КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2014 р. Справа№ 911/3587/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Станіка С.Р.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання Вага
В.В.

за участю представників:

прокурор: Безрук А.С.

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Жихарева О.В.;

від третьої особи 1: не з'явився;

від третьої особи 2: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Заступника прокурора Київської
області на рішення Господарського суду
Київської області від 04.12.2013р. у справі
911/3587/13 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Заступника прокурора
Київської області,

до: 1) Козинської селищної ради
Обухівського району Київської області,

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Берег",

треті особи: 1) Управління
Держземагенства у Обухівському районі
Київської області,

2) Дніпровське басейнове управління
водних ресурсів,

про скасування рішення та визнання
недійсним державного акту

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до господарського
суду Київської області з позовом до
Відповідачів про скасування рішення
Відповідача 1 від 20.08.99р. №35 та визнання
недійсним державного акту на право
постійного користування Відповідачем 2
земельною ділянкою серія І-КВ №003188.

Свої позовні вимоги Прокурор
обґрунтував наступними підставами:
Відповідач 1 неправомірно спірним
рішенням вилучив у Третьої особи 2 та
передав Відповідачу 2 спірну земельну
ділянку водного фонду, оскільки згідно
з нормами Земельного кодексу України
землі водного фонду можуть надаватись
районною радою лише у тимчасове
користування для сінокосіння та
риборозведення; Відповідач 1
неправомірно передав спірним рішення
земельну ділянку Відповідачу 2 на
підставі технічної документації без
розроблення проекту відведення.

Рішенням господарського суду
Київської області від 04.12.13р.
відмовлено Прокурору у задоволенні
позову.

Рішення суду мотивоване тим, що за
наявності у власності Відповідача 2
нерухомого майна, яке перебуває на
спірній земельній ділянці, Відповідач 1
правомірно оформив спірним рішенням
перехід до Відповідача 2 права
користування спірною земельною
ділянкою; станом на день прийняття
Відповідачем 1 спірного рішення
цільове призначення земельної ділянки
та її межі не змінились.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
Прокурор звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
Київської області від 04.12.13р. прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
місцевим судом залишено поза увагою, що
під час надання земельної ділянки в
постійне користування Відповідачем 1
розроблялась лише технічна
документація по виготовленню
державного акту, а не проект відведення
земельної ділянки; договір міни,
укладений між Відповідачем 2 та Третьою
особою 2, на підставі якого Відповідачу
2 було передано нерухоме майно, яке
перебуває на спірній земельній, в
подальшому був розірваний.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.04.14р.
апеляційну скаргу Позивача прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 27.05.14р.

27.05.14р. через відділ діловодства
Київського апеляційного
господарського суду Відповідач 2 подав
відзив на апеляційну скаргу, в якому
просив залишити рішення
господарського суду м. Києва без змін.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.05.14р. розгляд
справи відкладався на 10.06.14р. Ухвалою
Київського апеляційного
господарського суду від 10.06.14р. розгляд
справи призначено на 17.06.14р.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, заслухавши
пояснення Прокурора та Відповідача 2,
дослідивши матеріали справи та зібрані
у ній докази, суд встановив:

25.06.1999р. між Відповідачем 2 та Третьою
особою 2 був укладений договір міни на
виконання якого 09.07.1999р. Третя особа 2 за
актом приймання-передачі будинку
передала Відповідачу 2
виробничо-побутовий двохповерховий
будинок у селі Козин, Обухівського
району, Київській області, та отримало
від останнього двокімнатну квартиру у
м. Києві по вул. Бережанська, 24.

20.08.1999р. рішенням Відповідача 1 «Про
затвердження технічної документації
та надання земельної ділянки в
постійне користування ТОВ «Берег»
затверджено технічну документацію по
складанню Державного акту в постійне
користування Відповідача 2; вилучено з
земель Дніпровського БВО земельну
ділянку загальною площею 1,51 га
забудованих земель під
гідротехнічними спорудами (існуюча
територія) згідно договору міни майна
від 25.06.1999р. між ДБВО та Відповідачем 2;
надано в постійне користування без
зміни цільового призначення
Відповідачу 2 земельну ділянку
загальною площею 1,51 га забудованих
земель під гідротехнічними спорудами
(існуюча територія) для розміщення
виробничих приміщень та
гідротехнічних споруд в урочищі
«Конча-Заспа» на водоймищі Канівської
ГЕС згідно договору міни майна від
25.06.1999р. між ДБВО та Відповідачем 2.

25.08.1999р. Відповідачем 1 був видано
Відповідачу 2 державний акт на право
постійного користування землею серія
І-КВ №003188, відповідно до якого
Відповідачу 2 надано в постійне
користування 1,51 га для розміщення
виробничих приміщень та
гідротехнічних споруд в урочищі
Конча-Заспа на водоймищі Канівської
ГЕС згідно рішення 6 сесії ХХІІІ скл.
від 20.08.1999р. №2.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
апеляційна скарга Прокурора не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.19 Земельного кодексу
України від 18.12.1990р. (чинного на час
прийняття спірних актів) надання у
користування земельної ділянки, що
перебуває у користуванні, іншому
підприємству, установі, організації
провадиться лише після вилучення цієї
ділянки в порядку, передбаченому
статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Згідно з ст.23 вказаного Земельного
кодексу України право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів.

Відповідно до ст.30 зазначеного
Земельного кодексу України при
переході права власності на будівлю і
споруду разом з цими об'єктами
переходить у розмірах, передбачених
статтею 67 цього Кодексу, і право
користування земельною ділянкою без
зміни її цільового призначення і, якщо
інше не передбачено у договорі
відчуження - будівлі та споруди. У разі
зміни цільового призначення надання
земельної ділянки у користування
здійснюється в порядку відведення. При
передачі підприємствами, установами і
організаціями будівель та споруд іншим
підприємствам, установам і
організаціям разом з цими об'єктами до
них переходить право користування
земельною ділянкою, на якій
знаходяться зазначені будівлі та
споруди.

Згідно з ст.78 вказаного Земельного
кодексу України до земель водного
фонду належать землі, зайняті ріками,
озерами, водоймами, болотами,
гідротехнічними та іншими
водогосподарськими спорудами, а також
землі, виділені по берегах водойм під
смуги відведення.

Відповідно до ст.79 Земельного кодексу
України від 18.12.1990р. на землях водного
фонду забороняється будь-яка
діяльність, що суперечить їх цільовому
призначенню. Землі водного фонду, що є в
користуванні водогосподарських
підприємств і організацій, можуть
надаватися за рішенням районної,
міської, в адміністративному
підпорядкуванні якої є район, Ради
народних депутатів у тимчасове
користування для сінокосіння і
риборозведення.

Згідно з ст.21 Земельного кодексу
України порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель є підставою для
визнання недійсними рішень органів
державної влади, Верховної Ради
Автономної Республіки Крим, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим
та органів місцевого самоврядування
про надання (передачу) земельних
ділянок громадянам та юридичним
особам.

Відповідно до ст.85 Водного кодексу
України порядок надання земель водного
фонду в користування та припинення
права користування ними
встановлюється земельним
законодавством.

Згідно з п.18 постанови Пленуму
Верховного суду України №7 від 16.04.04р.
при переході права власності на
будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 01.01.02р., згідно з положеннями чинної
до цієї дати статті 30 Земельного
кодексу України до набувача від
відчужувача переходить належне йому
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди.

З наведених норм права та встановлених
судом обставин вбачається, що у 1999 році
за договором міни до Відповідача 2 від
Третьої особи 2 перейшло право
власності на двохповерховий будинок у
селі Козин, Обухівського району,
Київській області, який знаходиться на
спірній земельній ділянці. Відповідно
до вказаних вище норм чинного на той
час Земельного кодексу України в
зв'язку з переходом права власності на
зазначену будівлю до Відповідача 2
також перейшло право користування
спірною земельною ділянкою, яка до
цього знаходилась у користуванні
Третьої особи 2, без зміни її цільового
призначення. Спірним рішенням
Відповідача 1 фактично відбулось
оформлення цих відносин, які виникли та
існували в силу вказаних норм
Земельного кодексу України, а саме було
вилучено спірну земельну ділянку з
користування Третьої особи 2 та надано
її у користування Відповідача 2 без
зміни її цільового призначення.

Судом не можуть бути прийняті до уваги
позовні підстави Прокурора з
посиланням на ст.79 Земельного кодексу
України, що Відповідач 1 неправомірно
вилучив у Третьої особи 2 та передав
Відповідачу 2 спірну земельну ділянку
водного фонду, оскільки згідно з
нормами Земельного кодексу України
землі водного фонду можуть надаватись
районною радою лише у тимчасове
користування для сінокосіння та
риборозведення.

Вказана норма регулює відносини, коли
земельна ділянка водного фонду, яка
знаходиться у постійному користуванні
водогосподарського підприємства або
організації надається іншій особі у
тимчасове користування зі зміною її
цільового призначення для сінокосіння
і риборозведення.

Зазначена норма ст.79 Земельного
кодексу України не регулює відносини
переходу права користування земельною
ділянкою без зміни її цільового
призначення від однієї особи до іншої в
зв'язку з переходом до неї права
власності на будівлю або споруду, що
регулюється ст.30 зазначеного
Земельного кодексу України.

Судом не можуть бути прийняті до уваги
позовні підстави Прокурора з
посиланням на ст.19 Земельного кодексу
України, що Відповідач 1 неправомірно
передав спірним рішення земельну
ділянку Відповідачу 2 на підставі
технічної документації без
розроблення проекту відведення.

Норми статті 19 Земельного кодексу
України містять загальні правила
надання земельних ділянок у
користування та передбачають
здійснення такого надання за проектами
відведення цих ділянок. Проте, норми
ст.30 Земельного кодексу України, які є
спеціальними у спірних
правовідносинах, встановлюють, що при
переході права користування земельною
ділянкою внаслідок переходу права
власності на будівлю, оформлення такої
земельної ділянки у користування
здійснюється в порядку відведення лише
у разі зміни її цільового призначення.
Натомість спірним рішенням
Відповідача 1 було оформлено перехід
права користування спірною земельною
ділянкою від Третьої особи 2 до
Відповідача 2 без зімни її цільового
призначення, тому виготовлення в цьому
разі технічної документації є
правомірним.

Судом також не можуть бути прийняті до
уваги доводи Прокурора про розірвання
договору міни, укладеного між Третьою
особо 2 та Відповідачем 2, оскільки
вказані доводи не доведені Прокурором
належними доказами, та розірвання в
подальшому договору міни ніяким чином
не впливає на законність чи
незаконність спірного рішення
Відповідача 1, прийнятого підчас дії та
виконання цього договору

За вказаних обставин апеляційний суд
вважає, що позовні вимоги Прокурора з
заявлених ним підстав позову є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають, тому місцевий суд
правильно відмовив Прокурору у
позовній вимозі про скасування рішення
Відповідача 1 від 20.08.1999р., та відповідно
про визнання недійсним державного акту
серії І-КВ №003188, як похідній позовній
вимозі.

Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ст.261 Цивільного кодексу
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Відповідач 2 у своїй заяві обґрунтовує
пропуск Прокурором строку позовної
давності тим, що оскільки спірне
рішення було прийнято у 1999р., то в силу
діючого на той час законодавства строк
позовної давності закінчився до 01.01.04р.,
відповідно норми ст.268 Цивільного
кодексу України не можуть бути
застосовані, а тому строк позовної
давності відновленню не підлягає.

Прокурор в своїй позовній заяві
заперечив щодо пропуску ним строку
позовної давності, мотивуючи тим, що
дізнався про спірне рішення
Відповідача 1 лише під час проведення
перевірки.

Оскільки, Відповідачами не подано суду
доказів, що Прокурор знав або повинен
був знати про спірне рішення раніше
проведення перевірки, суд вважає дані
доводи Відповідача 2 недоведеними, тому
заява Відповідача 2 про застосування
строку позовної давності задоволенню
не підлягає.

На підставі вищевикладеного,
апеляційний суд приходить до висновку
про відсутність підстав для зміни чи
скасування рішення суду першої
інстанції згідно з ст.104 Господарського
процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника
прокурора Київської області на рішення
Господарського суду Київської області
від 04.12.2013р. у справі 911/3587/13 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 04.12.2013р. у справі
911/3587/13 залишити без змін.

Повний текст постанови складено
23.06.2014р.

Головуючий суддя
Ю.Л. Власов

Судді
С.Р. Станік

Є.Ю. Шаптала