ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року Справа № 925/1478/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Головуючого судді:Губенко
Н.М.,суддів:Барицької Т.Л., Кролевець
О.А.,розглянувши касаційну
скаргуТовариства з обмеженою
відповідальністю "Сервіс-Канів"на
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 26.03.2014та на
рішення господарського суду
Черкаської області від 30.10.2013у справі№
925/1478/13 господарського суду Черкаської
областіза позовомПублічного
акціонерного товариства
"Черкасиобленерго" в особі
відокремленого структурного
підрозділу Канівського
РЕМдоТовариства з обмеженою
відповідальністю
"Сервіс-Канів"прозобов'язання укласти
договір про постачання електричної
енергіїв судовому засіданні взяли
участь представники: - позивача
Яременко Є.І., Штих Ю.І.; - відповідача
повідомлений, але не
з'явився;Розпорядженням секретаря
першої судової палати сформовано
наступний склад суддів для розгляду
даної справи: головуючий суддя -
Губенко Н.М., судді: Барицька Т.Л.,
Кролевець О.А.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Черкаської області від 30.10.2013 у справі
№ 925/1478/13 (суддя Анісомов І.А.), залишеним
без змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
26.03.2014 (судді: Чорна Л.В.,
Іоннікова І.А., Смірнова Л.Г.),
задоволений позов Публічного
акціонерного товариства
"Черкасиобленерго" в особі
відокремленого структурного
підрозділу Канівського РЕМ (надалі
позивач) до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сервіс-Канів" (надалі
відповідач/скаржник); за рішенням
зобов'язано відповідача укласти
договір про постачання електричної
енергії №35 на 2013 рік з додатками, в
редакції позивача.

Відповідач, не погоджуючись із
прийнятими у даній справі судовими
рішеннями, звернувся до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
та постанову скасувати і прийняти нове
рішення, яким у позові відмовити.

16.06.2014 від відповідача у справі
надійшла телеграма, в якій він просить
відкласти розгляд даної справи.
Колегія суддів, обговоривши клопотання
відповідача про відкладення розгляду
справи, не вбачає підстав для його
задоволення, оскільки, по-перше, ст. 69
ГПК України обмежені строки розгляду
справи, по-друге, в ухвалі про
призначення даної справи до розгляду,
сторони попереджалися про те, що
нез'явлення уповноважених
представників сторін у судове
засідання, не перешкоджає розгляду
справи та не тягне її перенесення на
інші строки.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі
перегляду справи в касаційній
інстанції, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування норм процесуального та
матеріального права при прийнятті
оскаржуваних судових актів, вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, враховуючи наступне.

Предметом даного спору є вимога
позивача про зобов'язання відповідача
укласти договір про постачання
електричної енергії №35, відповідно до
якого позивач (постачальник) продає
відповідачу (споживачу) електричну
енергію для забезпечення потреб
електроустановок.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач
посилається на те, що споживання
електричної енергії можливе лише на
підставі договору з постачальником
електричної енергії (ст. 26 Закону
України "Про електроенергетику"). В той
же час, відповідач відмовляється
укласти з позивачем договір на
постачання електричної енергії на
умовах, запропонованих позивачем
(постачальником). Надісланий позивачем
відповідачу примірник договору №35 був
повернутий останнім з протоколом
розбіжностей, які (розбіжності) є
неприйнятними для позивача як
постачальника електричної енергії.

Частиною 6 статті 179 Господарського
кодексу України передбачено, що
суб'єкти господарювання, які
забезпечують споживачів (суб'єктів
господарювання або негосподарюючих
суб'єктів - юридичних осіб)
електроенергією зобов'язані укладати
договори з усіма споживачами їхньої
продукції (послуг).

Статтею 275 Господарського кодексу
України встановлено, що відпуск
електроенергії без оформлення
договору енергопостачання не
допускається, суб'єкти господарювання,
які забезпечують споживачів
електроенергією, зобов'язані укладати
договори з усіма споживачами їхньої
продукції. Виробники і постачальники
енергії, що займають монопольне
становище, зокрема суб'єкти природних
монополій, зобов'язані укласти договір
енергопостачання на вимогу споживачів,
які мають технічні засоби для
одержання енергії. Розбіжності, що
виникають при укладенні такого
договору, врегульовуються відповідно
до вимог цього Кодексу.

На підставі вищевикладених норм
діючого законодавства правомірним є
висновок господарських судів
попередніх інстанцій, що відповідачу
не надано права відмови в укладенні
договору на постачання електроенергії,
а всі розбіжності повинні
узгоджуватись відповідно до вимог
статті 188 Господарського кодексу
України та статті 11 Господарського
процесуального кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 181 ГПК
України господарський договір за
загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів. Проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін. У
разі якщо проект договору викладено як
єдиний документ, він надається другій
стороні у двох примірниках. Сторона,
яка одержала проект договору, у разі
згоди з його умовами оформляє договір
відповідно до вимог частини першої
цієї статті і повертає один примірник
договору другій стороні або надсилає
відповідь на лист, факсограму тощо у
двадцятиденний строк після одержання
договору. За наявності заперечень щодо
окремих умов договору сторона, яка
одержала проект договору, складає
протокол розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором. Якщо сторона, яка одержала
протокол розбіжностей щодо умов
договору, заснованого на державному
замовленні або такого, укладення якого
є обов'язковим для сторін на підставі
закону, або сторона - виконавець за
договором, що в установленому порядку
визнаний монополістом на певному ринку
товарів (робіт, послуг), яка одержала
протокол розбіжностей, не передасть у
зазначений двадцятиденний строк до
суду розбіжності, що залишилися
неврегульованими, то пропозиції другої
сторони вважаються прийнятими. У разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся). Якщо одна із
сторін здійснила фактичні дії щодо
його виконання, правові наслідки таких
дій визначаються нормами Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ст. 649 Цивільного кодексу
України розбіжності, що виникли між
сторонами при укладенні договору на
підставі правового акта органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування та в інших
випадках, встановлених законом,
вирішуються судом.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, позивач звернувся до
позивача в порядку ст. 181 ГК України,
Закону України "Про електроенергетику"
та Правил користування електричною
енергією, затверджених постановою
Національної комісії регулювання
електроенергетики України від 17.10.2005
№910, направив на адресу відповідача
проект договору №35 про постачання
електричної енергії разом з додатками
до цього договору.

29.08.2013 відповідач надав позивачу
підписаний проект договору про
постачання електричної енергії №35 з
протоколом розбіжностей№2, згідно з
яким, відповідач не погодився з
редакцією п.п. 1.1., 1.2., 2.2.2., 2.3.2., 2.3.3., 2.3.4.,
4.1.1., 5.1., 5.2., 7.2., 7.5., 8.1.2., 9.1., 9.2 договору та
додатків №1, 2, 4, 5, 8, запропонованою
позивачем.

Задовольняючи позовні вимоги та
зобов'язуючи відповідача укласти
договір про постачання електричної
енергії №35 в запропонованій позивачем
редакції, суди попередніх інстанцій
виходили з того, що укладення договору
про постачання електричної енергії є
обов'язковим в силу ст. 179 ГК України та
ст. 26 Закону України "Про
електроенергетику". Запропонований
позивачем договір №35 був повернутий
відповідачем з протоколом
розбіжностей, які (розбіжності) не
ґрунтуються на вимогах відповідного
законодавства, на відміну від проекту
договору, запропонованого позивачем,
умови та положення якого відповідають
чинному законодавству. При цьому,
відхиляючи доводи відповідача щодо
незгоди із запропонованою позивачем
дозволеною потужністю - 30 КвТ, суди
попередніх інстанцій виходили,
зокрема, із наданої позивачем довідки
про фактичне споживання електричної
потужності відповідачем за період з
2009-2013 роки.

Вищий господарський суд України вважає
за необхідне скасувати прийняті у
даній справі судові рішення, а справу
передати на новий розгляд до місцевого
господарського суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України у
спорі, що виник при укладанні або зміні
договору, в резолютивній частині
вказується рішення з кожної спірної
умови договору, а у спорі про
спонукання укласти договір -умови, на
яких сторони зобов'язані укласти
договір, з посиланням на поданий
позивачем проект договору.

В порушення вказаної норми
процесуального права, місцевий
господарський суд, задовольняючи позов
та, зобов'язуючи відповідача укласти з
позивачем договір №35 про постачання
електричної енергії в редакції
позивача, в резолютивній частині
судового рішення не зазначив умов, на
яких сторони зобов'язані укласти
договір, з посиланням на поданий
позивачем проект договору.

Згідно з ч. 1 ст. 11110 Господарського
процесуального кодексу України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого чи апеляційного
господарського суду або постанови
апеляційного господарського суду є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

На дане порушення судом першої
інстанції апеляційний господарський
суд уваги не звернув та, залишаючи
оскаржуване судове рішення у справі
без змін, припустився того ж порушення.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ст. 1 Правил
користування електричною енергією,
затверджених постановою Національної
комісії регулювання електроенергетики
України від 17.10.2005 №910, дозволена
потужність - максимальна величина
потужності, яку електропередавальна
організація дозволила споживачу для
одночасного використання (одночасного
ввімкнення струмоприймачів) за кожним
об'єктом споживача на підставі
нормативно-технічних документів
відповідно до умов договору.

Тобто, визначення
електропередавальною організацією
дозволеної потужності має відбуватися
на підставі нормативно-технічних
документів.

В той же час, суди, задовольняючи позов
та зобов'язуючи відповідача укласти з
позивачем договір №35 про постачання
електричної енергії, в якому позивачем
визначено дозволену для відповідача
потужність на рівні 30 кВт, а також,
маючи заперечення відповідача щодо
саме такого розміру, не зазначили, на
підставі яких нормативно-технічних
документів позивачем було визначено
саме такий обсяг дозволеної потужності
для відповідача, та не вказали чи є
довідка позивача про споживання
відповідачем електричної енергії
протягом 2009-2013 років
нормативно-технічним документом, який
може слугувати джерелом визначення
дозволеної потужності, у відповідності
до вимог ПКЕЕ.

В силу ст.ст. 42, 43, 47 ГПК України
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом; сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами;
судове рішення ухвалюється суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Судами попередніх інстанцій
використано не у повному обсязі свої
повноваження, передбачені
процесуальним законом щодо повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
пов'язаних з предметом доказування у
даній справі, наслідком чого є
передчасність висновків судів про
задоволення позову.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Отже, в силу обмеження меж перегляду
справи у суді касаційної інстанції,
колегія суддів вважає за необхідне
скасувати прийняті у даній справі
судові рішення, і справу направити на
новий розгляд до місцевого
господарського суду, під час
здійснення якого, врахувати викладене
у даній постанові, та прийняти судове
рішення у відповідності з нормами
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Сервіс-Канів" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 26.03.2014 та
рішення господарського суду
Черкаської області від 30.10.2013 у справі
№925/1478/13 скасувати. Справу №925/1478/13
передати на новий розгляд до
господарського суду Черкаської
області.

Головуючий суддя
Н.М. Губенко

Судді
Т.Л. Барицька

О.А. Кролевець