ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2014 р.
Справа № 911/1571/14

Господарський суд Київської
області у складі судді Лопатіна А.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Біоконтакт", м. Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробниче
підприємство "Авангард", с. Мала
Снітинка Фастівського району

про стягнення 2964,34 грн.

за участю представників: згідно з
протоколом судового засідання.

Обставини справи:

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Біоконтакт" (надалі
позивач) заявлено позов до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче підприємство
"Авангард" (надалі відповідач) про
стягнення 2964,34 грн., з яких: 2800,00 грн.
основного боргу, 124,25 грн. інфляційних
втрат та 40,09 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач не в повній мірі
розрахувався за поставлений позивачем
товар.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 30.04.2014 р. порушено
провадження у справі та її розгляд
призначено на 21.05.2014 р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 21.05.2014 р., у зв'язку з неявкою
у судове засідання представника
відповідача, розгляд справи відкладено
на 12.06.2014 р.

В судове засідання представник
відповідач не з'явився, про причини
неявки представника відповідач суд не
повідомив, хоча про день, час і місце
розгляду справи останній був
повідомлений належним чином ухвалами
господарського суду від 30.04.2014 р. та
21.05.2014 р. про що свідчить поштове
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Враховуючи те, що нез'явлення
представника відповідача не
перешкоджає розгляду справи по суті, а
матеріали справи є достатніми для
вирішення спору в даному судовому
засіданні, суд вважає за можливе
розглянути позов у відсутності
представника відповідача, за наявними
у справі матеріалами згідно з вимогами
статті 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення присутнього у
судовому засіданні представника
позивача, суд

встановив:

04 та 06 грудня 2013 року ТОВ «Біоконтакт»
було здійснено поставку товару
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробниче
підприємство "Авангард", що
підтверджується видатковими
накладними №895 від 04.12.2013 р. на суму 750,00
грн., №902 від 06.12.2013 р. на суму 1300,00 грн.,
№903 від 06.12.2013 р. на суму 750 грн. та №904
від 06.12.2013 р., загалом на суму 3550,00 грн.
Вказані видаткові накладні підписані
представниками сторін та скріплені
відтисками печаток юридичних осіб.

Відповідно до частини другої ст. 180 ГК
України, господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов.

В силу частини сьомої ст. 179 ГК України,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України,
іншими нормативно-правовими актами
щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини першої ст. 208 ЦК
України, для правочинів (за змістом ч.2
ст.202 ЦК України, договір між двома
особами є двостороннім правочином) між
юридичними особами встановлена
письмова форма.

Однак, згідно ст. 218 ЦК України,
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Відповідно до ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Відтак, судом встановлено, що шляхом
передачі позивачем та прийняття
відповідачем попередньої товару
сторони уклали договір поставки у
спрощений спосіб.

Згідно з частиною першою ст. 712
Цивільного кодексу України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Зазначений договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань.

Згідно ст. 173 ГК України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
ГК України, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Однією з підстав виникнення
господарського зобов'язання, згідно ст.
174 ГК України, є господарський договір.

При цьому, відповідно до частини першої
ст. 175 ГК України, майново-господарські
зобов'язання, які є одним із видів
господарських зобов'язань, - це
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Як зазначено вище, позивачем було
здійснено поставку товару
відповідачеві на загальну суму 3550,00
грн.

Виконання зобов'язання відповідачем
щодо здійснення оплати товару
поставленого позивачем, є предметом
спору у даній справі.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України,
що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно частини першої ст. 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. При цьому, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 11.05.2012 р. у справі №
21/5005/14068/2011.

Відповідно до частини першої ст. 692 ЦК
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

У п. 1.7. роз'яснень, наданих Вищим
господарським судом України у
постанові пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» від 17
грудня 2013 року N 14, вказано, що у випадку
коли у договорі або законі не
встановлено строку (терміну), у який
повинно бути виконано грошове
зобов'язання, судам необхідно виходити
з приписів частини другої статті 530 ЦК
України. Цією нормою передбачено, між
іншим, і можливість виникнення
обов'язку негайного виконання; такий
обов'язок випливає, наприклад, з
припису частини першої статті 692 ЦК
України, якою визначено, що покупець за
договором купівлі-продажу повинен
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього; відтак якщо
договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару, відповідна оплата
має бути здійснена боржником негайно
після такого прийняття, незалежно від
того, чи пред'явив йому кредитор
пов'язану з цим вимогу. При цьому
передбачена законом відповідальність
за невиконання грошового зобов'язання
підлягає застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Відповідно, відповідач, згідно з
приписами частини першої ст. 692 ЦК
України, мав сплатити кошти за
поставлений позивачем товар у термін
до 05.12.2013р. (за накладною №895 від 04.12.2013
р.) та у термін до 07.12.2013 р. (за накладними
№№902, 903,904 від 06.12.2013 р.).

У свою чергу, як зазначає позивач,
відповідач взяті на себе зобов'язання у
частині оплати поставленого позивачем
товару виконав не у повному обсязі,
сплативши лише 09.04.2014 р. 750,00 грн., що
підтверджується випискою з особового
рахунку ТОВ«Біоконтакт», у зв'язку з
чим, у відповідача станом на дату
судового засідання рахується
заборгованість перед позивачем за
поставлений останнім товар у розмірі
2800,00 грн.

31.12.2013 р. сторонами було складено,
підписано їх представниками та
скріплено відтисками печаток
юридичних осіб акт звірки
взаєморозрахунків відповідно до якого
заборгованість відповідача перед
позивачем становила 3550,00грн.

Станом на дату судового засідання
відповідачем належних та допустимих
доказів сплати вартості товару на суму
2800,00 грн. до суду не подано.

Згідно зі ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В ході розгляду справи позивачем
належними та допустимими доказами
доведено той факт, що заборгованість
відповідача перед ТОВ«Біоконтакт»
складає 2800,00 грн.

Оскільки заборгованість відповідача
перед позивачем на час прийняття
рішення не погашена, розмір вказаної
заборгованості відповідає фактичним
обставинам справи, вимога про
стягнення з відповідача 2800,00 грн. боргу
підлягає задоволенню.

Окрім основного боргу, позивач просить
стягнути з відповідача 40,09 грн. 3%
річних та 124,25 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до частини першої ст. 612
Цивільного кодексу України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Зробивши розрахунок 3% річних по
заборгованості за поставлений товар,
за період з 05.12.2013 р. по 28.04.2014р., суд
позивача щодо стягнення з відповідача
3% річних у розмірі 40,09 грн. задовольняє
повністю, оскільки сума розрахунку
суду більша суми аналогічного
розрахунку позивача.

Зробивши розрахунок інфляційних втрат
по заборгованості за поставлений
товар, за період з грудня 2013 року по
березень 2014 року, суд встановив, що
відповідний розрахунок виконано
позивачем вірно, а тому вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача
інфляційних втрат підлягають
задоволенню повністю, а саме у розмірі
124,25 грн.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 2800,00 грн. основного
боргу, 124,25 грн. інфляційних втрат та 40,09
грн. 3% річних, а загалом 2964,34 грн.

Судові витрати по сплаті судового
збору, відповідно до частини четвертої
статті 49 Господарського
процесуального кодексу України, судом
покладаються на відповідача.

Разом з тим, позивач клопоче покласти
витрати за оплату послуг адвоката, у
розмірі 2000,00 грн. на відповідача.

Судовими витратами є лише оплата тих
послуг, які надаються адвокатами, що
відповідають вимогам ст. 6 Закону
України "Про адвокатуру та адвокатську
діяльність" та здійснюють свою
діяльність у організаційних формах,
зазначених у ст.ст. 4, 13, 14, 15 Закону
України "Про адвокатуру та адвокатську
діяльність".

Відповідно до частини першої ст. 26
Закону України "Про адвокатуру та
адвокатську діяльність" адвокатська
діяльність здійснюється на підставі
договору про надання правової
допомоги. Документами, що посвідчують
повноваження адвоката на надання
правової допомоги, можуть бути: 1)
договір про надання правової допомоги;
2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення
органу (установи), уповноваженого
законом на надання безоплатної
правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України "Про
адвокатуру та адвокатську діяльність"
гонорар є формою винагороди адвоката
за здійснення захисту, представництва
та надання інших видів правової
допомоги клієнту. Порядок обчислення
гонорару (фіксований розмір, погодинна
оплата), підстави для зміни розміру
гонорару, порядок його сплати, умови
повернення тощо визначаються в
договорі про надання правової
допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ТОВ "Біоконтакт" (клієнт) та адвокатом
ОСОБА_1 (адвокат) 25.04.2014 р. було укладено
договір №25/04/2014-1 про надання
адвокатських послуг, відповідно до п.
3.1. якого за даним договором адвокат
зобов'язується здійснювати юридичне
інформаційно-консультаційне
обслуговування клієнта і представляти
його інтереси у відносинах із третіми
особами, у тому числі в суді у
відносинах з органами державної влади
та органами місцевого самоврядування,
а також підприємствами, установами,
організаціями будь-яких форм власності
і громадянами, здійснювати захист його
законних прав і інтересів, і надавати
юридичну допомогу в обсязі і на умовах,
передбачених даним Договором і
додатковими угодами до нього, а клієнт
зобов'язується прийняти і здійснити
оплату послуг адвоката у порядку,
визначеному даним договором і
додатковими угодами до нього. Адвокат
зобов'язується здійснювати підготовку
позовної заяви, підготовку справи до
суду та представництво інтересів
клієнта у справі про стягнення
заборгованості по оплаті поставленого
товару з ТОВ «НВП «Авангард»

Відповідно до п. 3.2. договору в межах
цього договору клієнт наділяє
адвоката всіма правами, передбаченими,
Господарським процесуальним кодексом
для будь-якої сторони в процесі, в тому
числі позивача, зокрема, але не
обмежуючись правом подавати позовні
заяви, скарги, клопотання, укладати
мирові угоди, визнавати позов,
відмовлятися повністю або частково від
позовних вимог, змінювати предмет
позову, оскаржувати рішення, ухвали,
постанови суду, отримувати виконавчі
листи (накази) та пред'являти їх до
органів державної виконавчої служби,
право одержувати майно та кошти з метою
передачі їх клієнту, в ході виконання
рішення суду, а також знайомитися з
матеріалами справи, робити з них
витяги, знімати копії з документів,
долучених до справи, одержувати копії
рішень, ухвал, брати участь у судових
засіданнях, подавати докази, брати
участь у дослідженні доказів, задавати
питання іншим особам, які беруть участь
у справі, а також свідкам, експертам,
спеціалістам, заявляти клопотання та
відводи, давати усні та письмові
пояснення судові, подавати свої доводи,
міркування щодо питань, які виникають
під час судового розгляду, і
заперечення проти клопотань, доводів і
міркувань інших осіб, користуватися
правовою допомогою, знайомитися з
журналом судового засідання, знімати з
нього копії та подавати письмові
зауваження з приводу його
неправильності чи неповноти,
прослуховувати запис фіксування
судового засідання технічними
засобами, робити з нього копії,
подавати письмові зауваження з приводу
його неправильності чи неповноти,
оскаржувати рішення і ухвали суду,
користуватися іншими процесуальними
правами, встановленими законом.

Пунктом 6.1 договору сторони погодили,
що вартість послуг адвоката по
підготовці справ до суду становить 2000,00
грн.

Як вбачається з квитанції до
прибуткового касового ордеру №5 від
28.04.2014р. грошові кошти у розмірі 2000,00
грн., у якості оплати за юридичні
послуги згідно договору №25/04/2014-1 від
25.04.2014 р. були сплачені позивачем
адвокату.

У матеріалах справи наявні копія
свідоцтва про право на заняття
адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від
10.02.2012 р., виданого Чернігівською
обласною
кваліфікаційно-дисциплінарною
комісією адвокатури на ім'я ОСОБА_1.

Пунктом 6.3 роз'яснень, наданих Вищим
господарським судом України у
постанові пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України" від 21 лютого 2013 року N7,
визначено, що витрати позивачів та
відповідачів, третіх осіб, пов'язані з
оплатою ними послуг адвокатів,
адвокатських бюро, колегій, фірм,
контор та інших адвокатських об'єднань
з надання правової допомоги щодо
ведення справи в господарському суді,
розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.
Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от: угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій. У разі неподання
відповідних документів у
господарського суду відсутні підстави
для покладення на іншу сторону
зазначених сум. За змістом частини
третьої статті 48 та частини п'ятої
статті 49 ГПК у їх сукупності можливе
покладення на сторони у справі як
судових витрат тільки тих сум, які були
сплачені стороною за отримання послуг
саме адвоката (у розумінні пункту 1
статті 1 та частини першої статті 6
Закону України "Про адвокатуру та
адвокатську діяльність"), а не будь-якої
особи, яка надавала правову допомогу
стороні у справі.

При вирішенні питання про розмір суми,
яка підлягає відшкодуванню стороні за
послуги адвоката, має бути врахована як
ціна позову, яку вказав позивач у
позовній заяві, так і критерії
об'єктивного визначення розміру суми
послуг адвоката.

Згідно з ст. 30 Закону України "Про
адвокатуру та адвокатську діяльність"
при встановленні розміру гонорару
враховуються складність справи,
кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час.

Пунктом 6.3 роз'яснень наданих Вищим
господарським судом України у
постанові пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України" від 21 лютого 2013 року N 7
визначено, що розподіл сум інших, крім
судового збору, судових витрат
здійснюється за загальними правилами
частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при
задоволенні позову вони покладаються
на відповідача, при відмові в позові -
на позивача, а при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. За тими ж правилами
здійснюється й розподіл сум цих витрат
у розгляді господарським судом
апеляційних і касаційних скарг.
Вирішуючи питання про такий розподіл,
господарський суд має враховувати, що
розмір відшкодування судових витрат,
не пов'язаних зі сплатою судового
збору, не повинен бути неспіврозмірним,
тобто явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим суд з
урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, може обмежити
даний розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи. Так, у визначенні розумно
необхідного розміру сум, які
підлягають сплаті за послуги адвоката,
можуть братися до уваги, зокрема:
встановлені нормативно-правовими
актами норми видатків на службові
відрядження (якщо їх установлено);
вартість економних транспортних
послуг; час, який міг би витратити на
підготовку матеріалів кваліфікований
фахівець; вартість оплати відповідних
послуг адвокатів, яка склалася в країні
або в регіоні; наявні відомості органів
статистики або інших органів про ціни
на ринку юридичних послуг; тривалість
розгляду і складність справи тощо.
Докази, які підтверджують розумність
витрат на оплату послуг адвоката,
повинна подавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позовна заява від 29 квітня 2014
року підписана від імені ТОВ
«Біоконтакт» директором позивача
Чаповським М.І. Крім того, інтереси
позивача представляв та брав участь в
судових засіданнях
Сандугей І.В. на підставі довіреності
від 11.11.2013 р.

Жодних доказів здійснення адвокатом
ОСОБА_1 підготовки позовної заяви від 29
квітня 2014 року чи виконання останнім
покладених на нього обов'язків умовами
договору №25/04/2014-1 від 25.04.2014 р.
матеріали справи, відповідно до ст. ст.
33, 34 ГПК України, не містять.

За таких обставин, позивач не довів те,
що витрати пов'язані з оплатою послуг
адвоката ОСОБА_1 пов'язані з розглядом
даної справи, за його участі та надання
ним адвокатських послуг у даній справі.

Враховуючи вищезазначене, суд вирішив,
вимогу позивача щодо стягнення з
відповідача 2000,00 грн. витрат на правову
допомогу адвоката залишити без
задоволення.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 04.12.2013 р. у справі №914/1225/13.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 22, 44, 49, 82-84, 116, Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд

вирішив:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче підприємство
"Авангард" (08523, Київська обл.,
Фастівський район, с. Мала Снітинка,
вул. Гагаріна, буд. 150; код ЄДРПО України
38070729) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Біоконтакт" (03170, м.
Київ, Святошинський район, вул. Костюка,
буд. 39; код ЄДРПО України 30931207) - 2800 (дві
тисячі вісімсот) гривень 00 коп. боргу, 124
(сто двадцять чотири) гривні 25 коп.
інфляційних втрат, 40 (сорок) гривень 09
коп. 3% річних та 1827 (одну тисячу
вісімсот двадцять сім) гривень 00 коп.
судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 17.06.2014 року.

Суддя
А.В. Лопатін