписана
представниками сторін видаткова
накладна №РН-000077 від 13 грудня 2011 року
(а.с.12), довіреність на отримання
товарно-матеріальних цінностей (а.с.13),
рахунок-фактура №СФ-0000147 від 13 грудня
2011 року (а.с.20) та податкова накладна №10
від 13 грудня 2011 року (а.с.21), копії яких
містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 222 ГК України учасники
господарських відносин, що порушили
майнові права або законні інтереси
інших суб'єктів, зобов'язані поновити
їх, не чекаючи пред'явлення їм
претензії чи звернення до суду. У разі
необхідності відшкодування збитків
або застосування інших санкцій суб'єкт
господарювання чи інша юридична особа -
учасник господарських відносин, чиї
права або законні інтереси порушено, з
метою безпосереднього врегулювання
спору з порушником цих прав або
інтересів має право звернутися до
нього з письмовою претензією.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач, в порядку досудового
врегулювання спору, звернувся до
відповідача з вимогою №563 від 27.11.2013
про необхідність погашення
заборгованості, яка була залишена
відповідачем без відповіді.

Невиконання відповідачем своїх
зобов'язань щодо сплати в повному
обсязі коштів за отриманий відповідно
до умов усної домовленості сторін
товар, стало підставою звернення
позивача до господарського суду з
позовом про стягнення суми боргу в
розмірі 83840,06 грн. та нарахування 3%
річних в сумі 5540,33 грн. за неналежне
виконання відповідачем умов по оплаті
поставленого позивачем товару.

Відповідач проти існування боргу в
розмірі 83840,15 грн. не заперечував,
доказів сплати суми боргу суду не
надав.

За таких обставин, у відповідності з
вимогами ст. 526 Цивільного кодексу
України та ст. 193 Господарського
кодексу України, враховуючи, що
матеріалами справи, а саме, видатковою
накладною №РН-000077 від 13.12.2011,
довіреністю на отримання
товарно-матеріальних цінностей,
рахунком-фактурою №СФ-0000147 від 13.12.2011
року та податковою накладною №10 від
13.12.2011 підтверджується факт поставки
позивачем товару та його отримання
відповідачем, останній не надав
доказів належного виконання взятих на
себе зобов'язань щодо повної оплати
поставленого товару або обґрунтованих
заперечень проти позовних вимог, суд
першої інстанції дійшов висновку про
задоволення позовних вимог щодо
стягнення з відповідача
заборгованості у розмірі 83840,06 грн. за
отриманий ним товар.

В апеляційній скарзі відповідач
проти існування суми боргу не
заперечує, проте, вважає, що видаткова
накладна №РН-000077 від 13.12.2011 на суму 83840,06
грн. не відповідає ознакам первинного
документу, встановленим ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
оскільки підписана невстановленою
особою. До того ж, відповідач,
посилаючись на приписи ч. 2 ст. 530 ЦК
України вважає, що строк виконання
обов'язку з оплати отриманого товару
виникає у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, а тому розрахунок
3% річних повинно бути здійснено з
03.12.2013, тобто з моменту одержання вимоги
відповідачем.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам, колегія суддів зазначає
наступне.

Дії сторін (передача продавцем товару
покупцю за видатковими накладними,
прийняття товару покупцем) свідчать
про виникнення між ними правовідносин.

Так, за своєю суттю між сторонами
склалися відносини з позадоговірної
поставки товару.

Статтею 265 Господарського кодексу
України передбачено, що одна сторона -
постачальник зобов'язується передати у
зумовлені строки другій стороні -
покупцеві товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму,
що кореспондується з положеннями ст. 712
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України, до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом, або не
випливає з характеру відносин сторін.

Здійснив аналіз наявних матеріалів
справи, колегія суддів встановила, що в
рамках укладеного сторонами за усною
домовленістю договору, позивачем було
поставлено, а відповідачем отримано
товар на загальну суму 83840,06 грн., що
підтверджується належним чином
складеними та підписаними сторонами
документами, а саме, видатковою
накладною №РН-000077 від 13.12.2011,
довіреністю на отримання
товарно-матеріальних цінностей,
рахунком-фактурою №СФ-0000147 від 13.12.2011
року та податковою накладною №10 від
13.12.2011, копії яких містяться в
матеріалах справи.

Положеннями ст.ст. 32, 34, 36 ГПК України
унормовано, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Письмовими доказами є
документи i матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Позивачем на підтвердження фактичного
здійснення поставки товару надано до
матеріалів справи видаткову накладну
№ РН-000077 від 13.12.2011 на суму 83840,06 грн.
Відповідач проти наявності боргу не
заперчує, проте в апеляційній скарзі
зауважує на тому, що вказана видаткова
накладна підписана невстановленою
особою.

Так, Наказом Міністерства фінансів
України від 24.05.1995 р. № 88,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 05.06.1995 року № 168/70,
затверджено Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, яким
встановлено порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності, установ та
організацій, основна діяльність яких
фінансується за рахунок коштів
бюджету.

Розділом вказаного Положення
визначено поняття первинного
документу та пунктом 2.4 визначені
обов'язкові реквізити первинного
документу, аналогічні тим, що
передбачені у статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Пунктом 2.5 Положення встановлено, що
документ має бути підписаний особисто.

Разом з цим, у статті 9 вказаного Закону
міститься визначення поняття
первинний документ та встановлені
обов'язкові реквізити, як-то: назва
документа (форма); дата і місце
складання; назва підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції; посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Здійснивши аналіз видаткової
накладної № РН-000077 від 13.12.2011 на суму
83840,06 грн. колегія суддів констатує, що
вона повністю відповідають вимогам ст.
9 Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", оскільки містить обов'язкові
реквізити первинних документів,
зокрема: назву документа; дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції;
особистий підпис та прізвище, що дають
змогу ідентифікувати особу, яка брала
участь у здійсненні господарської
операції.

Колегія суддів визнає, що зміст
видаткової накладної № РН-000077 від
13.12.2011 дає змогу ідентифікувати особу,
яка брала участь у здійсненні
господарської операції та отримала
товар за даною накладною.

Так, за накладною № РН-000077 від 13.12.2011
товар був отриманий директором
відповідача Плахотниковим Валерієм
Григоровичем за довіреністю №121/1 від
13.12.2011, яка знаходиться в матеріалах
справи.

Відповідно до пункту 11 Інструкції про
порядок приймання продукції
вирбничо-технічного призначення і
товарі народного споживання по
кількості ( П-6), приймання товарів мають
право здійснювати робітники
отримувача ( покупця), уповноважені на
то керівництвом
підприємства-отримувача, і ці
працівники повинні відноситись до
категорії матеріально-відповідальних
осіб.

Відпуск товарно - матеріальних
цінностей покупцям або передача їх
безоплатно здійснюється
підприємствами тільки на підставі
доручень отримувачей (покупців).
Доручення на отримання цінностей є
первинним документом, у якому
зафіксовано рішення керівника
підприємства про уповноваження
конкретну особу отримати для
підприємства по переліку та у
відповідній кількості товарно -
матеріальні цінності. Без доручення не
може бути виписаний або підписаний
інший первинний документ - накладна,
яка є дозволом для здійснення
господарської операції по видачі
цінностей і яка відповідно до ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» є підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій.

В даному випадку надана позивачем
довіреність, яка є первинним
документом бухгалтерського обліку,
містить печатку підприємства
відповідача та відповідає вимогам
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", засвідчує факт отримання
уповноваженою особою відповідача
товару за видатковою накладною №
РН-000077 від 13.12.2011 на суму 83840,06 грн. У
зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що
твердження відповідача про те, що
видаткова накладна № РН-000077 від 13.12.2011
на суму 83840,06 грн. підписана
невстановленою особою, спростовується
матеріалами справи та не може бути
прийнята до уваги.

В якості додаткового доказу колегія
суддів також приймає до уваги надану
позивачем копію податкової накладної
№10 від 13.12.2011, яка в силу податкового
законодавства є обов'язковою при
передачі товару та внесення цих
відомостей в реєстр виданих та
отриманих накладних. Так, згідно ст. 201
Податкового кодексу України, при
здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну
після реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Як зазначено Вищим господарським судом
України в інформаційному листі від
17.07.2012 р. за № 01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді окремих норм
матеріального права», підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним документом у розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» і яка відповідає вимогам,
зокрема, статті 9 названого Закону і
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Крім того, наявність чи відсутність
будь-яких зобов'язань сторін
підтверджується первинними
документами -договором, накладними,
рахунками, тощо.

Так, позивачем на підтвердження своїх
вимог було надано копію
рахунку-фактури №СФ-0000147 від 13.12.2011,
номер якого міститься в довіреності на
отримання товару уповноваженим
представником відповідача.

Таким чином, з'ясувавши всі обставини
справи, дослідивши наявні у справі
матеріали, а також додатково надані
сторонами докази, колегія суддів
дійшла висновку, що факт поставки
відповідачу товару за умовами усної
домовленості сторін на суму 83840,06 грн. є
доведеним, відповідачем належними
доказами не спростований.

За таких обставин, у відповідності з
вимогами ст. 526 Цивільного кодексу
України та ст. 193 Господарського
кодексу України, враховуючи, що
матеріалами справи підтверджується
факт поставки позивачем товару, а також
враховуючи, що відповідач доказів
належного виконання взятих на себе
зобов'язань щодо повної оплати
поставленого товару або обґрунтованих
заперечень проти позовних вимог
позивача не надав, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку про задоволення
позову ТОВ «Стальконструкція» про
стягнення з ТОВ «ФКМ-4» заборгованості
у розмірі 83840,06 грн.

Щодо заявленої вимоги позивача про
стягнення з відповідача 5533,44 гривень
суми 3% річних, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
у встановлений строк (термін), а якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Позивачем надані до господарського
суду докази звернення до відповідача з
вимогою №563 від 27.11.2013 про оплату суми
боргу за поставлений товар. Докази
отримання зазначеної вимоги містяться
в матеріалах справи, а саме: копія
фіскального чеку, опису вкладень та
повідомлення про вручення - а.с. 14-15.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України закріплено
обов'язок покупця оплатити товар після
його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Враховуючи, що позивачем належним
чином підтверджено факт поставки
товару відповідачу, а за умовами усної
домовленості строк (термін) виконання
відповідачем зобов'язання по оплаті
отриманого товару не встановлений,
колегія суддів вважає, що строк оплати
товару має визначатися відповідно до
приписів ч.1 ст. 692 ЦК України.

Як зазначено Вищим господарським судом
України в інформаційному листі від
17.07.2012 р. за № 01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді окремих норм
матеріального права», підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним документом у розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» і яка відповідає вимогам,
зокрема, статті 9 названого Закону і
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Таким чином, загальні положення
частини другої статті 530 ЦК України не
можуть бути застосовані до спірних
правовідносин сторін, оскільки термін
виконання зобов'язання, що випливає з
правовідносин поставки
(купівлі-продажу), чітко встановлений
зазначеною спеціальною нормою права -
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього.
Оскільки факт поставки товару
відповідачу є доведеним та
підтвердженим належними доказами,
наявність у відповідача зобов'язання
щодо проведення платежів за отриманий
товар випливає безпосередньо зі змісту
ч. 1 ст. 692 ЦК України, а не ставиться в
залежність від звернення до нього з
окремою вимогою в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК
України, тому у відповідача в
будь-якому випадку виникло
зобов'язання по оплаті отриманого
товару.

Зазначене спростовує доводи скаржника
про те, що нарахування позивачем 3%
річних повинно бути здійснено з 03.12.2013,
тобто з моменту одержання відповідачем
вимоги про необхідність погашення
боргу за поставлений товар.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи, що факт прострочення
грошового зобов'язання відповідачем є
доведеним, колегія суддів вважає про
наявність у позивача правових підстав
вимагати стягнення з відповідача 3%
річних на підставі ст. 625 Цивільного
кодексу України, у зв'язку з чим вважає
правомірним висновок суду першої
інстанції про стягнення з відповідача
3% річних в розмірі 5533,44 грн. До того ж,
обґрунтованого контррозрахунку суми 3%
річних відповідачем до суду ані першої,
ані апеляційної інстанції не надано.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

За таких обставин, відповідач ані під
час вирішення спору у господарському
суді Харківської області, ані під час
розгляду його апеляційної скарги не
надав жодного документального доказу
обґрунтованості та правомірності
висловлених у своїй апеляційній скарзі
тверджень. Тому, вказані вимоги
скаржника, що зазначені ним в
апеляційній скарзі, не підлягають
задоволенню, а наведені на їх
підтвердження доводи не можуть бути
прийнятими до уваги колегією суддів в
якості підстав для зміни або
скасування прийнятого у даній справі
рішення господарського суду
Харківської області від 17.04.2014 року по
справі № 922/646/14.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 32-34, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтею 105, 110 Господарсько
процесуального кодексу України судова
колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "ФКМ-4", м.
Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 17.04.2014 року по
справі № 922/646/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 05 червня 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Плужник О.В.