ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2014 р.
Справа № 922/5124/13

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Гончар Т. В., суддя Гребенюк Н. В. ,
суддя Істоміна О.А.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - Бунецької Г.Ю. за
довіреністю №01-07/945 від 18.12.2013 р.;

Мельничникової А.М. за довіреністю
№01-07/946 від 18.12.2013 р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх.№829Х/3-11)
на рішення господарського суду
Харківської області від 04.03.14 у справі
№ 922/5124/13

за позовом Державної організації
«Українське агентство з авторських та
суміжних прав», м. Київ

до Державного підприємства
«Харківський національний академічний
театр опери та балету імені М.В.
Лисенка», м. Харків

про стягнення 170507,02 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року позивач - Державне
підприємство «Українське агентство з
авторських та суміжних прав»,
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про стягнення з відповідача -
Державного підприємства «Харківський
національний академічний театр опери
та балету ім. М.В. Лисенка» (з
урахуванням позовної заяви у новій
редакції щодо зміни підстав позову (від
03.03.2014р.)) авторської винагороди у
розмірі 164 067,39 грн. та 3% річних від
прострочених сум заборгованості у
розмірі 6 469,63 грн., що в сумі складає 170
507,02 грн. Крім того, позивач просив
покласти на відповідача судові витрати
та компенсувати йому надміру сплачений
судовий збір.

Також до позовної заяви у новій
редакції позивачем у якості правового
обґрунтування позовних вимог були
надані: копія витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб -
підприємців станом на 21.01.2014 року за
кодом з інформацією про
правонаступництво з Державного
агентства України з авторських і
суміжних прав на Державне підприємство
"Українське агентство з авторських та
суміжних прав", а також статут
Державної організації «Українське
агентство з авторських та суміжних
прав», зареєстрований 13 грудня 2013 року,
згідно з п.1.1. якого Державна
організація «Українське агентство з
авторських та суміжних прав» створена
відповідно до наказу Державної служби
інтелектуальної власності України
№392-н від 25 липня 2013 р. Про припинення
Державного підприємства «Українське
агентство з авторських та суміжних
прав» шляхом реорганізації
(перетворення) в Державну організацію
«Українське агентство з авторських та
суміжних прав» та є його
правонаступником, заснована на
державній власності і належить до
сфери управління Державної служби
інтелектуальної власності України на
підставі розпорядження Кабінету
Міністрів України від 07 вересня 2011 року
№839-р.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 04 березня 2014
року (з урахуванням ухвали про
виправлення описки від 17 березня 2014
року) у справі №922/5124/13 (суддя
Светлічний Ю.В.) залучено до участі у
справі правонаступника позивача
Державного підприємства «Українське
агентство з авторських та суміжних
прав» - Державну організацію
«Українське агентство з авторських та
суміжних прав». У задоволенні позову
відмовлено.

Позивач з зазначеним рішенням не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 04 березня 2014
року у даній справі скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити повністю, крім того,
судові витрати покласти на
відповідача.

Відповідач у відзиві (від 05.05.2014р.
вх.№3548) проти вимог апеляційної скарги
заперечує, вважає, що судом вірно
застосовані норми законодавства щодо
спірних правовідносин, оскільки вони є
саме господарсько - правовими, тому що
повинні бути основані на договірних
відносинах, оскільки використання
твору будь-якою особою допускається
виключно на основі договору.

Стверджує, що висновки місцевого
господарського суду ґрунтуються на
об'єктивному і безпосередньому
дослідженні всіх наявних у справі
доказів . Всі обставини, що мають
юридичне значення при розгляді справи,
встановлені судом правильно. В рішенні
дана належна оцінка представленим
доказам, у відповідності до вимог
чинного законодавства. Доводи,
зазначені в обґрунтування апеляційної
скарги, були предметом перевірки в суді
першої інстанції, при цьому суд не
погодився з ними обґрунтовано, про що
зазначено в рішенні суду. Вважає, що
підстав для задоволення апеляційної
скарги, скасування рішення суду немає,
оскаржуване рішення є законним та
обґрунтованим, в процесі розгляду
справи суд першої інстанції не
припустився порушень норм ні
матеріального, ні процесуального
права, у зв'язку з чим просить залишити
його без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

У судове засідання 19.05.2014 р. з'явились
повноважні представники відповідача
та надали пояснення по справі.

Як у призначене судове засідання, так і
після його відкладення на 04.06.2014р.,
представник Державної організації
«Українське агентство з авторських та
суміжних прав» не прибув, про причини
неявки суд не повідомив, хоча,
відповідно до встановленого
законодавством порядку, про дату, час
та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, про що
свідчать відповідні повідомлення про
вручення поштового відправлення -
копії ухвали суду від 04.04.2014р. про
прийняття апеляційної скарги до
провадження та призначення її до
розгляду та копії ухвали суду від
19.05.2014р. про відкладення розгляду
справи, наявні в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі,
відзивах на скаргу та додаткових
письмових поясненнях до відзиву,
доводи сторін, заслухавши у судовому
засіданні пояснення уповноважених
представників відповідача,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Державне підприємство "Українське
агентство з авторських та суміжних
прав" звернулось до господарського
суду Харківської області з позовною
заявою про стягнення з відповідача -
Державного підприємства «Харківський
національний академічний театр опери
та балету ім. М.В. Лисенка», авторської
винагороди у розмірі 244 477,57 грн. та 3%
річних від прострочених сум
заборгованості у розмірі 5 158,56 грн., що в
сумі складає 249 636,13 грн. та 4 992,72 грн.
судового збору.

Заявлені позовні вимоги були
обґрунтовані зокрема, нормами статей
47-49 Закону України «Про авторське право
і суміжні права», згідно з якими
позивач є організацією колективного
управління, яка управляє на
колективній основі майновими правами
суб'єктів авторського права, й
відповідно до визначених своїх
повноважень на території України
управляє виключними майновими
авторськими правами, у зв'язку з чим
укладає з юридичними і фізичними
особами угоди (надає дозволи) на
використання творів авторів (у тому
числі шляхом публічного виконання),
проводить збір, розподіл та виплату
авторської винагороди, вчиняє дії,
пов'язані із захистом порушених
авторських прав.

Підставою позову позивач визначив
ліцензійну угоду (з додатками) № 61 від 01
грудня 1997р. про публічне виконання
обнародуваних творів та виплату
авторської винагороди за їх
використання (для театрів і концертних
залів). Дана угода була укладена між
відповідачем та Державним агентством
України з авторських і суміжних прав.

У подальшому, до початку розгляду
справи по суті, позивачем до місцевого
господарського суду була подана
позовна заява у новій редакції, в якій
позивач змінив підстави позову та
просив суд стягнути з відповідача 170
507,02 грн., з яких: авторську винагороду у
розмірі 164 067,39 грн. та 3% річних від
простроченої суми заборгованості у
розмірі 6 469,63 грн. на підставі
розрахункових листків, складених та
наданих останньому відповідачем, які
підписані уповноваженими посадовими
особами відповідача, але всупереч
зобов'язанням, не оплачені останнім.

Місцевий господарський суд, з яким
погоджується і суд апеляційної
інстанції, за результатами розгляду
даної справи, дійшов висновку про те, що
позовні вимоги є необґрунтованими,
недоведеними та такими, що не
підлягають задоволенню, враховуючи
наступне.

Відповідно пункту першого частини
другої статті 11 Цивільного кодексу
України передбачено, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Статтею 3 Цивільного кодексу України
встановлені загальні засади
цивільного законодавства, серед яких
найважливішим принцип підприємницької
діяльності, а саме принцип свободи
договору. Цей принцип закріплює
неприпустимість адміністративного
втручання в цивільний оборот. Принцип
свободи договору має універсальне
значення для всіх учасників цивільних
відносин. Підтвердження цього принципу
означає відмову від примушення до
укладення договорів на основі
обов'язкових для сторін актів. Принцип
свободи договору також закріплений
рядом інших статей Цивільного кодексу
України, зокрема ст. 6, 205, 627. Він полягає
у тому, що сторони є вільними в
укладенні, виборі контрагента й
визначенні умов договору, у виявленні
волі на вступ у договірні відносини, у
виборі форми договору (ст. 205 Цивільного
кодексу України). Волевиявлення
учасників договору має складатися
вільно, без жодного тиску з боку
контрагента або інших осіб і
відповідати їхній внутрішній волі. Ця
ознака договірної свободи особливо
проявляється в умовах сьогоденної
ринкової економіки і відповідає ідеї
вільних ринкових відносин.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу
України цивільні обов'язки виконуються
у межах, встановлених договором або
актом цивільного законодавства (ч. 1).

Відповідно до частини першої статті 202
Цивільного кодексу України правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. Відповідно до ч.4 ст. 203
Цивільного кодексу України правочин
має вчинятися у формі, встановленій
законом. Загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, встановлює ст. 203 Цивільного
кодексу України. Умови дійсності
(чинності) правочину: 1) відповідність
змісту правочину законам та іншим
правовим актам; 2) дотримання
відповідної форми; 3) суб'єктний склад; 4)
єдність волі та волевиявлення.

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це законом, іншими
нормативно-правовими актами або
установчими документами, та
скріплюється печаткою, (ч. 2 ст. 207
Цивільного кодексу України).

Надані позивачем розрахункові листи не
можна вважати належними доказами по
справі, оскільки, вони не містять усіх
вищезазначених ознак правочину, а саме:
особа, що підписувала ці листи з боку
Державного підприємства «Українське
агентство з авторських та суміжних
прав» не може бути уповноваженою
особою позивача, оскільки відповідно
до «Порядку обліку організацій
колективного управління та здійснення
нагляду за їх діяльністю»,
затвердженого наказом Міністерства
освіти і науки України від 21.05.2003 року №
311, до осіб, уповноважених представляти
організацію колективного управління,
належать: керівник (президент, голова
правління, директор) та посадові особи,
які діють на підставі довіреності на
право представляти організацію,
завірену в установленому порядку
(заступник керівника, головний
бухгалтер, тощо) (додаток №3 Порядку);
жоден з розрахункових листів не
містить печатки Державного
підприємства «Українське агентство з
авторських та суміжних прав»; штамп у
лівому верхньому куті листів,
складених 09.12.2012р., 09.01.2013р. та 09.02.2013р., не
відповідає часу складання відповідних
розрахункових листів, оскільки на них
вказаний відтиск «Міністерство освіти
і науки України», втім , відповідно до
Указу Президента України № 96/2013,
Міністерство створене тільки 28.02.2013 р.

Тобто, цей факт вказує на те, що
вищевказані розрахункові листи
складалися, перевірялися, особою не
уповноваженою на здійснення цих дій, з
порушенням форми, правильності та
відповідних вимог до складання
розрахункових документів.

Разом з цим, розрахункові листи не
породжують, не змінюють та не
припиняють будь-яких цивільних
правовідносин та не можуть бути
підтвердженням фактичного визнання
відповідачем зобов'язань з виплати
авторської винагороди, їх не можна
вважати такими, що спричинили настання
договірних відносин.

У наданих позивачем розрахункових
листах не вказані способи використання
творів, територія, на яку поширюється
передаване право, а також інших умов
щодо яких за вимогою однієї із сторін
повинно бути досягнуто згоди, тобто
всіх істотних умов, передбачений
Законом для укладання договору про
передачу прав на використання творів.

Частиною 1 ст. 181 Господарського кодексу
України визначено, що господарський
договір за загальним правилом
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

За загальним правилом, що породжують
господарські зобов'язання, необхідною
умовою укладення договорів є
погодження в них сторонами істотних
умов договору, якими є предмет, ціна та
строк його дії (ч. З ст. 180
Господарського кодексу України).

Спеціальна норма ч. 1 ст. 33 Закону
України «Про авторські та суміжні
права» встановлює вимогу про те, що
договори про передачу прав на
використання творів укладаються у
письмовій формі. Договір про передачу
прав на використання творів вважається
укладеним, якщо між сторонами
досягнуто згоди щодо всіх істотних
умов (строку дії договору, способу
використання твору, території, на яку
поширюється передаване право, розміру
і порядку виплати авторської
винагороди, а також інших умов, щодо
яких за вимогою однієї із сторін
повинно бути досягнено згоди).

Тобто, надані розрахункові листи не
відповідають ані загальним вимогам
укладання господарських договорів, ані
спеціальним положенням Закону України
«Про авторське право і суміжні права»
щодо істотних умов авторського
договору, а тому не можуть бути
належними і допустимими доказами у
справі.

Також, в цій статті Закону вказується,
що в усній формі може укладатися
договір лише про використання
(опублікування) твору в періодичних
виданнях (газетах, журналах тощо), і це
жодним чином не стосується діяльності
ДП «Харківський національний
академічний театр опери та балету ім.
М.В. Лисенка».

Частиною 1 статті 32 Закону України «Про
авторські та суміжні права»
використання твору будь-якою особою
допускається виключно на основі
авторського договору, за виключенням
випадків, передбачених статтями 21-25
цього Закону. Частиною 5 статті 15
згаданого Закону встановлено, за
виключенням випадків, передбачених
статтями 21-25 цього Закону, що автор (чи
інша особа, яка має авторське право) має
право вимагати виплати винагороди за
будь-яке використання твору. Розмір і
порядок виплати авторської винагороди
за використання твору встановлюються в
авторському договорі або у договорах,
що укладаються за дорученням суб'єктів
авторського права організаціями
колективного управління з особами, що
використовують твори.

Відповідно до вимог, встановлених
статтею 426 Цивільного кодексу України
використання об'єкта права
інтелектуальної власності іншою
особою здійснюється з дозволу особи,
яка має виключне право дозволяти
використання об'єкта права
інтелектуальної власності. Умови
надання дозволу на використання
об'єкта можуть бути визначені
ліцензійним договором.

Ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України
встановлює, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 12 Закону України № 2605-ІУ від 31
травня 2005 року «Про театри і театральну
справу» встановлено, що театр, який
здійснює публічне виконання та
публічний показ театральних
постановок, зобов'язаний укладати
договори щодо розпоряджання майновими
правами на об'єкти права
інтелектуальної власності із
суб'єктами авторського і (або) суміжних
прав безпосередньо або через
організацію колективного управління,
що їх представляє.

Нормами ч.3, ч.5 ст.48 Закону України «Про
авторське право і суміжні права»
передбачено, що повноваження на
колективне управління майновими
правами передаються організаціям
колективного управління авторами та
іншими суб'єктами авторського права і
(або) суміжних прав на основі договорів,
укладених у письмовій формі. На основі
одержаних повноважень організації
колективного управління надають
будь-яким особам шляхом укладання з
ними договорів невиключні права на
використання об'єктів авторського
права і (або) суміжних прав.

Проте, договорів, які б підтверджували
повноваження позивача на управління
майновими правами з авторами та іншими
суб'єктами авторського права і (або)
суміжних прав Державною організацією
«Українське агентство з авторських та
суміжних прав» ані суду першої
інстанції, ані суду апеляційної
інстанції не надано. Разом з цим,
матеріали справи свідчать, що станом на
час звернення Державної організації
«Українське агентство з авторських та
суміжних прав» з позовом до місцевого
господарського суду, Державне
підприємство «Харківський
національний академічний театр опери
та балету ім. М.В. Лисенка» не має
укладеного чинного ліцензійного
договору про передачу прав на
використання творів ані з Державним
підприємством «Українське агентство з
авторських та суміжних прав», ані з
Державною організацією «Українське
агентство з авторських та суміжних
прав», як його правонаступника.

Цей факт підтверджує і сам позивач,
якщо виходити з його обґрунтувань,
викладених в позовній заява у новій
редакції від 27.02.2014 р.

А отже, жодна правова підстава для
виникнення господарських зобов'язань,
відповідно до ст. 174 Господарського
кодексу України, між Державною
організацією «Українське агентство з
авторських та суміжних прав» та
Державним підприємством «Харківський
національний академічний театр опери
та балету імені М.В. Лисенка» відсутня.

Згідно з частиною другою статті 4-3
Господарського процесуального кодексу
України та статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.3 п. 49 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17 жовтня 2012 року N 12 «Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних
із захистом прав інтелектуальної
власності» організації колективного
управління, які здійснюють управління
майновими правами на твори, повинні
довести наявність у них прав на
управління авторськими майновими
правами певного кола осіб. Отже, у разі
звернення організації колективного
управління до суду з позовом про захист
прав суб'єктів авторського права суд
повинен з'ясовувати обсяг повноважень
цієї організації згідно з договорами,
укладеними цією організацією та
суб'єктом авторського права. Якщо у
організації колективного управління
відсутні повноваження на управління
майновими правами суб'єкта авторського
права, зокрема, щодо конкретного твору,
судам слід відмовляти у задоволенні
позову цієї організації.

Втім, позивачем, всупереч вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, не доведено належними і
допустимими доказами наявність
повноважень на управління майновими
правами суб'єктів авторського права
щодо творів, зазначених у
розрахункових листах, які складені
уповноваженими представниками
відповідача.

При цьому, колегією суддів встановлено,
що Державне підприємство «Харківський
національний академічний театр опери
та балету імені М.В. Лисенка» є закладом
культури, діяльність якого згідно з
положеннями Закону України «Про театри
і театральну справу», спрямована на
створення, публічне виконання та
публічний показ творів театрального
мистецтва. Відповідно до ст.8 Закону
України «Про театри і театральну
справу» метою основної діяльності
театру є розвиток театрального
мистецтва і театральної справи,
формування та задоволення потреб
населення в театральному мистецтві.
Основна діяльність театру не має на
меті одержання прибутку.

У відповідності до п.3.1. статуту
відповідача головним завданням
діяльності театру є створення та показ
художньо-довершених вистав з метою
забезпечення суспільних потреб
територіальних громад області в творах
театрального мистецтва, які сприяють
відродженню, збереженню та розвитку
національної театральної спадщини,
духовного збагачення народу на кращих
зразках класичної і сучасної
української та світової драматургії,
сприятимуть художньо-естетичному
вихованню підростаючого покоління
задоволенню культурних потреб та
організації відпочинку населення.

Отже, основна діяльність театру
відноситься до некомерційної
господарської діяльності в силу вимог
чинного законодавства.

Згідно із ч.4 ст.47 Закону України «Про
авторське право і суміжні права» особи,
які використовують твори, виконання,
програми мовлення, примірники фонограм
(відеограм), зобов'язані надавати
організаціям колективного управління
точний перелік використаних творів,
виконань, примірників фонограм
(відеограм), програм мовлення разом з
документально підтвердженими даними
про одержані прибутки від їх
використання та повинні виплачувати
організаціям колективного управління
винагороду в передбачений термін і в
обумовленому розмірі.

Частиною 6 статті 48 Закону України «Про
авторське право і суміжні права»
встановлено, що організація
колективного управління має право
вимагати від осіб, які використовують
об'єкти авторського права і суміжних
прав, надання їм документів, що містять
точні відомості про використання
зазначених об'єктів, необхідні для
збирання і розподілу винагороди.

Згідно з вимогами ст. 12 Закону України
«Про театри і театральну справу»,
театри, що здійснюють публічне
виконання та публічний показ
театральних постановок, зобов'язані,
зокрема, укладати договори щодо
розпорядження майновими правами на
об'єкти права інтелектуальної
власності із суб'єктами авторського і
(або) суміжних прав безпосередньо або
через організацію колективного
управління, що їх представляє.

Відповідно до ч.5 ст.15 Закону України
«Про авторське право і суміжні права»
за винятком випадків, передбачених
статтями 21 - 25 цього Закону, автор (чи
інша особа, яка має авторське право) має
право вимагати виплати винагороди за
будь-яке використання твору.
Винагорода може здійснюватися у формі
одноразового (паушального) платежу, або
відрахувань за кожний проданий
примірник чи кожне використання твору
(роялті), або комбінованих платежів.
Розмір і порядок виплати авторської
винагороди за створення і використання
твору встановлюються в авторському
договорі або у договорах, що
укладаються за дорученням суб'єктів
авторського права організаціями
колективного управління з особами, які
використовують твори. Кабінетом
Міністрів України можуть
установлюватися мінімальні ставки
авторської винагороди та порядок їх
застосування.

Відповідно до ч.2 ст.33 Закону України
«Про авторське право і суміжні права»
договір про передачу прав на
використання творів вважається
укладеним, якщо між сторонами
досягнуто згоди щодо всіх істотних
умов (строку дії договору, способу
використання твору, території, на яку
поширюється передаване право, розміру
і порядку виплати авторської
винагороди, а також інших умов, щодо
яких за вимогою однієї із сторін
повинно бути досягнено згоди).
Авторська винагорода визначається у
договорі у вигляді відсотків від
доходу, отриманого від використання
твору, або у вигляді фіксованої суми чи
іншим чином. При цьому ставки
авторської винагороди не можуть бути
нижчими за мінімальні ставки,
встановлені Кабінетом Міністрів
України.

З системного аналізу приписів чинного
законодавства у сфері авторського
права і суміжних прав (зокрема, ст. 1109
Цивільного кодексу України , ст. ст. 15, 33,
48 - 49 Закону України «Про авторське
право і суміжні права») вбачається, що в
контексті вимог ч. 4 ст. 180
Господарського кодексу України
України, обов'язковим атрибутом умови
про предмет ліцензійного договору є
визначення об'єкту (ів) авторського
права і (або) суміжних прав, щодо
використання якого (их) укладається
такий договір. Крім того, істотною
умовою такого договору є визначення
розміру плати за використання об'єкта
права інтелектуальної власності.

При цьому, ч.3 п.30.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду від 17
жовтня 2012 року N 12 передбачено, що у
вирішенні спорів, пов'язаних з
передачею авторського права та/або
суміжних прав чи наданням дозволу на
використання творів та/або об'єктів
суміжних прав, господарські суди
повинні всебічно і повно досліджувати
обставини щодо обсягу прав, які
передано чи надано у використання за
договором, строку дії авторського
договору тощо. У разі коли з матеріалів
справи вбачається, що мало місце
неодноразове передання майнових прав
на твір або об'єкт суміжних прав,
господарському суду у розгляді справи
необхідно з'ясовувати усі обставини,
пов'язані із встановленням суб'єктів
майнового права на твір або об'єкт
суміжного права і передачею
(відчуженням) повністю чи частково прав
таких суб'єктів. Зокрема, підлягають
з'ясуванню питання про те, який саме
обсяг майнових прав передано і чи
дотримано при цьому вимоги Закону щодо
авторського договору; яким у зв'язку з
цим є обсяг майнового права
відповідної особи

Виходячи із змісту норм ст. ст.15, 33
Закону України «Про авторське право і
суміжні права», ст.445 Цивільного
кодексу України автор має право
вимагати виплати винагороди за
будь-яке використання твору, яка може
здійснюватись у формі паушального
платежу, або роялті, або комбінованих
платежів. Відповідна форма авторської
винагороди, її розмір та порядок
виплати має встановлюватись у
відповідних договорах.

Проте, в матеріалах справи відсутні
документальні докази щодо визначення
та погодження між сторонами форми
авторської винагороди, її розміру та
порядку виплати за використання творів
інтелектуальної власності.

Із змісту розрахункових листів,
вбачається, що такі складені на
позадоговірній основі, розмір
авторської винагороди, зазначений у
цих розрахункових листах є
необґрунтованим, оскільки, позивачем
не доведено правильності визначення
розміру авторської винагороди,
погодження сторонами форми авторської
винагороди у формі роялті.

Докази, що спростовують викладене в
матеріалах справи відсутні.

Отже, позивачем також і не доведено
належними і допустимим доказами
правильності нарахування авторської
винагороди в розмірі, заявленому до
стягнення з відповідача.

Крім того, відповідно до п.30.5 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України №12 від 17.10.2012 року
позадоговірне використання творів
та/або об'єктів суміжних прав може
здійснюватися лише в цілях і в обсязі,
прямо визначених у законі. Вирішуючи
питання про правомірність дій сторін,
суд повинен установити, чи відповідали
законові цілі позадоговірного
використання і чи не перевищував обсяг
використання межі, визначені законом
для даних об'єктів авторського права
та/або суміжних прав.

Відповідно до ст.1 Закону України
«Про театри і театральну справу» театр
- заклад культури (підприємство,
установа чи організація) або колектив,
діяльність якого спрямована на
створення, публічне виконання та
публічний показ творів театрального
мистецтва.

Статтею 8 Закону України «Про театри і
театральну справу» визначено, що метою
основної діяльності театру є розвиток
театрального мистецтва і театральної
справи, формування та задоволення
потреб населення в театральному
мистецтві. Основна діяльність театру
не має на меті одержання прибутку.

Відповідно до ч.3 ст.15 Закону України
«Про театри і театральну справу»
основна діяльність театрів, види якої
визначені у статті 8 цього Закону,
відноситься до некомерційної
діяльності театрів.

Отже, в даному випадку позадоговірне
використання об'єктів права
інтелектуальної власності, що не
заперечується відповідачем та
встановлено судом, мало місце з
урахуванням вимог чинного
законодавства насамперед, спрямоване
на здійснення відповідачем
некомерційної театральної діяльності
з метою розвитку театрального
мистецтва і театральної справи,
формування та задоволення потреб
населення в театральному мистецтві.

В той же час, наведене не може
розцінюватись як відсутність обов'язку
у відповідача щодо виплати винагороди
за використання творів авторам
відповідних об'єктів права
інтелектуальної власності за
наявності належного договірного
погодження між відповідними суб'єктами
всіх необхідних умов, визначених
законодавством, як істотні, враховуючи
специфіку правовідносин з
використання об'єктів права
інтелектуальної власності.

Проте, колегією суддів встановлено, що
неналежне виконання саме позивачем
функцій, покладених на останнього, як
організацію колективного управління,
згідно зі ст. 49 Закону України «Про
авторське право та суміжні права», є
наслідком відмови у позові в даній
справі, оскільки відсутній будь-який
правочин між сторонами про порядок
використання оприлюднених творів,
виплату авторської винагороди (роялті).
В даному випадку саме позивач є
спеціалізованою установою, діяльність
якої, спрямована на захист прав
відповідних суб'єктів права
інтелектуальної власності.

Крім того, саме позивачем не доведено
обґрунтованості форми, розміру та
підстави стягнення з відповідача
авторської винагороди у заявленому
розмірі, а також не доведено наявність
повноважень на управління майновими
правами суб'єктів авторського права,
твори, які зазначені у розрахункових
листах.

За таких обставин, у задоволенні позову
Державної організації «Українське
агентство з авторських та суміжних
прав», м. Київ до Державного
підприємства «Харківський
національний академічний театр опери
та балету імені М.В. Лисенка», м. Харків
цілком правомірно та обґрунтовано
відмовлено судом першої інстанції.

Отже, здійснивши апеляційний перегляд
оскаржуваного рішення, колегія суддів
вважає, що викладені в апеляційній
скарзі твердження зроблені при
довільному трактуванні обставин
справи та норм чинного законодавства,
аргументи заявника скарги ґрунтуються
на припущеннях, на їх підтвердження не
надано відповідно до статей 33, 36
Господарського процесуального кодексу
України доказів з посиланням на
конкретні норми матеріального та
процесуального права, які б
спростовували висновки місцевого
господарського суду і могли б бути
підставою для скасування
оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення має бути залишене без змін.

Керуючись ст.ст. 33, 35, 43, 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 04.03.2014 у справі
№ 922/5124/13 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови підписано 10.06.2014
р.

Головуючий суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.

Суддя
Істоміна О.А.