м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 915/334/14 16.06.14
За позовом Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" в особі Миколаївської філії
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
до Публічного акціонерного товариства
"Державна продовольчо-зернова
корпорація України" в особі Філії
Публічного акціонерного товариства
"Державна продовольчо-зернова
корпорація України" "Миколаївський
про спонукання внесення змін до
договору шляхом підписання додаткової
Суддя Цюкало Ю.В.
У засіданні брали участь:
від позивача: Барбін В.В. (за
довіреністю від 27.12.2013);
від відповідача: Колесний Р.Ю. (за
довіреністю від 13.03.2014).
В судовому засіданні 16 червня 2014 року,
відповідно до положень ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України, було оголошено вступну та
резолютивну частину рішення.
14.03.2014 позивач звернувся до
Господарського суду Миколаївської
області з позовом до відповідача про
спонукання останнього внести зміни до
договору про встановлення сервітуту
від 15.07.2013 №А10-А шляхом підписання
додаткової угоди №3 в редакції
Ухвалою Господарського суду
Миколаївської області від 17.03.2014
порушено провадження у справі №915/334/14
та прийнято позовну заяву до розгляду.
Ухвалою Господарського суду
Миколаївської області від 07.04.2014 судом
вирішено матеріали справи №915/334/14
передати за підсудністю до
Господарського суду міста Києва на
підставі ст. 17 Господарського
процесуального кодексу України.
23.04.2014 до канцелярії Господарського
суду міста Києва надійшли матеріали
справи №915/334/14 на підставі ст. 17
Господарського процесуального кодексу
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 25.04.2014 суддею Цюкало Ю.В.
прийнято справу №915/334/14 до свого
провадження; призначено розгляд справи
В судовому засіданні 26.05.2014 оголошено
перерву до 16.6.2014.
В судове засідання, призначене на
16.06.2014, з'явились представники сторін,
надали усні пояснення по суті спору,
відповіли на запитання суду.
Клопотання щодо фіксації судового
процесу учасниками процесу не
заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд
справи здійснювався без застосування
засобів технічної фіксації судового
процесу у відповідності до статті 811
Господарського процесуального кодексу
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд, -
15.07.2013 між Державним підприємством
«Адміністрація морських портів
України» (далі за текстом - володілець,
ДП «Адміністрація морських портів
України») та Публічним акціонерним
товариством «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» (далі за текстом - користувач,
ПАТ «Державна продовольчо-зернова
корпорація України»), беручи до уваги
необхідність виконання користувачем
комплексу робіт і послуг, пов'язаних з
перевалкою вантажів через причал №7, а
також забезпечення володільцем
можливості користування користувачем
вказаним причалом, було укладено
Договір №А10-А про встановлення
сервітуту (далі за текстом - Договір).
Позивач в позовній заяві зазначає, що
супровідним листом №06/1264 від 29.10.2013
позивачем було направлено відповідачу
на розгляд та підписання проект
Додаткової угоди №3 від 29.10.2013 до
Договору, в якій було запропоновано
внести зміни до Договору, щодо вартості
плати за сервітут причалом №7, плати за
користування сервітутом.
Однак, позивач наголошує на тому, що
листом №834/10 від 21.11.2013 відповідач
повернув проект Додаткової угоди №3 до
Договору без підпису, з посиланням на
те, що ПАТ «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» як користувачу згідно
Договору надано виключно право
користування причалом, обов'язок
здійснювати оплату за сервітут
встановлений тільки за фактичне
користування майном, тому здійснення
доплат за липень -вересень 2013 року
вважає безпідставним.
Позивачем було повторно направлено
проект Додаткової угоди №3 від 29.10.2013 до
Однак, листом №980/10 від 31.12.2013
відповідач повторно повернув
Додаткову угоду №3 без підпису.
На підставі викладеного позивач
звернувся до суду за захистом
порушених прав та просить суд
спонукати ПАТ «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» внести зміни до Договору
шляхом підписання Додаткової угоди №3
в редакції ДП «Адміністрація морських
Не погоджуючись з обставинами,
викладеними у позовній заяві,
керуючись правом, наданим чинним
законодавством України, відповідач
звернувся до суду із відзивом на
позовну заяву, відповідно до якого
просить суд відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.
Відповідач зазначає, що під час
укладання цього Договору умови пунктів
5.1 - 5.3 Договору було запропоновано
виключно Миколаївською філією ДП
«Адміністрація морських портів
України». Також, відповідач наголошує
на тому, що зміна тарифу відповідно до
Додаткової угоди №3 суперечить п.5.7.
Договору. Таким чином, враховуючи норми
чинного законодавства України та умови
Договору відповідачу, як користувачу
надано право виключно користування
причалом, а отже і обов'язок
здійснювати оплату сервітуту має бути
встановлений тільки за фактичне
користування майном. З огляду на
викладене, відповідач вважає позовні
вимоги не обгрунтованими та
безпідставними, а позов таким, що не
підлягає задоволенню.
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.
Статтею 180 Господарського кодексу
України передбачено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов.
Згідно зі ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають,
зокрема, з договору.
Як вбачається з матеріалів справи,
15.07.2013 між ДП «Адміністрація морських
портів України» та ПАТ «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» було укладено Договір №А10-А
про встановлення сервітуту.
Вказаним Договором сторони встановили
сервітут щодо користування причалом,
Миколаїв, вул. Заводська, 23. Сервітут
встановлено для можливості здійснення
навантажувально-розвантажувальних
У відповідності до ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України між
сторонами на підставі Договору виникли
зобов'язальні відносини.
У відповідності до ст. ст. 525, 526
Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. При цьому, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України.
Згідно з ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу
України право користування чужим
майном (сервітут) може бути встановлене
щодо земельної ділянки, інших
природних ресурсів (земельний
сервітут) або іншого нерухомого майна
для задоволення потреб інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
Відповідно до ч. 1 ст. 402 Цивільного
кодексу України сервітут може бути
встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду.
У відповідності до п.4.2. Договору
сервітут є строковим та оплатним.
Пунктом 5.1. Договору сторони дійшли
згоди про те, що вартість плати за
користування сервітутом причалом №7 за
місяць складає 852 070 грн. 91 коп. без
ПДВ, що розрахована у відповідності до
Наказу Міністерства інфраструктури
України ДП «Адміністрація морських
портів України» від 12.06.2013 №6. ПДВ
стягується відповідно до чинного
законодавства України. У разі якщо
фактичне користування причалом
користувачем не відбувається, плата за
цей період володільцем з користувача
не справляється.
Згідно з п.5.7. Договору володілець
залишає за собою право на зміну тарифу
за користування сервітутом за даним
Договором виключно у разі: підвищення
мінімального рівня заробітної плати на
законодавчому рівні; змін у розмірі
відрахувань у фонди (пенсійний,
соцстраху та інше), інфляції на
законодавчому рівні, з подальшим
укладанням Додаткової угоди до даного
Договору. При цьому, тариф за
користування сервітутом за даним
договором змінюється володільцем на
розмір зміни собівартості послуг
(сервітуту) у зв'язку з обставинами,
вказаними у цьому пункті.
Судом також встановлено наступне.
29.10.2013 позивач звернувся до відповідача
із супровідним листом №06/1264,
відповідно до якого відповідачу було
направлено на розгляд та підписання
проект Додаткової угоди №3 від 29.10.2013 до
Договору, в якій було запропоновано
внести зміни до Договору.
Так, відповідно до вказаної Додаткової
угоди позивач пропонував внести до
Договору наступні зміни:
«Пункт 5.1. договору викласти в
"5.1. Вартість плати за сервітут причалом
№7 за місяць складає:
- 852 070,91 грн. без ПДВ, що розрахована у
відповідності до Наказу ДП
«Адміністрація морських портів
України» від 12.06.2013 №6. ПДВ стягується
відповідно до чинного законодавства
Пункт 5.2 викласти в наступній редакції:
«5.2. Плата за користування сервітутом
за період, який становить менше місяця,
визначається як місячна плата за
сервітут (п.5.1. Договору) поділена на
кількість днів місяця, в якому був
укладений (розірваний) Договір та
помножена на кількість днів дії
Договору в такому місяці».
Пункт 7.1.10 виключити.
Інші умови Договору, які не
змінені/доповнені цією Додатковою
угодою, залишаються без змін, і сторони
підтверджують по ним свої зобов'язання.
Ця Додаткова угода набирає чинності з
дня її підписання сторонами та
скріплення печатками.».
Також, відповідно до вказаної
Додаткової угоди № 3 позивач
пропонував відповідно до ч. 3 ст. 631
Цивільного кодексу України
застосувати умови даної Додаткової
угоди до правовідносин, що виникли між
сторонами з 24.07.2013.
Таким чином, умовами Додаткової угоди
№ 3 позивач запропонував відповідачу
внести зміни до умов Договору в
1) збільшення розміру оплати за
користування майном;
2) зміни порядку оплати (позивачем
пропонується нараховувати оплату за
користування майном не за час
фактичного користування майном, а
3) поширити положення даної
запропонованої Додаткової угоди на
правовідносини, що виникли між
сторонами до укладення та підписання
Предметом спору у даній справі є вимога
про спонукання внесення змін до
Договору про встановлення сервітуту №
А10-А від 15.07.2013 шляхом підписання
додаткової угоди №3 в редакції
Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного
кодексу України відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.
Статтею 628 Цивільного кодексу України
передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Судом встановлено, що у відповідності
до умов Договору сторонами були
узгоджені всі істотні умови, зокрема,
предмет договору (користування
причалом Розділ 1 Договору), ціна
договору та порядок оплати за
користування майном (Розділ 5 Договору),
права та обов'язки сторін (Розділи 6-9
Договору), відповідальність сторін
(Розділ 11 Договору), строк дії договору
(порядок набрання чинності, дія та
умови припинення Договору (Розділ 14
Отже, в силу ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним.
Як передбачено ст. 654 Цивільного
кодексу України зміна або розірвання
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.
В силу ч. 1-4 ст. 188 Господарського
кодексу України зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного
кодексу України зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу
України договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.
Системний аналіз положень
законодавства дозволяє дійти висновку,
що ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України
визначає дві підстави для зміни або
розірвання договору за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін: 1) істотне
порушення договору другою стороною; 2)
інші випадки, встановлені договором
Ознаками істотного порушення договору
відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 651 Цивільного
кодексу України є те, що: 1) його
наслідком має бути завдання шкоди
другій стороні договору; 2) друга
сторона договору має значною мірою
позбавитись того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.
Істотне порушення договору є підставою
для його зміни лише тоді, коли воно вже
відбулося. Отже, визначаючи істотність
порушення договору, суд має виходити з
того, що як підставу для зміни договору
на вимогу однієї сторони закон
передбачає не тільки факт порушення
умов договору другою стороною, а й
обов'язково наявність шкоди, завданої
цим порушенням другою стороною.
Факт порушення договору і його
істотний характер має бути доведений
стороною, яка посилається на
істотність порушення.
Позивач як на підставу позову
посилається на ст. 651 Цивільного
кодексу України та п. 5.7 Договору, яким
передбачено випадки виникнення у
позивача права на зміну тарифу за
користування сервітутом.
В порушення приписів ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України позивачем не подано суду
жодних доказів істотного порушення
умов договору другою стороною та, як
наслідок, завдання шкоди.
Що стосується посилань позивача на
наявність підстав, передбачених
умовами договору, для внесення змін до
нього, то слід зазначити наступне.
Як вже зазначалось, п. 5.7 Договору
сторони погодили, що Володілець
залишає за собою право на зміну тарифу
за користування сервітутом за
Договором виключно у разі:
- підвищення мінімального рівня
заробітної плати на законодавчому
- змін у розмірі відрахувань у фонди
(пенсійні, соцстраху та інше), інфляції
на законодавчому рівні, з подальшим
укладанням Додаткової угоди до даного
Договору. При цьому, тариф за
користування сервітутом за даним
Договором змінюється Володільцем на
розмір зміни собівартості послуг
(сервітуту) у зв'язку з обставинами,
вказаними у цьому пункті.
Системний аналіз положень
вищевказаного пункту Договору надає
підстави стверджувати, що позивач
залишає за собою право саме на зміну
тарифу, який визначається, виходячи з
розміру зміни собівартості послуг, а не
зміну порядку розрахунків.
В спірному випадку, умовами Додаткової
угоди № 3 позивач намагається не лише
внести зміни до Договору в частині
розміру оплати, а й змінити порядок
оплати (не за фактичне користування
майном, а щомісячно). Підстав для такої
зміни умов договору суду не наведено,
доказів на їх підтвердження не подано.
Позивачем також жодним чином не
обґрунтовано внесення до договору змін
щодо поширення його умов на
правовідносини, що виникли до
підписання Додаткової угоди (п. 5),
адже за приписами ч. 3 ст. 631 Цивільного
кодексу України сторони можуть
встановити, що умови договору
застосовуються до відносин між ними,
які виникли до його укладення, тобто
необхідною є згода та волевиявлення
В порушення приписів ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України та п. 5.7 Договору позивачем не
подано суду обґрунтованого розрахунку
собівартості послуг (сервітуту), який
мав би бути направлений відповідачу
для вирішення питання про внесення
Судом також враховано, що на момент
направлення позивачем для підписання
Додаткової угоди № 3 (29.10.2013), розмір
мінімальної заробітної плати у
порівнянні з липнем 2013 року підвищено
не було. Так, 29.10.2013 розмір мінімальної
заробітної плати становив 1 147,00 грн.
(ст. 8 Закону України "Про Державний
бюджет України на 2013 рік" від 16.01.2014 №
719-УІІ). Відповідно до ст. 8 Закону
України "Про державний бюджет на 2013 рік"
від 06.12.2012 № 5515-УІ рівень мінімальної
заробітної плати у грудні 2013 р.
становив 1 147,00 грн.
Крім того, Договір був укладений
сторонами 15.07.2013, тобто в момент дії
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2013 рік", що дає можливість
стверджувати суду про врахування
встановлених Законом розмірів
мінімальної заробітної плати при
укладенні договору та погодженні
тарифів за користування майном. Крім
того, розрахунок суми єдиного внеску на
обов'язкове державне соціальне
страхування відповідно до Закону "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" здійснюється на
підставі розміру мінімальної
Інших доводів та доказів на їх
підтвердження, які б доводили
наявність підстав для внесення змін до
договору в судовому порядку позивачем
При вирішенні спору судом також
враховано, що положеннями ч. 2 ст. 16
Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20
Господарського кодексу України не
передбачено такого способу захисту
цивільних прав та інтересів як
спонукання відповідача до внесення
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про безпідставність
заявлених позовних вимог, оскільки
внесення змін до договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Натомість, позивачем не
доведено суду належними та допустимими
доказами у справі наявності правових
підстав, передбачених законом, зокрема
ст. 651 Цивільного кодексу України, для
внесення змін до договору про
встановлення сервітуту (не подано
доказів істотного порушення умов
договору другою стороною та завдання
шкоди), як і не подано доказів наявності
правових підстав, передбачених п. 5.7
Також, суд наголошує на наступному.
Частина 1 ст. 15 Цивільного кодексу
України встановлює, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
Статтею 16 Цивільного кодексу України
та статтею 20 Господарського кодексу
України визначено переліки способів
захисту порушених прав.
Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу
України встановлено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.
Частина 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України визначає, що способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: 1) визнання права; 2) визнання
правочину недійсним; 3) припинення дії,
яка порушує право; 4) відновлення
становища, яке існувало до порушення; 5)
примусове виконання обов'язку в натурі;
6) зміна правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
Згідно статті 20 Господарського кодексу
України, кожний суб'єкт господарювання
та споживач має право на захист своїх
прав і законних інтересів. Права та
законні інтереси зазначених суб'єктів
захищаються шляхом: визнання наявності
або відсутності прав; визнання
повністю або частково недійсними актів
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, актів інших
суб'єктів, що суперечать законодавству,
ущемлюють права та законні інтереси
суб'єкта господарювання або
споживачів; визнання недійсними
господарських угод з підстав,
передбачених законом; відновлення
становища, яке існувало до порушення
прав та законних інтересів суб'єктів
господарювання; припинення дій, що
порушують право або створюють загрозу
його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.
З урахуванням викладеного, судом
встановлено, що позивач звернувся до
суду посилаючись на приписи ст. 188
Господарського кодексу України, і
просив суд зобов'язати відповідача
спонукати внести зміни до Договору
шляхом підписання Додаткової угоди №3,
запропонованої саме позивачем,
мотивуючи свої вимоги тим, що
підписання відповідачем зі своєї
сторони відповідної Додаткової угоди в
редакції позивача є саме обов'язком
відповідача, який виник внаслідок
ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу
України і поданий позивачем проект
договору повністю відповідає вимогам
Проте, враховуючи те, що вчинення
стороною дій, направлених на укладення
і, відповідно, підписання будь-якого
правочину - є правом сторони, яке
реалізується у встановленому законом
порядку, а не її зобов'язанням, що
узгоджується зокрема з приписами ст.
ст. 6, 203, 627, 628, 638 Цивільного кодексу
України та ст. ст. 180, 181 Господарського
кодексу України, суд дійшов висновку,
що виходячи з обумовлених законом прав
та охоронюваних інтересів сторін
договору, зокрема свободи укладення
договору, і , відповідно, підписання
будь-якого цивільно- правового
договору або Додаткової угоди до нього,
у відповідній редакції, запропонованій
саме позивачем, - є саме правом, а не
обов'язком сторони, а відтак, підстави
для зобов'язання спонукати відповідача
внести зміни до Договору -
Крім того, ч. 5 ст. 181 Господарського
кодексу України передбачено, що
сторона, яка одержала протокол
розбіжностей до договору, зобов'язана
протягом двадцяти днів розглянути
його, в цей же строк вжити заходів для
врегулювання розбіжностей з другою
стороною та включити до договору всі
прийняті пропозиції, а ті розбіжності,
що залишились неврегульованими,
передати в цей же строк до суду, якщо на
це є згода другої сторони.
Однак, як вбачається з матеріалів
справи, листом №980/10 від 31.12.2013
відповідач повторно повернув
Додаткову угоду №3 до Договору без
Як свідчить відбиток печатки
Господарського суду Миколаївської
області на позовній заяві №18/09-765 від
13.03.2014, позивач звернувся до суду із
позовом лише 14.03.2014, тобто після спливу
встановленого чинним законодавством
України двадцятиденного строку для
зверннення до суду з метою
Відповідно до ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої
сили.ення до суду з метою врегулювання
Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги є такими, що не підлягають
Судовий збір відповідно до ч. 5 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України слід покласти на позивача.
Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. 11, 16, 202, 401-402, 509, 525, 526, 626-628, 651, 654
ЦК України, ст. 20, 188, 193 ГК України ст. 33,
34, 43, 49, 82-84 Господарського
процесуального кодексу України, суд -
У задоволенні позову Державного
підприємства "Адміністрація морських
портів України" в особі Миколаївської
філії Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України» - відмовити.
Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 23.06.2014 р.

Суддя

Ю.В. Цюкало