ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2014 р.
Справа № 911/1095/14

Розглянувши матерыали справи за
позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м.Миронівка

до Миронівського районного підрозділу
ПАТ «Київобленерго», м.Миронівка

про визнання недійсним додатку №4 до
договору про постачання електричної
енергії №220007326 від 04.12.2013 року
недійсним

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: Бабенко А.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі
- позивач) до Миронівського районного
підрозділу ПАТ «Київобленерго» (далі -
відповідач) про визнання недійсним
додатку №4 до Договору про постачання
електричної енергії №220007326/10387013 (232) від
04.12.2013 року недійсним.

Провадження у справі №911/1095/14 порушено
відповідно до ухвали суду від 03.04.2014
року та призначено справу до розгляду
на 17.04.2014 року.

Відповідач у судовому засіданні 17.04.2014
року подав відзив, в якому проти позову
заперечує, вважає його необґрунтованим
та просить суд відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог. У зв'язку з
необхідністю вивчення наданих
сторонами доказів та пояснень, розгляд
стпраив відкладався до 06.05.2014 року та
було зобов'язано позивача надати
письмові пояснення на відзив
відповідача.

В судовому засіданні 06.05.2014 року
позивач позовні вимоги підтримав та
надав пояснення на відзив відповідача,
відповідач проти позову заперечував.

У зв'язку з необхідністю вивчення
наданих сторонами доказів та пояснень,
розгляд справи відкладався до 29.05.2014
року.

В судовому засіданні 29.05.2014 року
позивач позовні вимоги підтримав,
відповідач проти позову заперечував.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані ними
докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається з позовних матеріалів,
04.12.2013 року між позивачем (фізичною
особою-підприємцем, Споживач) та
Публічним акціонерним товариством
«Київобленерго» (Постачальник) був
укладений Договір про постачання
електричної енергії № 220007326/10387013 (232) з
додатками (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 даного Договору
Постачальник продає енергію Споживачу
для забезпечення потреб
електроустановок Споживача з
дозволеною потужністю 30,0 кВт, а
Споживач оплачує Постачальнику
вартість використаної (купленої) ним
електричної енергії та здійснює інші
платежі за умовами цього Договору.

Розділом 2 п. 2.1 Договору передбачено, що
під час виконання умов цього Договору,
а також вирішення всіх питань, що не
обумовлені цим Договором, Сторони
зобов'язуються керуватися чинним
законодавством України.

Згідно п. 2.2.2 Договору Постачальник
зобов'язується продавати (постачати)
Споживачу електричну енергію, як товар
з врахуванням його особливих споживчих
якостей та фізико-технічних
характеристик.

Умови постачання та оплати отриманої
електричної енергії узгоджені
сторонами в додатках, які є невід'ємною
частиною Договору, підписані
представниками сторін та скріплені їх
печатками.

Як зазначає позивач, підписуючи
спірний Договір, він був впевнений, що
розрахунок має проводитись за фактично
використану електричну енергію. Однак,
як з'ясувалось в подальшому,
Постачальник наполягає на проведенні
розрахунків наперед шляхом внесення
авансового платежу на поточне
споживання електричної енергії
розрахункового періоду у розмірі 100
відсотків посилаючись на додаток № 4 до
вказаного Договору.

У зв'язку з чим, позивач стверджує, що
такі вимоги Постачальника
перешкоджають підприємницькій
діяльності позивача, створюють загрозу
відключення від постачання
електричної енергії, та порушують
розділ 3 п. 3.1.1 Договору, відповідно до
якого Постачальник має право
отримувати від Споживача плату за
поставлену електричну енергію за
роздрібними тарифами та норми діючого
законодавства.

При цьому, позивач стверджує, що не був
ознайомлений з додатком № 4 до
Договору, яким врегульовано
відповідний порядок розрахунків за
активну електроенергію.

Позивач стверджує, що умови додатку № 4
до Договору про порядок розрахунків за
активну електроенергію порушують
права позивача, суперечать чинному
законодавству та ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про захист прав споживачів».

У зв'язку з чим, позивач звернувся до
суду з вимогою про визнання недійсним
відповідного додатку № 4 до Договору
посилаючись на ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України, якою передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Позивач вважає, що п. 6.6 Правил
користування електричною енергією,
затвердженими постановою Національної
комісії регулювання електроенергетики
України від 31.07.1996 року № 28 в редакції
постанови № 910 від 17.10.2005 року про те, що
оплата електричної енергії, яка
відпускається споживачу, здійснюється
споживачем, як правило, у формі
попередньої оплати у розмірі вартості
заявленого обсягу споживання
електричної енергії на відповідний
розрахунковий або плановий період, має
рекомендаційний характер.

Відповідач у відзиві проти позову
заперечував, зазначив, що умови
спірного Договору відповідають
вимогам чинного законодавства і були
погоджені позивачем шляхом підписання
Договору та кожного додатку з
проставленням печатки.

Враховуючи викладені в позові
обставини та заперечення відповідача,
судом встановлено, що норми Закону
України «Про захист прав споживачів»
не поширюють на правовідносини сторін,
які є господарськими і позивач не
підпадає під визначене відповідним
Законом поняття споживача.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
захист прав споживачів» споживач -
фізична особа, яка придбаває, замовляє,
використовує або має намір придбати чи
замовити продукцію для особистих
потреб, безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника.

Нормативним актом, що регулює
відносини енергопостачальників та
споживачів електричної енергії є
Правила користування електричною
енергією, затверджені Постановою
Національної комісії з питань
регулювання електроенергетики від
31.07.1996, № 28 «Про затвердження Правил
користування електричною енергією» у
редакції постанови №910 від 17.10.2005 року
(надалі ПКЕЕ). ПКЕЕ затверджені
Постановою Національної комісії з
питань регулювання електроенергетики
відповідно до повноважень НКРЕ, що
визначаються Указом Президента
України від 23.11.2011 року №1059/2011 (чинний
на даний час), на час прийняття ПКЕЕ
повноваження НКРЕ визначалися
відповідно до Указу Президента України
від 14.03.1995 року №213/95.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про
електроенергетику» споживання
електроенергії можливе лише на
підставі договору з
енергопостачальником. Споживач
енергії зобов'язаний додержуватись
вимог нормативно-технічних документів
та договору про постачання енергії.

Відповідно до п.1.2 ПКЕЕ договір про
постачання електричної енергії -
домовленість двох сторін (постачальник
електричної енергії за регульованим
тарифом і споживач), що є документом
певної форми, який встановлює зміст та
регулює правовідносини між сторонами
під час продажу постачальником за
регульованим тарифом електричної
енергії споживачу за тарифами, які
регулюються відповідно до
законодавства України; договірна
величина споживання електричної
енергії - узгоджена в договорі між
постачальником електричної енергії і
споживачем величина обсягу
електричної енергії на відповідний
розрахунковий період.

У відповідності до п 5.1. ПКЕЕ договір
про постачання електричної енергії є
основним документом, який регулює
відносини між постачальником
електричної енергії за регульованим
тарифом, що здійснює свою діяльність на
закріпленій території, і споживачем та
визначає зміст правових відносин, прав
та обов'язків сторін.

Порядок розрахунків за активну
електроенергію є істотною умовою
договору у відповідності до п.5.2.ПКЕЕ.

У відповідності до вимог діючих
нормативних актів з споживачем
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
укладено Договір про постачання
електричної енергії № 220007326/10387013 (232)
від 04.12.2013 року.

Порядок оплати є істотною умовою
договору та врегульований у п.2.3.3
Договору, відповідно до якого Споживач
зобов'язується оплачувати
Постачальнику електричної енергії
вартість електричної енергії згідно з
умовами додатку №4 «Порядок
розрахунків за активну
електроенергію» та Додатку №6 «Порядок
зняття показів розрахункових приладів
обліку електричної енергії та форма
звіту Споживача про покази приладів
обліку».

Додаток 4 до Договору передбачає
порядок оплати за активну
електроенергію у формі попередньої
оплати шляхом внесення авансового
платежу у розмірі 100% на поточне
споживання розрахункового періоду до
дати початку розрахункового періоду.

Так відповідно до п 6.6. ПКЕЕ оплата
електричної енергії, яка відпускається
споживачу, здійснюється споживачем, як
правило, у формі попередньої оплати у
розмірі вартості заявленого обсягу
споживання електричної енергії на
відповідний розрахунковий або
плановий період. Споживачі за взаємною
згодою сторін (постачальника
електричної енергії та споживача)
можуть здійснювати оплату вартості
обсягу електричної енергії плановими
платежами з наступним перерахунком або
оплатою, що провадиться за фактично
відпущену електричну енергію. Початок
та тривалість розрахункового та/або
планового періоду для розрахунку плати
за спожиту електричну енергію, форма та
порядок оплати, терміни здійснення
планових платежів та остаточного
розрахунку зазначаються у договорі між
постачальником електричної енергії та
споживачем.

Як передбачено ст. 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу
України, правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків

Як передбачено ст. 203 Цивільного
кодексу України, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент його
вчинення стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203
Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що умови спірного
додатку №4 Договору не суперечать п. 6.6
ПКЕЕ, який передбачає можливість за
погодженням сторін передбачати оплату
електроенергії як у формі попередньої
оплати у розмірі вартості заявленого
обсягу споживання електричної енергії,
так і плановими платежами з наступним
перерахунком або оплатою, що
провадиться за фактично відпущену
електричну енергію. Враховуючи, що
сторони погодили в спірному додатку № 4
до Договору оплату саме в формі
передплати в розмірі заявленого
обсягу, відповідна умова відповідає
чинному законодавству і погоджена
сторонами.

Також, суд враховує, що не відповідає
дійсності посилання позивача на не
ознайомлення з умовами спірного
додатку № 4 до Договору, оскільки
відповідний додаток підписаний
позивачем особисто та скріплений його
печаткою.

Посилання позивача на ст.ст. 203, 215
Цивільного кодексу України не
обґрунтовує позовних вимог про
визнання спірного додатку №4 до
Договору недійсним, оскільки відсутні
ознаки будь-яких порушень при його
укладенні та суперечності змісту
правочину Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, позовні вимоги виходячи з
викладених у позові підстав та
обставин, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору позовні
вимоги позивачем не доведені та не
обґрунтовані, відповідачем заперечені
та спростовані, тому не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України в разі
відмови в задоволенні позову, понесені
позивачем судові витрати не підлягають
відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 33, 49, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Суддя
Кошик А.Ю.

дата підписання 05.06.2014 р.