РІШЕННЯ

"12" травня 2014 р.Справа № 9/43/5022-681/2012

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Гевка В.Л.

Розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско", вул.
Микулинецька, 40, м. Тернопіль, 46000

до відповідача Приватного
акціонерного товариства
"Автотехсервіс", вул. За Рудкою, 33, м.
Тернопіль, 46003

про визнання недійсним додатку №1 (без
дати та місця укладення) до Договору
про спільну діяльність від 01.09.1998р.

За участю представників сторін:

позивача: Стасишин Богдан
Ізидорович, паспорт НОМЕР_1 від 03.06.96
р.

відповідача: Авдєєнко В.В.,
посвідчення №41 від 22.12.08 р.

У попередніх судових засіданнях
представникам сторін роз'яснено
належні їм права та обов'язки
передбачені ст.ст. 20,22, 78, 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

За відсутності відповідного
клопотання технічна фіксація
(звукозапис) судового процесу не
здійснювалась.

В судовому засіданні 12.05.2014р. оголошено
лише вступну та резолютивну частину
рішення.

Суть справи: Позивач - Товариство з
обмеженою відповідальністю "Аско", вул.
Микулинецька, 40, м. Тернопіль (далі по
тексту також - позивач або ТОВ "АСКО")
звернулося до господарського суду з
позовом до відповідача Приватного
акціонерного товариства
"Автотехсервіс", вул. За Рудкою, 33, м.
Тернопіль (далі по тексту також -
відповідач або ПАТ "Автотехсервіс") про
визнання недійсним Додатку №1 (без дати
та місця укладення) до Договору про
спільну діяльність укладеного між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "АСКО" та Акціонерним
товариством закритого типу
"Автохсервіс" 01.09.1998р.

Ухвалою господарського суду від
23.08.2012р. порушено провадження у справі
та її розгляд призначено на 11.09.2012 р. о 14
год. 30 хв.

У відповідності до ст. 77 ГПК України
розгляд справи відкладався на 21.09.2012р.
на 15 год. 00 хв., на 02.10.2012р. на 16 год. 20 хв.,
на 09.10.2012р. на 15 год. 10 хв., а також, у
судових засіданнях оголошувались
перерви до 15.10.2012р. на 16 год. 00 хв., до
23.10.2012р. на 12 год. 00 хв. та на 29.10.2012р. на 12
год. 00 хв. у зв'язку з неподанням
сторонами витребуваних судом
документів.

Ухвалою господарського суду
Тернопільської області від 29.10.2012р.
провадження у справі зупинено до
вирішення пов'язаної з нею справи №
7/86-1298, що знаходилась у провадженні
Вищого господарського суду України за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю "Аско" на
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 26.07.2012р. у
справі №7/86-1298 господарського суду
Тернопільської області за позовом:
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско", вул.
Микулинецька, 40, м. Тернопіль до
відповідача1: Акціонерного товариства
закритого типу "Автотехсервіс", вул. За
Рудкою, 33, м. Тернопіль, відповідача 2:
Виконавчого комітету Тернопільської
міської ради, вул. Листопадова, 1, м.
Тернопіль за участі третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Міське бюро
технічної інвентаризації", бул. Т.
Шевченка, 1, м. Тернопіль про визнання
права власності на будівлю
автозаправочної станції під літерою"А"
загальною площею 39.8 кв.м. по вул.
Микулинецька, 40 в м. Тернополі за
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Аско".

21 січня 2012 року провадження у справі
поновлено у зв'язку із завершенням
касаційного провадження по справі
№7/86-1298 та поверненням матеріалів
справи до господарського суду
Тернопільської області.

Ухвалою господарського суду
Тернопільської області від 21.01.2013р. по
справі у відповідності до ст.ст. 79, 86, 87
Господарського процесуального кодексу
України провадження у справі
№9/43/5022-681/2012 зупинено до вирішення і
набрання законної сили рішення (ухвали)
у справі №6/7/921/39/13, що знаходиться в
провадженні господарського суду
Тернопільської області за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско", вул.
Микулинецька, 40, м. Тернопіль до
відповідача Приватного акціонерного
товариства "Автотехсервіс", вул. За
Рудкою, 33, м. Тернопіль, про визнання
недійсним договору про спільну
діяльність від 01.09.1998р.

21.08.2013р. на адресу суду надійшов
супровідний лист від 21.08.2013р. за
підписом представника ПАТ
"Автотехсервіс" - Авдєєнка В.В. із
долученням копії постанови
Львівського апеляційного
господарського суду від 15 липня 2013
року по справі №6/7/921/39/13.

Суд, ухвалою від 29.08.2013р. призначав у
справі судове засідання для вирішення
питання про поновлення провадження у
справі на 17 вересня 2013р. на 14 год. 20хв. та
ухвалою від 17 вересня 2013 р. на 24 вересня
2013р. на 15 год. 40 хв.

24 вересня 2013 року провадження у справі
поновлено у зв'язку із завершенням
розгляду справи №6/7/921/39/13 та
поверненням матеріалів справи до
господарського суду Тернопільської
області. У судовому засіданні 24.09.2013р.
суд перейшов до розгляду справи.

Ухвалою суду від 24 вересня 2013р. суд
зупинив провадження у справі
№9/43/5022-681/2012 до вирішення і набрання
законної сили ухвали (рішення) у справі
№7/86-1298 по розгляду заяви № б/н від
23.08.2013р. про перегляд за нововиявленими
обставинами рішення господарського
суду Тернопільської області від
09.04.2012р. у справі №7/86-1298, що знаходиться
в провадженні господарського суду
Тернопільської області.

Супровідним листом від 05.03.2014р.
Львівського апеляційного
господарського суду матеріали справи
7/86-1298 у зв'язку із закінченням
апеляційного провадження повернено
справу № 7/86-1298 за позовом: ТзОВ "Аско",
м. Тернопіль до відповідача-1:
Акціонерного товариства закритого
типу "Автотехсервіс", м. Тернопіль до
відповідача-2: Виконавчого комітету
Тернопільської міської ради, м.
Тернопіль за участю третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міське бюро
технічної інвентаризації ", м.
Тернопіль про визнання права власності
у господарський суд Тернопільської
області.

Із змісту долученої до матеріалів
справи постанови Львівського
апеляційного господарського суду від
12.02.2014р. апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Аско"
задоволено. Ухвалу господарського суду
Тернопільської області від 15.10.2013 у
справі №7/86-1298 скасовано. Заяву
товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско" про перегляд за
нововиявленими обставинами рішення
господарського суду Тернопільської
області від 09.04.2012 у справі №7/86-1298
задоволено. Рішення господарського
суду Тернопільської області від 09.04.2012
у справі №7/86-1298 скасовано. Прийнято
нове рішення, яким визнано за
товариством з обмеженою
відповідальністю "АСКО" право
власності на будівлю автозаправочної
станції під літерою"А" загальною площею
39.8 кв.м. по вул. Микулинецька,40 в
м.Тернополі.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ГПК України
господарський суд поновлює
провадження у справі після усунення
обставин, що зумовили його зупинення.

Із змісту п. 3,11 ч.1 ст. 65 ГПК України з
метою забезпечення правильного і
своєчасного вирішення господарського
спору суддя вчиняє в необхідних
випадках серед іншого такі дії по
підготовці справи до розгляду: -
викликає представників сторін (якщо
сторони знаходяться у тому ж
населеному пункті, що й господарський
суд) для уточнення обставин справи і
з'ясовує, які матеріали може бути
подано додатково; вчиняє інші дії,
спрямовані на забезпечення
правильного і своєчасного розгляду
справи.

В порядку п. 3,11 ч.1 ст. 65 ГПК України,
беручи до уваги положення ст. 69 ГПК
України та стислі строки розгляду
справи, які залишились з урахуванням її
попереднього розгляду та зупинення
провадження у справі, суд, без
поновлення провадження у справі
призначав у справі судові засідання з
метою підготовки справи до розгляду та
вирішення питання про поновлення
провадження у справі на 25.03.2014 р. о 14 год.
50 хв., на 06.05.14р. на 15 год. 40 хв. та в
судовому засіданні оголошувалась
перерва до 18.04.2014р. на 15 год. 40 хв.

Разом з тим, відповідачем у справі
Приватним акціонерним товариством
"Автотехсервіс" подано суду копію
касаційної скарги від 26.02.2014р. ПАТ
"Автотехсервіс" на постанову
Львівського апеляційного
господарського суду від 12.02.2014р. у
справі №7/86-1298 та докази надіслання
такої у Львівський господарський
апеляційний суд для подальшого
спрямування у Вищий господарський суд
України для здійснення касаційного
провадження.

Одночасно, суд 25.04.2014р. запитом
звертався в Вищий господарський суд
України з проханням невідкладно надати
інформацію про стан розгляду
касаційної скарги від 26.02.2014р. ПАТ
"Автотехсервіс" на постанову
Львівського апеляційного
господарського суду від 12.02.2014р. у
справі №7/86-1298.

Проте, станом на 06.05.2014р. жодних
доказів, повідомлень, листів на адресу
суду не надходило.

Ухвалою від 06.05.2014р. суд поновив
провадження у справі та в судовому
засіданні перейшов до розгляду справи.

Ухвалою суду від 06.05.2014р. суд відклав
розгляд справи на 12 травня 2014 р. на 14
год. 20хв.

Ухвалою суду від 15.10.2012р. суд, в порядку
ч. 3 ст. 69 ГПК України, за клопотанням
представника позивача розгляд справи
продовжував на 15-ть днів.

Згідно ст. 52 ГПК України перебіг усіх
незакінчених процесуальних строків
зупиняється із зупиненням провадження
у справі. З дня поновлення провадження
перебіг процесуальних строків
продовжується.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 ГПК України у
випадках, коли останній день строку
припадає на неробочий день, днем
закінчення строку вважається перший
наступний за ним робочий день.

Таким чином, з врахуванням
неодноразового зупинення провадження
у справі та його поновлення, а також
продовження строку розгляду справи
судом на 15-ть днів, в силу того, що
11.05.2014р. являється вихідним днем, а
наступним за ним робочим днем є
понеділок 12.05.2014р. останнім днем строку
розгляду справи № 9/43/5022-681/2012 в силу
ст.ст. 51,52,69,79 ГПК України є 12.05.2014р.

У судовому засіданні 12.05.2014р.
оголошувалась перерва до 17 год. 00 хв.
для надання можливості сторонам надати
додаткові докази.

Представник позивача в судове
засідання 12.05.2014р. прибув, посилаючись
на докази подані в процесі розгляду
справи, просить позовні вимоги
задовольнити з підстав наведених у
позові та додатково поданих пояснень.

Так, у поданій позовній заяві від
17.08.2012р. вх. № 71 (вх. № 0859(н) від 20.08.2012р.)
позивач серед іншого зазначає про
наступне.

01.09.1998 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «АСКО» та Акціонерне
товариство закритого типу
«Автотехсервіс» підписали Договір про
спільну діяльність (надалі - «Договір
про спільну діяльність»).

Згідно умов даного договору Сторони
зобов'язуються шляхом об'єднання майна
і зусиль спільно діяти у сфері
розробки, будівництва, запуску та
експлуатації автозаправної станції
(АЗС) за адресою м. Тернопіль, вул.
Микуленецька, 40, а саме: Сторона-1 (ТОВ
«АСКО») зобов'язується передати право
користування земельною ділянкою по
вул. Микуленецькій, 40 та проектну
документацію на АЗС, частка у спільній
діяльності складає -10%; Сторона- 2 (ПрАТ
«Автотехсервіс») зобов'язується
провести будівництво АЗС шляхом
здійснення фінансування усіх робіт,
необхідних для експлуатації АЗС,
оформити документи для прийняття - в
експлуатацію АЗС, надати обладнання
для АЗС, організувати роботу АЗС, найм
персоналу, забезпечувати постачання
паливно-мастильних матеріалів та інше,
частка у спільній діяльності складає -
90%.

Ухвалою господарського суду
Тернопільської області від 05.08.2010 року
порушено провадження у справі № 7/86-1298
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «АСКО» до
Акціонерного товариства закритого
типу «Автотехсервіс» за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору Товариства з
обмеженою відповідальністю «Міське
бюро технічної інвентаризації» та
Виконавчого комітету Тернопільської
міської ради про визнання права
власності на споруду автозаправної
станції загальною площею 39.8 кв.м. по
вул. Микулинецькій, 40 в м. Тернополі.

У ході розгляду справи №7/86-1298
Акціонерним товариством закритого
типу «Автотехсервіс» було надано суду
Додаток № 1 без місця та дати укладення
підписаний Директором ТОВ «АСКО» -
ОСОБА_7 та Директором АТЗТ
«Автотехсервіс» -ОСОБА_8 та скріплений
печатками даних Товариств.

Зміст Додатку №1 до Договору про
спільну діяльність наступний:
«Сторона-2 сплачує Стороні-1 частку, яка
складає 10% і майно залишається за
Стороною-2. Частка майна Сторони-2
складає 100%».

Слід відмітити, що до початку розгляду
справи №7/86-1298 Позивач не володів
інформацією про наявність згаданого
Додатку № 1 до Договору про спільну
діяльність (надалі - «Додаток №1»), в
справах ТОВ «Аско» вказаний додаток
відсутній. Гадана дата укладення
даного Додатку №1 - не раніше серпня 2000
року (часу зміни АТЗТ «Автотехсервіс»
печатки на нову та часу вступу ОСОБА_7
на посаду директора ТОВ «Аско») та не
пізніше 19 грудня 2002 року - часу подання
ТОВ «Аско» заяви на імя міського голови
м. Тернополя щодо оформлення за
Позивачем права власності на будівлю
автозаправної станції загальною
площею 39, 8 кв.м., за адресою: вул.
Микулинецька, 40, у м. Тернополі.

1.2. Щодо дій сторін по виконанню
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998 року та Додатку № 1 до нього.

Згідно з умовами р. 1 Договору про
спільну діяльність сторони за даним
договором зобов'язуються шляхом
об'єднання майна і зусиль спільно діяти
в сфері розробки, будівництва, запуску
та експлуатації автозаправної станції
за адресою: м. Тернопіль, вул.
Микулинецька, 40 (надалі - «АЗС»).

Виходячи з умов Договору про спільну
діяльність, метою укладення даного
Договору було спільне будівництво,
запуск та експлуатація АЗС.

Для здійснення мети спільної
діяльності ТОВ «АСКО» зобов'язувалось
передати АТЗТ «Автотехсервіс» право
користування земельною ділянкою в м.
Тернополі по вул. Микулинецькій, 40, та
передати попередню проектну
документацію на АЗС, що було
передбачено у п. 2.1. Договору про
спільну діяльність.

Важливо зазначити, що на момент
укладення Договору про спільну
діяльність за адресою м. Тернопіль, вул.
Микулинецька, 40 перебувало майно ТОВ
«АСКО» -Автозаправна станція (надалі -
«АЗС»).

Як випливає з рішення Виконавчого
комітету Тернопільської міської ради
№ 841 від 18.10.1995 року ТОВ «АСКО» надано
дозвіл на будівництво Автозаправної
станції у м. Тернополі по вул.
Микулннецькій, 40.

12.11.1997 року ТОВ «АСКО» отримало
дозвіл на початок будівельних робіт.
Всі інші необхідні дозвільні документи
також отримувало ТОВ «АСКО».

22.07.1997 року новозбудовану АЗС було
прийнято в експлуатацію, про що
свідчить Акт державної технічної
комісії про прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта.
Назва об'єкта вказана як,
«Автозаправочна станція при ТОВ
«АСКО».

17.08.1998 року Виконавчим комітетом
Тернопільської міської ради було
прийняте рішення № 947, у якому було
вказано:

«Затвердити акт державної технічної
комісії про прийняття в експлуатацію
автозаправної станції потужністю 375
заправок на добу за адресою вул.
Микулинецька, 40, збудованої
товариством з обмеженою
відповідальністю «АСКО» на підставі
рішення виконавчого комітету від 18.10.1995
р. №841»

Також у Акті державної технічної
комісії про прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта від
22.07.1998 року вказано, що ТОВ «АСКО» є
замовником (забудовником) АЗС. АТЗТ
«Автотехсервіс» у вказаному акті
зазначено як «експлуатуюча
організація».

Тобто, до дати укладення Договору про
спільну діяльність від 01.09.1998 року, який
передбачав нове будівництво АЗС (п. 2.2.
Договору):

• АЗС, належна ТОВ «Аско» на праві
власності вже була збудована та
введена в експлуатацію;

• як експлуатуюча організація
даної АЗС зазначено АТЗТ
«Автотехсервіс».

Підстави зазначення АТЗТ
«Автотехсервіс» як експлуатуючої
організації належної ТОВ «Аско»
новозбудованої автозаправної станції
Позивачу невідомі, будь яких
документів у справах ТОВ «Аско» з цього
питання не збереглось.

Після завершення будівництва АЗС ТОВ
«АСКО» отримало в БТІ інвентарну
справу з генеральним планом (схемою) з
будівлями по вул. Микулинецькій, 40 у
який 30.11.1999 року внесено бензоколонки
під літерами Т, У, Ф.

Окремо звертаємо увагу на те, що
відсутні будь які документи щодо
передачі майнового комплексу АЗС
потужністю 375 заправок на добу на
підставі згаданого Договору про
спільну діяльність. Так само Позивач не
передавав право користування
земельною ділянкою у м. Тернополі по
вул. Микулинецькій, 40, і не міг передати
вказане право АТЗТ «Автотехсервіс»,
оскільки земельна ділянка, на якій
розміщена належна ТОВ «АСКО» АЗС, є
власністю територіальної громади та
знаходилась у Позивача на праві
постійного користування, а земельне
законодавство не передбачало
можливості передачі права постійного
користування земельною ділянкою. Дана
земельна ділянка також не вилучалась у
встановленому законом порядку у
належного землекористувача - ТОВ
«АСКО». Також ТОВ АСКО» не
здійснювалось передачі АТЗТ
«Автотехсервіс» будь-якої проектної
документації на АЗС, як це
передбачалось п.2.1 Договору про спільну
діяльність.

На виконання вимог Постанов КМУ №1442
від 20.12.1997 року та від 21.07.1999 року N 1319,
оскільки збудована АЗС не повністю
відповідала вимогам, які ставились до
стаціонарних АЗС, за погодженням з
власником ТОВ «Аско», АТЗТ
«Автотехсервіс», як експлуатуючою
організацією, було здійснено
реконструкцію належної ТОВ «Аско» АЗС
потужністю 375 заправок на добу,
розташованої за адресою: вул.
Микулинецька, 40, у м. Тернополі, в межах
закріпленої за ТОВ «Аско» земельної
ділянки. Вказана причина проведення
реконструкції АЗС, зокрема зазначена в
поданому АТЗТ «Автотехсервіс»
клопотанні на ім'я міського голови м.
Тернополя про надання дозволу на
реконструкцію існуючої АЗС за адресою:
вул. Микулинецька, 40, у м. Тернополі.

Звертає увагу суду на те, що 11.01.2000 року
колишнім директором ТОВ «АСКО» ОСОБА_9
було підписано лист № 117 на ім'я Голови
Тернопільської міської ради, який АТЗТ
«Автотехсервіс» було подано в пакеті
документів на отримання дозволу на
реконструкцію належної ТОВ «Аско» АЗС,
де зазначено, що зобов'язання, взяте
АТЗТ «Автотехсервіс» відповідно до
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998 року виконано. У зв'язку з цим,
ОСОБА_9 просив дати дозвіл на
реконструкцію існуючої АЗС. Водночас,
слід врахувати, що станом на 11.01.2000 року
Договір про спільну діяльність, який
передбачав будівництво нової АЗС не
міг бути виконаний, оскільки АЗС
потужністю 375 заправок на добу вже була
збудована ТОВ «АСКО» і введена в
експлуатацію 17.08.1998 року, тобто до
укладення Договору про спільну
діяльність від 01.09.1998 року, а
реконструкції АТЗТ «Автотехсервіс»
існуючої АЗС потужністю 375 заправок на
добу при ТОВ «АСКО» ще не відбулось,
також, як зазначалось вище, зі сторони
ТОВ «АСКО» не було вчинено ніяких дій
щодо виконання Договору про спільну
діяльність.

АТЗТ «Автотехсервіс» рішенням
Виконавчого комітету Тернопільської
міської ради №12 від 13.01.2000 року, та
12.06.2000 року отримав дозвіл на виконання
будівельних робіт. 08.08.2001 року. Рішенням
Виконавчого комітету Тернопільської
міської ради №1002 було затверджено акт
технічної комісії про прийняття в
експлуатацію реконструйованої АТЗТ
«Автотехсервіс» автозаправної
станції.

У відповідності до Рішення Виконавчого
комітету Тернопільської міської ради
№88 від 29.01.2003 року, було вирішено
оформити право власності на будівлю
автозаправної станції загальною
площею 39, 8 кв.м., за адресою: вул.
Микулинецька, 40, у м. Тернополі, за ТОВ
«Аско».

Викладені обставини вказують на те. що
Договір про спільну діяльність від
01.09.1998 року Сторонами не виконувався,
відповідно нерухоме майно, про
створення якого домовилися ТОВ «АСКО»
та АТЗТ «Автотехсервіс» при укладенні
даного Договору не було створене.

Користування належною ТОВ «Аско» АЗС
зі сторони АТЗТ «Автотехсервіс»
виникло до укладення Договору про
спільну діяльність від 1.09.1998 року та
відповідно, з інших правових підстав,
також проведення АТЗТ «Автотехсервіс»
реконструкції існуючої, належної ТОВ
«Аско» АЗС. не могло бути здійснено на
підставі укладеного між сторонами
Договору про спільну діяльність від
1.09.1998 року, оскільки не охоплювалось
предметом даного Договору, та
сторонами не було здійснено будь-яких
дій на його виконання.

Опосередковано, факт того, що сторонами
не вчинялось ніяких дій щодо виконання
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998 року підтверджуються також:

• відсутністю будь - яких
заперечень зі сторони Відповідача на
оформлення права власності на
реконструйовану АЗС за ТОВ «Аско»
згідно рішення Виконавчого комітету
Тернопільської міської ради №88 від
29.01.2003 року, про що АТЗТ
«Автотехсервіс», як експлуатуюча АЗС
організація, не могло не знати;

• відсутність ведення окремого
бухгалтерського обліку спільної
діяльності та не поставлення даного
Договору на облік в податкових органах
у відповідності до пунктів 1.5 та 1.6
Наказу Державної податкової
адміністрації від 16.01.1998р. № 24 "Про
внесення змін до Порядку ведення
податкового обліку та складання
податкової звітності результатів
спільної діяльності на території
України без створення юридичної особи",
обов'язок чого, у відповідності до п.п.
3.1., 3.2., 3.3. Договору про спільну
діяльність від 01.09.1998 року покладався
на АТЗТ «Автотехсервіс».

При цьому позивач вважає, що Додаток №1
про спільну діяльність від 01.09.1998 року
укладений з грубими порушеннями норм
законодавства України.

Так на думку позивача Додаток №1
суперечить змісту договору про
спільну діяльність, який визначений
чинним законодавством.

а) На момент укладення Договору про
спільну діяльність від 01.09.1998 року та
гаданого підписання Додатку № 1 до
нього правовідносини спільної
діяльності регулювались положеннями
Цивільного кодексу Української
Радянської Соціалістичної Республіки
від 18.07.1963 № 1540-VI (надалі - «ЦК УРСР»).

Відповідно до ч.І ст. 430 ЦК УРСР за
договором про сумісну діяльність
сторони зобов'язуються сумісно діяти
для досягнення спільної господарської
мети.

Стаття 432 ЦК УРСР вказує, що для
досягнення мети, зазначеної у статті 430
цього Кодексу, учасники договору про
сумісну діяльність роблять внески
грошима чи іншим майном або трудовою
участю; грошові та інші майнові внески
учасників договору, а також майно,
створене або придбане в результаті їх
спільної діяльності, є їх спільною
власністю; учасник договору про
сумісну діяльність не вправі
розпоряджатися своєю часткою у
спільному майні без згоди інших
учасників договору.

Виходячи з вищевказаного можна зробити
висновок, що законодавцем визначено
дві обов'язкові умови, які притаманні
договору про спільну діяльність: 1)
спільність мети; 2) спільне майно, яке
створене чи придбане в результаті
спільної діяльності.

Зміст Додатку № 1 суперечить
вищевказаним положенням ст.ст. 430,432 ЦК
УРСР:

1) Сторони приймаючи рішення про продаж
частки майна, відходять від принципу
«спільності мети», оскільки, у цьому
випадку сторони досягають принципово
різних цілей: сторона-1 Договору -
продати частку майна, а сторона - 2
Договору її купити.

2) Майно втрачає статус «спільної
власності» і переходить у власність
однієї із сторін, Договір про спільну
діяльність припиняється.

Виходячи з вищевказаного можна
констатувати, що договір щодо продажу
частки у спільній діяльності носить
самостійний характер, має окремий
предмет, та не може у даному випадку
бути укладений у межах доповнення (чи
змін") Договору про спільну діяльність.

б) Виходячи з аналізу Додатку № 1 можна
констатувати, що даний правочин носить
самостійний характер і спрямований на
передачу права власності
(купівлю-продаж) частки у спільній
діяльності.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР «За
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму».

Згідно з ст. 228 ЦК УРСР «Продаж майна
провадиться за цінами, що
встановлюються за погодженням сторін,
якщо інше не передбачено законодавчими
актами».

Однак, всупереч вимог ст.224, 228 ЦК УРСР
Додаток № 1 не містить обов'язкової
умови такого роду правочину - ціни
продажу частки, також вартість часток у
спільній діяльності не визначено у
Договорі про спільну діяльність.

Як вказувалось вище, сторонами не
виконувався Договір про спільну
діяльність по створенню чи придбанню
«спільного майна», є неможливо
ідентифікувати 10% «частки майна», яка
переходить від ТЗОВ «Аско» у власність
АТЗТ «Автотехсервіс», оскільки, як
такого, за Договором спільної
діяльності від 01.09.1998 року, спільного
майна створено не було.

Відсутність визначення таких
обов'язкових умов договору купівлі -
продажу, як предмет договору та ціна
грубо суперечить вимогам ст. 224. 228 ЦК
УРСР та доводить, що даний правочин
укладено з порушенням вимог закону.

Також, позивач вважає, що укладення
Додатку №1 суперечить установчим
документам ТОВ «Аско» з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК УРСР «Юридична
особа набуває цивільних прав і бере на
себе цивільні обов'язки через свої
органи, що діють у межах прав, наданих
їм за законом або статутом
(положенням)».

Відповідно до п.п. «а», «д» п. 8.6 Статуту
ТОВ «АСКО» (в редакції, яка діяла на
гаданий час підписання Додатку №1)
виключною компетенцією зборів є:
«визначення основних напрямків
діяльності Товариства, затвердження
його планів та звітів про їх
виконання»( п.п. «а» п.8.6.Статуту);
«затвердження угод на суму більше як 100
тис. крб.» (п.п. «д» п.8.6.Статуту); ( що
становить одну гривню згідно п. 3 Указу
Президента від 25.08.1996 року №762/956 Про
грошову реформу в Україні).

Однак, на розгляд загальних зборів
учасників ТОВ «АСКО» не виносилось
питання і, відповідно, не приймалось
рішення про відчуження частки майна на
користь АТЗТ «Автотехсервіс».

А отже, при підписанні Додатку№1 до
Договору особа, яка здійснила
підписання договору від імені ТОВ
«Аско» вийшла за межі наданої їй
компетенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК УРСР Юридична
особа набуває цивільних прав і бере на
себе цивільні обов'язки через свої
органи, що діють у межах прав, наданих
їм за законом або статутом (положенням).
Згідно ст. 63 ЦК УРСР Угода, укладена від
імені другої особи особою, не
уповноваженою на укладення угоди або з
перевищенням повноважень, створює,
змінює і припиняє цивільні права і
обов'язки для особи, яку представляють,
лише в разі дальшого схвалення угоди
цією особою. Аналогічно - ч.1,2 ст.203 ЦК
України «Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. ... Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності».

Згідно з п.п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України
«Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: ... визнання
правочину недійсним».

На підставі вищевказаного та керуючись
ст.ст. 48, 224, 228, 430, 432 ЦК УРСР, ст. 16,
України та положень ст.ст. 1,2,4, 12
Господарського процесуального кодексу
України, позивач просить суд визнати
недійсним Додаток №1 (без дати та місця
укладення) до Договору про спільну
діяльність укладеного між Товариством
з обмеженою відповідальністю «АСКО» та
Акціонерним товариством закритого
типу «Автотехсервіс» 01.09.1998 року.

Представник відповідача в судове
засідання 12.05.2014р. прибув та заперечує
проти тверджень позивача, вважає їх
безпідставними та надуманими, просить
у позові відмовити повністю.

Так, згідно поданого відзиву на позов
від 11.09.2012р. (вх. № 15145(н) від 11.09.2012р.)
відповідач зазначає наступне.

Як видно з позовної заяви, обставини, на
які звертає увагу позивач, виникли та
припинились до набрання чинності ЦК
України від 16.01.03, у зв'язку з чим в силу
вимог п. 4 Прикінцевих і перехідних
положень ЦК України до спірних
правовідносин повинні застосовуватись
положення ЦК УРСР від 18.07.63.

У відповідності до ст. 71 ЦК УРСР
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Зміна строків позовної давності і
порядку їх обчислення угодою сторін не
допускається (ст. 73 ЦК УРСР).

В силу вимог ст. 76 ЦК УРСР перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Винятки з
цього правила, а також підстави
зупинення і перериву перебігу строків
позовної давності встановлюються
законодавством Союзу РСР і ст. 78 і 79 ЦК
УРСР.

Ст. 78 ЦК УРСР встановлено, що перебіг
строку позовної давності зупиняється:
якщо пред'явленню позову перешкоджала
надзвичайна і невідворотна за даних
умов подія (непереборна сила); в силу
встановленої законодавством Союзу РСР
або Української РСР відстрочки
виконання зобов'язань (мораторій); якщо
позивач або відповідач перебувають у
складі Збройних Сил СРСР, переведених
на воєнний стан. Перебіг строку
позовної давності зупиняється, якщо
зазначені в цій статті обставини
виникли або продовжували існувати в
останні шість місяців строку давності,
а якщо цей строк менший шести місяців -
протягом строку давності.

Свою чергу, ст. 79 ЦК УРСР обумовлено, що
перебіг строку позовної давності
переривається пред'явленням позову в
установленому порядку. По спорах, в
яких однією або обома сторонами є
громадяни, перебіг строку позовної
давності переривається також
вчиненням зобов'язаною особою дій, що
свідчать про визнання боргу. Після
перериву перебіг строку позовної
давності починається спочатку; час, що
минув до перериву. до нового строку не
зараховується. Пред'явлення позову,
залишеного без розгляду, не перериває
перебігу строку позовної давності.

Як вказує позивач, він довідався про
наявність спірного договору лише у 2010
році.

Однак, позивачем у справі є юридична
особа - ТОВ «Аско», а не її керівник
Стасишин Б.І., а сама юридична особа ТОВ
«Аско» в особі її органів управління,
зокрема керівника ОСОБА_7, що підписав
спірний додаток до договору, знали про
наявність відповідної угоди ще задовго
до 2010 року, адже сам позивач зазначив у
позовній заяві, що укладення такого
додатку могло мати місце не раніше
серпня 2000 року та не пізніше 19 грудня 2002
року.

Отже, строк позовної давності для
вимоги про визнання спірного додатку
до договору недійсним повинен
обчислюватись для ТОВ «Аско» починаючи
з моменту його укладення.

Дійсно, спірний додаток було укладено в
серпні 2000 року, у зв'язку з чим строк
позовної давності для ТОВ «Аско» по
пред'явлених вимогах закінчився в
серпні 2003 року.

В силу вимог ст. 80 ЦК УРСР закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Враховуючи ту обставину, що не мали
місце обставини, які зумовлювати
зупинення чи переривання строку
позовної давності до моменту
пред'явлення даного позову і такий
строк відповідно сплив у 2003 році для
позивача, вважає, що у задоволенні
позову слід відмовити внаслідок
закінчення строку позовної давності.

Як видно з позовної заяви, як на
підставу своїх вимог ТОВ «Аско»
посилається на ту обставину, що сторони
по справі не виконали свої зобов'язання
за договором про спільну діяльність
від 01.09.98р.

Вказані обставини не відповідають
дійсності та спростовуються фактами,
встановленими у рішенні
Господарського суду Тернопільської
області від 09.04.12 по справі №7/86-1298.

Разом з тим, невиконання сторонами
договору положень відповідного
договору не визнається законодавством
підставою для визнання такого договору
недійсним.

Також позивач вказує, що спірний
додаток до договору укладений з грубим
порушенням норм законодавства України,
оскільки суперечить змісту договору
про спільну діяльність та фактично є
договором купівлі-продажу, а також був
укладений всупереч вимог п.п. «а» та
«»д» п. 8.6 статуту позивача, оскільки
спірний додаток до договору не був
затверджений вищим органом управління
позивача.

Разом з тим, доводи позивача не
відповідають дійсності.

Так, ст. 63 ЦК УРСР передбачено, що угода,
укладена від імені другої особи особою,
не уповноваженою на укладення угоди,
або з перевищенням повноважень,
створює, змінює і припиняє цивільні
права й обов'язки для особи, яку
представляють, лише в разі подальшого
схвалення угоди цією особою. Наступне
схвалення угоди особою, яку
представляють, робить угоду дійсною з
моменту її укладення.

В свою чергу, ст. 59 Закону України «Про
господарські товариства» в редакції,
що діяла на момент укладення спірного
додатку, було обумовлено, що до
компетенції зборів товариства з
обмеженою відповідальністю крім
питань, зазначених у п.п. «а», «б», «г -
ж», «и - і» ст. 41 Закону, належить:
встановлення розміру, форми і порядку
внесення учасниками додаткових
вкладів; вирішення питання про
придбання товариством частки учасника;
виключення учасника з товариства.

В свою чергу, п. «і» ст. 41 Закону
встановлено, що до компетенції
загальних зборів віднесено
затвердження договорів (угод),
укладених на суму, що перевищує вказану
в статуті товариства.

Вказані положення Закону відображені і
в п. «д» п. 8.6 статуту позивача, на який
посилається останній як на підставу
своїх вимог.

Однак, слід зауважити, що цією нормою
передбачено не укладення договорів, а
їх затвердження. Тому, якщо буде
з'ясовано, що установчими документами
товариства право виконавчого органу
товариства на укладення договору не
обмежено, тобто такий орган підписав
договір без порушення наданих йому
повноважень, то сам лише факт
незатвердження договору після його
підписання не тягне недійсності
договору.

Саме така правова позиція висвітлена у
п. 4 листа Верховного Суду України
«Узагальнення судової практики
вирішення спорів, пов'язаних із
застосуванням Закону України «Про
господарські товариства» у частині
регулювання діяльності акціонерних
товариств».

Крім того, спірний додаток не
суперечить змісту договору про спільну
діяльність.

Так, ст. 430 ЦК УРСР обумовлено, що за
договором про сумісну діяльність
сторони зобов'язуються сумісно діяти
для досягнення спільної господарської
мети, як-то: будівництво і експлуатація
міжколгоспного або
державно-колгоспного підприємства або
установи (що не передаються в
оперативне управління організації, яка
є юридичною особою), будування
водогосподарських споруд і пристроїв,
будівництво шляхів, спортивних споруд,
шкіл, родильних будинків, жилих
будинків і т. ін.

Однак, спірний додаток не змінює зміст
договору від 01.09.98, оскільки не змінює
предмет спільної діяльності.

Спірний додаток лише змінює розмір
часток сторін у договорі про спільну
діяльність, довівши розмір частки
відповідача до 100%.

Разом з тим, зміна часток сторін у
договорі не зумовлює припинення такого
договору, оскільки мета його укладення
залишилась при цьому незмінною.

У відповідності до ст. 432 ЦК УРСР для
досягнення мети, зазначеної у ст. 430 ЦК
УРСР, учасники договору про сумісну
діяльність роблять внески грошима чи
іншим майном або трудовою участю.

Грошові та інші майнові внески
учасників договору, а також майно,
створене або придбане в результаті їх
спільної діяльності, є їх спільною
власністю.

Таким чином, істотними умовами
договору є визначення внеску сторони у
спільну діяльність, а не розмір її
частки, а положення ЦК УРСР про
договори сумісної діяльності не
забороняли змінювати частки сторін у
спільній діяльності, у тому числі
наділяти одну із сторін договору 100%
часткою.

Крім того, не заслуговують на увагу і
доводи позивача щодо відсутності
реєстрації спірної угоди в органах
державної податкової служби, на які
останній посилається як на підставу
недійсності відповідної угоди, адже
положення ЦК УРСР не визначали
необхідності будь-якої реєстрації
відповідного роду договорів, а
відсутність реєстрації договору в
органах державної податкової служби не
зумовлює недійсність договору за
законом.

Виходячи з наведеного відповідач
просить відмовити у задоволенні позову
та покласти на позивача усі судові
витрати.

Розглянувши та оцінивши матеріали
справи, заслухавши пояснення та
заперечення представників сторін,
господарським суд дійшов висновку, що
позов не підлягає до задоволення. При
цьому суд керувався наступним.

Статтею 1 ГПК України передбачено, що
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом свої
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 2 ГПК України
господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема
підприємств і організацій, які
звертаються до суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

За змістом положень вказаних норм,
правом на пред'явлення позову до
господарського суду наділені, зокрема
юридичні особи, фізичні особи -
підприємці, а суд шляхом вчинення
провадження у справі здійснює захист
осіб, права та охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються.

З урахуванням приписів статей 1, 12
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК) справи зі спорів,
пов'язаних з визнанням правочинів
(господарських договорів) недійсними,
розглядаються господарськими судами
за одночасної наявності двох умов: якщо
ці спори виникають з цивільних (частина
перша статті 1 Цивільного кодексу
України, далі - ЦК України) або
господарських (стаття 3 Господарського
кодексу України, далі - ГК України)
відносин, у тому числі з корпоративних,
та суб'єктний склад сторін спору
відповідає вимогам статті 1 ГПК).

За загальним правилом, закріпленим у
частині першій статті 15 ГПК,
територіальна підсудність
господарським судам справ у спорах про
визнання договорів недійсними
визначається за місцезнаходженням
сторони, зобов'язаної за договором
здійснити на користь другої сторони
певні дії, такі як: передати майно,
виконати роботу, надати послуги,
сплатити гроші тощо.

Враховуючи склад сторін у справі та їх
місцезнаходження, суд вважає, що дана
справа підвідомча та підсудна
господарському суду Тернопільської
області.

Із змісту п.п.1,2,8 Постанови Пленуму ВГСУ
від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення"
рішення з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого:

- чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин
сторін, виходячи з фактів, установлених
у процесі розгляду справи, та яка
правова норма підлягає застосуванню
для вирішення спору.

З огляду на вимоги частини першої
статті 4 ГПК господарський суд у
прийнятті судового рішення керується
(та відповідно зазначає у ньому) не лише
тими законодавчими та/або
нормативно-правовими актами, що на них
посилалися сторони та інші учасники
процесу, а й тими, на які вони не
посилалися, але якими регулюються
спірні правовідносини у конкретній
справі (якщо це не змінює
матеріально-правових підстав позову).

У разі необхідності в мотивувальній
частині рішення суд може зазначити про
урахування ним:

-рішення Конституційного Суду України
про офіційне тлумачення Конституції та
законів України, які підлягають
застосуванню в даній справі, а також
рішення про відповідність Основному
Закону України нормативно-правових
актів, зазначених у пункті 1 частини
першої статті 150 Конституції України,
якими сторони обґрунтовують свої
вимоги або заперечення;

-прийнятих відповідно до Конституції
України і Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" постанов
пленуму Вищого господарського суду
України;

-рішення Верховного Суду України,
прийнятого за наслідками розгляду
заяви про перегляд судових рішень
господарських судів з підстав,
передбачених статтею 111-16 ГПК.

Відповідно до ст.35 ГПК України (у
редакції станом на день прийняття
рішення) обставини, які визнаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, можуть не доказуватися
перед судом, якщо в суду не виникає
сумніву щодо достовірності цих
обставин та добровільності їх
визнання. Обставини, визнані судом
загальновідомими, не потребують
доказування. Обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, крім
встановлених рішенням третейського
суду, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини. Вирок суду в
кримінальному провадженні або
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для господарського суду, що розглядає
справу про правові наслідки дій чи
бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

Із змісту п. 2.6. Постанови Пленуму ВГСУ
від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" не потребують
доказування преюдиціальні факти,
тобто встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори) у
процесі розгляду іншої справи, в якій
беруть участь ті самі сторони, в тому
числі і в тих випадках, коли в іншому
спорі сторони мали інший процесуальний
статус (наприклад, позивач у даній
справі був відповідачем в іншій, а
відповідач у даній справі - позивачем в
іншій).

Не надається преюдиціального
значення також фактам (обставинам),
зазначеним: - у скасованих судових
рішеннях (а в разі часткового
скасування таких рішень - у скасованих
їх частинах); - у судових рішеннях
касаційної інстанції, оскільки останню
не наділено правом, зокрема,
встановлювати або вважати доведеними
обставини і вирішувати питання,
пов'язані з доказуванням (частина друга
статті 111-7 ГПК); - за винятком випадків,
коли касаційна інстанція, скасувавши
рішення попередніх судових інстанцій,
прийняла нове рішення на підставі
встановлених ними обставин.

Враховуючи зазначені правові
положення, витребувавши та
ознайомившись із матеріалами справ
господарського суду Тернопільської
області № 7/86-1298 і № 6/7/921/39/13 та оцінивши
рішення судів у вказаних справах, з
урахуванням складу сторін у цих
справах, суд вважає, що в силу ст. 35 ГПК
України факти встановлені у справах №
7/86-1298 та № 6/7/921/39/13 є преюдиціальними
для суду у даній справі.

При цьому як вбачається із матеріалів
даної справи, що розглядається, а також,
встановлено у рішенні (постанові)
господарського суду у справі № 6/7/921/39/13
01.09.1998р. між ТОВ "АСКО" (сторона-1) та АТ
закритого типу "Автотехсервіс"
(правонаступником якого являється
Приватне акціонерне товариство
"Автотехсервіс" відповідач у справі)
(сторона-2) укладено договір про спільну
діяльність, за умовами якого сторони
зобов'язуються шляхом об'єднання майна
і зусиль спільно діяти в сфері
розробки, будівництва, запуску та
експлуатації автозаправної станції
(надалі АЗС) за адресою: м Тернопіль,
вул. Микулинецька, 40 (далі по тексту
також - Договір про спільну діяльність
від 01.09.1998р. або Договір про спільну
діяльність).

Розділом ІІ договору про спільну
діяльність передбачені обов'язки
сторін.

Сторона-1 за даним договором
зобов'язується: передати для цілей
спільної діяльності право
користування земельною ділянкою в м.
Тернополі по вул. Микулинецькій, 40;
передати попередню проектну
документацію на АЗС (п. 2.1 договору).

Згідно п. 2.2 сторона-2 за даним договором
зобов'язується: оформити документи для
прийняття в експлуатацію АЗС; надати
для цілей спільної діяльності
обладнання АЗС; провести будівництво
АЗС; організувати роботу АЗС,
забезпечувати постачання ПММ та таке
ін.; організовувати найм персоналу для
забезпечення діяльності АЗС.

В розділі IV договору про спільну
діяльність, який складається з 4-х
пунктів, а саме: пункти 4.1, 4.2, 4.3, 4.4,
визначено внески і частки сторін.

Зокрема, Сторона-1 для цілей спільної
діяльності за даним договором передає
право користування земельною ділянкою
по вул. Микулинецькій, 40 в м. Тернополі
та проектну документацію на АЗС (п. 4.1
договору).

Відповідно до п. 4.2 договору сторона-2
для цілей спільної діяльності за даним
договором передає обладнання АЗС та
здійснює фінансування усіх робіт,
необхідних для експлуатації АЗС.

В пункті 4.3 договору вказано, що частка
сторони-1 складає 10%. Частка сторони-2
складає 90%. Сторони зобов'язуються
зробити свої внески у повному обсязі в
місячний термін з моменту підписання
даного договору.

Пунктом 4.4 договору передбачено, що при
зміні обсягів робіт, що виконуються,
сторони вносять відповідні зміни та
доповнення до даного договору, у тому
числі уточнюючи свою часткову участь у
сумісній діяльності.

Розділом V договору про спільну
діяльність обумовлено порядок
розподілу результатів сумісної
діяльності.

Відповідно до пунктів 7.1, 7.2 розділу VI
договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами та діє до
01.09.2003р. та автоматично пролонгується
на невизначений термін в разі
виконання сторонами своїх зобов'язань
по даному договору.

Як вбачається із рішень у справах №
6/7/921/39/13 та № 7/86-1298 вказаний Договір про
спільну діяльність від 01.09.1998р.
підписаний і скріплений печатками
сторін, та не зважаючи на те, що
оскаржувався у судовому порядку не
визнаний судами недійсним і відповідно
є чинним на момент прийняття судом
рішення у даній справі № 9/43/5022-681/2012.

Також, як вбачається із матеріалів
справи сторонами підписано Додаток № 1
до договору про спільну діяльність від
01.09.1998р. (без зазначення дати та місця
укладення Додатку) (далі по тексту
також - Додаток до договору про спільну
діяльність або Додаток до договору).

Із змісту поданої позивачем належним
чином завіреної копії даного Додатку
до Договору у ньому передбачено, що
Сторона-2 (АТ "Автотехсервіс") сплачує
Стороні-1(ТОВ "Аско") частку яка складає
10% і майно залишається за Стороною-2.
Частка майна Сторони2 складає -100%.

Слід зазначити, що сторонами до
матеріалів справи не долучено
оригіналу вказаного Додатку до
договору, а лише подано засвідчену його
копію. Разом з цим, судом самостійно
після ознайомлення із матеріалами
справи № 7/86-1298 встановлено, що оригінал
Додатку до договору про спільну
діяльність від 01.09.1998р. долучено до
матеріалів вказаної справи (Том 1, ст. 30).
І вказаний оригінал Додатку до
договору про спільну діяльність у
справі № 7/86-1298 за своїм змістом
відповідає поданій завіреній копії
Додатку до договору про спільну
діяльність долученого в межах даної
справи.

При цьому вказаний Додаток до договору
підписаний від ТОВ "Аско" директором
ОСОБА_7, а від АТ "Автотехсервіс" ОСОБА_8,
підписи яких засвідчені печатками
товариств.

Щодо дати укладення (підписання)
вказаного додатку до Договору, то судом
встановлено наступне.

Як вбачається із вказаного Додатку до
договору про спільну діяльність, він не
містить дати його укладення. Не можуть
підтвердити точної дати його укладення
і представники сторін у справі.

Разом з цим, вказаний Додаток до
договору про спільну діяльність
містить відмітку про те, що він зі
сторони позивача підписаний
директором ТОВ "АСКО" ОСОБА_7, якого як
вбачається із поданих доказів було
прийнято на посаду директора ТОВ "АСКО"
з 01.08.2000р. (наказ про призначення від
липня 2000р. № 8-В) та 17.02.2005р. звільнено з
цієї посади у зв'язку з призначенням
іншого директора ТОВ "АСКО" (наказ від
17.02.2005р. № 4-К).

Таким чином, на думку суду, вказаний
Додаток до договору про спільну
діяльність міг бути підписаним самим
ОСОБА_7 або від його імені
уповноваженою особою, у вказаний
проміжок часу з 01.08.2000р. по 17.02.2005р.

Зазначений висновок співвідноситься
із позицією позивача викладеною у
позовній заяві, яка не заперечується і
відповідачем у справі.

Вказаний Додаток до договору про
спільну діяльність в межах даної
справи і є предметом оскарження зі
сторони позивача, який просить суд
визнати його недійсним.

При цьому, позивач як на одну із
основних підстав для визнання
недійсним Додатку до договору про
спільну діяльність посилається на те,
що існують обставини, які вказують, що
як Договір про спільну діяльність від
01.09.1998р. так і Додаток до договору про
спільну діяльність сторонами договору
не виконувався, так як, ними не було
здійснено будь-яких дій на його
виконання.

Проте, суд критично розглядає таке
обґрунтування позову позивачем та має
за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

У силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову
(п. 2.10. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013
№ 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

Із змісту зазначеного, правомірність
договору, а відповідно і дійсність
договору презюмується.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин (п.
2.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 №
11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

За загальним правилом невиконання чи
неналежне виконання правочину не тягне
за собою правових наслідків у вигляді
визнання правочину недійсним. У такому
разі заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним. Аналогічна
викладеній правова позиція
зафіксована у п. 2.2. Постанови Пленуму
ВГСУ від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними".

Таким чином, суд вважає безпідставним
та необґрунтованим посилання позивача
як на підставу недійсності Додатку до
договору про спільну діяльність на ту
обставину, що мало місце невиконання чи
неналежне виконання сторонами
основного Договору про спільну
діяльність від 01.09.1998р. та Додатку до
договору про спільну діяльність.

Суд також критично розглядає
обґрунтування позивача про те, що зміст
Додатку до договору про спільну
діяльність суперечить змісту договору
про спільну діяльність. При цьому, суд
має за необхідне зазначити наступне.

Як уже встановлено судом Договір про
спільну діяльність укладений між
сторонами 01.09.1998р. У свою чергу, Додаток
до договору про спільну діяльність
укладено у період з 01.08.2000р. по 17.02.2005р.

Відповідно Договір про спільну
діяльність від 01.09.1998р. укладено в
період дії Цивільного кодексу
Української Радянської Соціалістичної
Республіки від 18.07.1963р. № 1540-VI.

Згідно ст. 430 старого ЦК УРСР за
договором про сумісну діяльність
сторони зобов'язуються сумісно діяти
для досягнення спільної господарської
мети, як-то: будівництво і експлуатація
міжколгоспного або
державно-колгоспного підприємства або
установи (що не передаються в
оперативне управління організації, яка
є юридичною особою), будування
водогосподарських споруд і пристроїв,
будівництво шляхів, спортивних споруд,
шкіл, родильних будинків, жилих
будинків і т. ін. Громадяни можуть
укладати договір про сумісну
діяльність лише для задоволення своїх
особистих побутових потреб. Договори
про сумісну діяльність між громадянами
і соціалістичними організаціями не
допускаються.

Відповідно до ст. 431 ЦК УРСР ведення
спільних справ учасників договору
про сумісну діяльність здійснюється
за їх загальною згодою. Якщо учасники
договору про сумісну діяльність за
згодою між собою доручили керівництво
їх сумісною діяльністю одному з
учасників договору, на нього ж
покладається і ведення спільних справ
учасників договору. Особа, якій
доручено ведення спільних справ
учасників договору про сумісну
діяльність, діє на підставі
довіреності, підписаної іншими
учасниками договору.

Із змісту ст. 432 ЦК УРСР для досягнення
мети, зазначеної у статті 430 цього
Кодексу, учасники договору про сумісну
діяльність роблять внески грошима чи
іншим майном або трудовою участю.
Грошові та інші майнові внески
учасників договору, а також майно,
створене або придбане в результаті їх
спільної діяльності, є їх спільною
власністю. Учасник договору про
сумісну діяльність не вправі
розпоряджатися своєю часткою у
спільному майні без згоди інших
учасників договору.

Відповідно до ст. 433 ЦК УРСР порядок
покриття витрат, передбачених
договором про сумісну діяльність, і
збитків, що виникли в результаті
сумісної діяльності, визначається
договором.

Якщо договором такий порядок не
передбачений, спільні витрати і збитки
покриваються за рахунок спільного
майна учасників договору (стаття 432
цього Кодексу), а суми, яких не вистачає,
розподіляються між учасниками
договору пропорційно їх внескам у
спільне майно.

У відповідності до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України цей Кодекс
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Слід також зазначити, що як встановлено
судом Додаток до договору про спільну
діяльність міг бути укладений
сторонами і у період дії правил нового
ЦК України, який набрав чинності з
01.01.2004р.

При цьому із змісту ст.ст. 1130 - 1131 ЦК
України за договором про спільну
діяльність сторони (учасники)
зобов'язуються спільно діяти без
створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить законові.

Спільна діяльність може здійснюватися
на основі об'єднання вкладів учасників
(просте товариство) або без об'єднання
вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність
укладається у письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність,
у тому числі координація спільних дій
учасників або ведення їхніх спільних
справ, правовий статус виділеного для
спільної діяльності майна, покриття
витрат та збитків учасників, їх участь
у результатах спільних дій та інші
умови визначаються за домовленістю
сторін, якщо інше не встановлено
законом про окремі види спільної
діяльності.

З аналізу положень чинного
законодавства, які визначають правову
природу Договору про спільну
діяльність, він укладається між
сторонами для досягнення певної
спільної господарської мети. Отже, його
припинення пов'язане з певною подією -
досягненням спільної господарської
мети.

При цьому, як вбачається із змісту
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998р., відповідно до пунктів 7.1, 7.2
розділу VI договір набуває чинності з
моменту його підписання сторонами та
діє до 01.09.2003р. та автоматично
пролонгується на невизначений термін в
разі виконання сторонами своїх
зобов'язань по даному договору.

При цьому у всіх варіантах Договору про
спільну діяльність від 01.09.1998р., який
міститься у даній справі та справах №
7/86-1298 та № 6/7/921/39/13 є наявними положення
про наявність часток сторін Договору а
також можливість їх перерозподілу в
майбутньому.

Так, у пункті 4.3 договору вказано, що
частка сторони-1 складає 10%. Частка
сторони-2 складає 90%. Сторони
зобов'язуються зробити свої внески у
повному обсязі в місячний термін з
моменту підписання даного договору.

Пунктом 4.4 договору передбачено, що при
зміні обсягів робіт, що виконуються,
сторони вносять відповідні зміни та
доповнення до даного договору, у тому
числі уточнюючи свою часткову участь у
сумісній діяльності.

Слід також відмітити, що, завершення
спільної діяльності шляхом
перерозподілу часток, у тому числі, їх
продажу одним учасником іншому, не
суперечить змісту Договору про спільну
діяльність, так як, таке не заборонено
чинним законодавством, яке не визначає
обов'язкового володіння часткою обома
учасниками такого Договору до повного
його виконання.

При цьому необхідно зазначити, що
спірний Додаток до договору про
спільну діяльність не змінює зміст
Договору про спільну діяльністю від
01.09.98, оскільки не змінює предмет
спільної діяльності.

Спірний додаток лише змінює розмір
часток сторін у договорі про спільну
діяльність, довівши розмір частки
відповідача до 100%.

Разом з тим, зміна часток сторін у
договорі не зумовлює припинення такого
договору, оскільки мета його укладення
залишилась при цьому незмінною.

У відповідності до ст. 432 ЦК УРСР для
досягнення мети, зазначеної у ст. 430 ЦК
УРСР, учасники договору про сумісну
діяльність роблять внески грошима чи
іншим майном або трудовою участю.

Грошові та інші майнові внески
учасників договору, а також майно,
створене або придбане в результаті їх
спільної діяльності, є їх спільною
власністю.

А тому, істотними умовами договору про
спільну діяльність є визначення внеску
сторони у спільну діяльність, а не
розмір її частки, а положення ЦК УРСР та
нового ЦК України про договори
сумісної діяльності не забороняє
змінювати частки сторін у спільній
діяльності, у тому числі наділяти одну
із сторін договору 100% часткою.

Таким чином, суд не вважає, достатньо
обґрунтованими посилання, як на
підставу для визнання недійсним
Додатку до договору про спільну
діяльність, на невідповідність
вказаного Додатку до договору про
спільну діяльність умовам чинного
законодавства про договори про спільну
діяльність, а також, його посилання на
ту обставину, що вказаний Додаток до
договору є самостійним правочином -
договором купівлі - продажу.

Крім того, суд критично розглядає і
доводи позивача щодо відсутності
державної реєстрації Договору про
спільну діяльність від 01.09.1998р. в
органах державної податкової служби, а
також на відсутність прав власника
земельної ділянки у ТОВ "АСКО", на які
останній посилається як на підставу
недійсності відповідної угоди у
додаткових обґрунтуваннях від 03.01.2013р.
вх. № 4028 (н).

При цьому слід зазначити, що предметом
оскарження у даній справі є Додаток до
договору про спільну діяльність, а не
безпосередньо Договір про спільну
діяльність від 01.09.1998р., ознаки
недійсності якого в даному випадку та і
у інших під час розгляду справи
наводить позивач.

Крім того, чинне законодавство на
момент укладення спірного Додатку до
договору про спільну діяльність не
визначало, що відсутність реєстрації
договору в органах державної
податкової служби зумовлює
недійсність договору за законом.

Слід також зазначити, що вказане
питання щодо недійсності Договору про
спільну діяльність від 01.09.1998р. уже було
предметом дослідження у справі №
6/7/921/39/13 і, як вбачається із змісту
постанови ЛАГСУ від 15.07.2013р. № 6/7/921/39/13,
суд зазначив що:

"Предметом спору в даній справі є
вимога щодо визнання недійсним
договору про спільну діяльність від
01.09.1998р. як такого, що, на думку позивача
(апелянта), не відповідає вимогам ст.48
ЦК УРСР та ч.1 ст.203 ЦК України в частині
надання земельної ділянки.

Згідно із частиною 1 ст. 430 ЦК УРСР ( в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) за договором
про сумісну діяльність сторони
зобов'язуються сумісно діяти для
досягнення спільної господарської
мети, як-то: будівництво і експлуатація
міжколгоспного або
державно-колгоспного підприємства або
установи (що не передаються в
оперативне управління організації, яка
є юридичною особою), будування
водогосподарських споруд і пристроїв,
будівництво шляхів, спортивних споруд,
шкіл, родильних будинків, жилих
будинків і т. ін.

Для досягнення мети, зазначеної у
статті 430 цього кодексу, учасники
договору про сумісну діяльність
роблять внески грошима чи іншим майном
або трудовою участю (ст.432 ЦК УРСР в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин).

Відповідно до пунктів 1, 5 ст. 39
Земельного кодексу (в ред.1990 року)
власники і землекористувачі земельних
ділянок мають право самостійно
господарювати на землі, в тому числі,
зводити житлові, виробничі,
культурно-побутові та інші будівлі і
споруди за погодженням з сільською,
селищною, міською Радою народних
депутатів.

З аналізу вищенаведених правових норм
ЦК УРСР та Земельного кодексу України,
апеляційний господарський суд
приходить до висновку про те, що
оспорюваний договір за своїм змістом
не суперечить діючому на момент його
укладення законодавству.

Суд першої інстанції правомірно визнав
безпідставними твердження позивача
про недотримання сторонами при
укладенні оспорюваного договору вимог
про його державну реєстрацію, а саме
порушення п.п. 4.12.3 наказу ДПА України
№80 від 19.02.1998 р. "Про затвердження
порядку обліку платників податків,
зборів (обов'язкових платежів)" щодо
необхідності взяття на облік договору
про спільну діяльність органами
державної податкової служби, з огляду
на наступне:

Статтею 45 ЦК УРСР передбачено, що
недодержання форми угоди, якої вимагає
закон, тягне за собою недійсність угоди
лише в разі, якщо такий наслідок прямо
зазначено в законі.

В силу положень ст. 44 ЦК УРСР договори
про сумісну діяльність повинні
укладатись у письмовій формі, тобто
шляхом складання одного документа,
підписаного сторонами, обміну листами,
телеграмами, телефонограмами та ін.,
підписаними стороною, яка їх надсилає.

Оскільки глава 38 ЦК УРСР не передбачає
обов'язкових реквізитів договору про
сумісну діяльність, відтак вирішуючи
питання про наявність договірних
взаємовідносин, слід виходити з того,
що такий договір вважається укладеним,
коли між сторонами у письмовій формі
досягнуто згоди по всіх істотних
умовах, необхідних для його виконання.

З аналізу вищевказаних правових норм,
чинних на момент укладення
оспорюваного договору, колегія суддів
констатує, що оспорюваний договір
повинен був укладатись лише у
письмовій формі.

Законодавство, чинне на момент
укладення спірного договору, не
передбачало вимоги про обов'язкову
державну реєстрацію договорів про
спільну діяльність, як і наслідку її
недотримання у вигляді визнання угод
недійсними.

На думку колегії суддів, обґрунтовано
відхилено твердження позивача про те,
що складовою оскаржуваного договору є
угода про оренду земельної ділянки
комунальної форми власності, а, відтак,
перевищення директором ТОВ "Аско" в цій
частині своїх повноважень як
неналежного орендодавця.

Оренда землі - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності.

Однак, в тексті договору про спільну
діяльність від 01.09.1998р. відсутні усі
істотні умови, необхідні для того, щоб
вважати даний договір договором оренди
земельної ділянки".

При цьому як уже зазначалось судом
факти встановлені у рішеннях у справі
№ 6/7/921/39/13 є для суду у межах даної
справи преюдиціальними.

Суд також, критично оцінює і посилання
позивача на ту обставину що вказаний
Додаток до договору про спільну
діяльність укладений з перевищенням
повноважень директором. При цьому суд
керувався наступним.

Як вбачається із змісту п.п. «а», «д» п.
8.6 Статуту ТОВ «АСКО» (в редакції, яка
діяла на гаданий час підписання
Додатку №1) виключною компетенцією
зборів є: «визначення основних
напрямків діяльності Товариства,
затвердження його планів та звітів про
їх виконання»( п.п. «а» п.8.6.Статуту);
«затвердження угод на суму більше як 100
тис. крб.» (п.п. «д» п.8.6.Статуту).

Однак, як стверджує позивач на розгляд
загальних зборів учасників ТОВ «АСКО»
не виносилось питання і, відповідно, не
приймалось рішення про відчуження
частки майна на користь АТЗТ
«Автотехсервіс».

А отже, на думку позивача, при
підписанні Додатку до договору про
спільну діяльність особа, яка
здійснила підписання договору від
імені ТОВ «Аско» вийшла за межі наданої
їй компетенції.

Проте, суд має за необхідне зазначити,
що ст. 63 ЦК УРСР передбачено, що угода,
укладена від імені другої особи особою,
не уповноваженою на укладення угоди,
або з перевищенням повноважень,
створює, змінює і припиняє цивільні
права й обов'язки для особи, яку
представляють, лише в разі подальшого
схвалення угоди цією особою. Наступне
схвалення угоди особою, яку
представляють, робить угоду дійсною з
моменту її укладення.

Відповідно до пункту "і" частини п'ятої
статті 41 і статті 59 Закону України "Про
господарські товариства" до
компетенції загальних зборів
учасників товариства з обмеженою
відповідальністю віднесено
затвердження договорів, укладених на
суму, що перевищує вказану в статуті
товариства.

Вказані положення Закону відображені і
в п. «д» п. 8.6 Статуту позивача - ТзОВ
"АСКО", на який посилається останній як
на підставу своїх вимог.

Однак, слід зазначити, що цими нормами
Закону та положеннями Статуту
передбачено не укладення договорів, а
їх затвердження. Тому якщо
господарським судом буде з'ясовано, що
статутом товариства з обмеженою
відповідальністю право виконавчого
органу цього товариства на укладення
договору не обмежено, тобто такий орган
уклав договір без порушення наданих
йому повноважень, то сам лише факт
незатвердження договору після його
підписання не може бути підставою для
визнання договору недійсним.

Аналогічна правова позиція висвітлена
у п. 3.5. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013
№ 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", п. 40 Постанови Пленуму ВСУ
від 24.10.2008 № 13 "Про практику розгляду
судами корпоративних спорів".

При цьому як вбачається із змісту
Статуту позивача - ТзОВ "АСКО", на який
посилається останній як на підставу
своїх вимог, у ньому право виконавчого
органу цього товариства на укладення
договору не обмежено. Навпаки, в силу
положень пунктів 8.18, 8.20 Статуту ТзОВ
"Аско" директор товариства вирішує всі
питання діяльності товариства, крім
тих, які відносяться виключно до
компетенції зборів учасників, та має
право без довіреності виконувати дії
від імені товариства.

А тому, вказане обґрунтування у
позовній заяві зі сторони позивача
щодо перевищення директором ТзОВ
«Аско» своїх повноважень при
підписанні як Договору про спільну
діяльність так і Додатку до договору
про спільну діяльність не може бути
підставою для визнання Додатку до
договору про спільну діяльність
недійсним.

Слід зазначити, що аналогічного
висновку дійшов і суд у рішеннях у
справі № 6/7/921/39/13.

Щодо посилання позивача на той факт, що
спірний Додаток до договору про
спільну діяльність не підписувався зі
сторони директора ОСОБА_7, про що
останній самостійно зазначає у двох
нотаріально завірених заявах від
07.03.2012р. № 1392 та від 03.04.2013р. № 754, то суд ї
їх розглядає критично з огляду на
наступне.

Як вбачається із спірного Додатку до
договору про спільну діяльність (у тому
числі оглянутого його оригіналу у
справі № 7/86-1298 (том 1, ст. 30) крім підпису
від імені директора ТОВ "АСКО" ОСОБА_7
такий містить і відбиток мокрої
печатки ТОВ "АСКО".

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).

У силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.

Згідно статті 241 ЦК України правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ЦК
України правочин вважається схваленим
зокрема у разі, якщо особа, яку він
представляє, вчинила дії, що свідчать
про прийняття його до виконання.
Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

При цьому норми даної статті не
обмежують дії, що можуть свідчити про
схвалення правочину, певним вичерпним
колом обставин. Визначальним у
вчиненні дій щодо схвалення правочину,
вчиненого з перевищенням повноважень,
є зміст таких дій, оскільки вони мають
свідчити про прийняття правочину до
виконання.

Схвалення правочину можливе у різних
формах, зокрема, якщо особа, яку
представляють, прямо заявила про це в
письмовій формі, або ж шляхом вчинення
конклюдентних дій, які свідчать про
прийняття до виконання правочину.

Як уже згадувалось Додаток до договору
про спільну діяльність у розділі
підпису уповноваженого директора
скріплено печаткою ТОВ "АСКО".

При цьому печатка, згідно ч. 2 ст. 207 ЦК
України (в редакції на момент
ймовірного періоду укладення Додатку
до договору про спільну діяльність)
була обов'язковим реквізитом договору
та підтверджувала повноваження особи
на укладення угоди.

Згідно п. 3.4.1 Інструкції про порядок
видачі міністерствам та іншим
центральним органам ви конавчої
влади, підприємствам, установам,
організаціям, господарським
об'єднанням та громадянам дозволів на
право відкриття та функціонування
штемпельно-граверних майстерень,
виготовлення печаток і штампів, а також
порядок видачі дозволів на оформлення
замовлень на виготовлення печаток і
штампів , затвердженої Наказом МВС
України від 11.01.1999 року № 17та
зареєстрованої в Мінюсті України 28.04.1999
року за № 264/3557 (яка була чинною на
момент ймовірного періоду укладення
Додатку до договору про спільну
діяльність) відповіда льність і
контроль за дотриманням порядку
зберігання печаток, штампів , а також
законністю користування ними
покладається на керівників
підприємств, установ і організацій,
господар ських об єднань, суб'єктів
господарської діяльності. Печатки і
штампи повинні зберігатися в сейфах
або металевих шафах. У разі порушення
правил обліку, зберігання і
використання печаток і штампів комісія
проводить службове розслідування,
результати якого оформлюються актом
довільної форми та доводяться до
відома керівника організації
(підприємства).

Пунктом 3.1.12 тієї ж Інструкції
передбачено, що у разі крадіжки, втрати
печаток чи штампів керівники
підприємств зобов'язані вжити заходів
задля їх розшуку, а також негайно
повідомити про це органи внутрішніх
справ.

При цьому під час судового розгляду
даної справи від позивача ні в усній,
ні в письмовій формі до суду не
заявлялося про факти втрати або
крадіжки печатки ТОВ "АСКО", будь-які
матеріали службового розслідування
щодо неправильного використання
працівниками позивача печатки
Товариства або докази звернення
керівника із заявою про викрадення чи
підробку печатки до правоохоронних
органів, рішення таких органів з
вказаного питання до суду з боку ТОВ
"АСКО" не представлені.

А тому, на думку суду, відтиск мокрої
печатки на Додатку до договору про
спільну діяльність може свідчити про
те, що керівник ТОВ "АСКО" своїми діями
схвалював підписання Додатку до
договору про спільну діяльність.

Аналогічна правова позиція щодо
використання печатки (штампу) та
наслідків такої дії відображена і
Вищим господарським судом України у
постановах від 13.01.2011р. № 38/371, від
12.01.2011р. № 15/147.

Враховуючи зазначене, суд не вважає, що
позивач довів належним чином той факт,
що спірний Додаток до договору про
спільну діяльність не підписувався
уповноваженою на те особою від імені
ТОВ "АСКО".

Щодо тверджень позивача про те, що у
справі № 6/7/921/39/13 апеляційним судом
встановлено факт укладення Договору
про спільну діяльність від 01.09.1998р. у
варіанті 1 без укладення до нього
спірного Додатку № 1 до договору про
спільну діяльність, то таке твердження
позивача спростовується із аналізу
змісту безпосередньо Постанови ЛАГСУ
від 15.07.2013р. № 6/7/921/39/13 у якій зокрема,
дослівно констатовано наступне:

"Ухвалою від 18.06.2013р. суд апеляційної
інстанції витребовував від сторін
оригінали всіх примірників спірного
договору про спільну діяльність від
01.09.1998р. в редакціях, вказаних у
додаткових поясненнях ТзОВ "Аско" від
14.03.2013р. (вх. № 6416 від 14.03.2013р.), від
27.03.2013р. (вх. № 7201 від 03.04.2013р.).

В судовому засіданні представник
позивача надав суду для огляду
оригінал договору про спільну
діяльність від 01.09.1998р. в редакції,
ідентичній оспорюваному договору,
копію якого додано до позовної заяви,
та вказав, що він є єдиним, дійсно
укладеним між сторонами, оригінальним
примірником даного договору.

Відповідач не виконав вимог суду щодо
надання оригіналу спірного договору,
письмових пояснень з цього приводу не
надав.

Відтак, суд апеляційної інстанції,
оглянувши оригінал наданого позивачем
спірного договору, який підписаний і
скріплений на кожному аркуші печатками
його сторін, враховуючи те, що
оригіналів інших варіантів договору на
вимогу суду не надано, встановив, що між
сторонами укладено договір про спільну
діяльність від 01.09.1998р. в єдиній
редакції даного договору, доданій до
позовної заяви (а.с.12,13)".

Отже, як вбачається із змісту наведеної
постанови ЛАГСУ суд на основі поданих
доказів визначив лише, який із
варіантів первинного основного
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998р. наданий йому в оригіналі і який
він вважає із них відповідно укладеним.

Одночасно, у вказаній Постанові
відсутній будь-який встановлений факт
чи посилання суду на те, що не є
укладеним чи не укладався Додаток до
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998р. чи що такий не укладався до
варіанту Договору № 1 чи інші висновки
суду, щодо Додатку до договору про
спільну діяльність.

У вказаній постанові взагалі не
досліджується факт укладення чи не
укладення Додатку до договору про
спільну діяльність, а лише
досліджувались різні варіанти
основного Договору у одному з яких є
відсутній п. 4.5. Договору.

При цьому, як уже зазначалось судом у
всіх варіантах Договору про спільну
діяльність від 01.09.1998р. є наявними п.п.
4.3.-4.4. Договору, які визначають частки
та можливість їх перерозподілу за
згодою сторін у майбутньому при зміні
обсягів робіт.

Суд, також, критично розглядає
посилання позивача як на преюдицію на
постанову ЛАГС від 12.02.2014р. № 7/86-1298 з
огляду на наступне.

У вказаній постанові суд серед іншого
зазначив, що оскільки згідно п.7.1
договору визначено його термін дії до
01.09.2003 року, а передбачені п.7.2 договору
умови для його пролонгації відсутні,
оскільки доказів фактичного виконання
сторонами договору про спільну
діяльність від 01.09.1998 судом не
встановлено, апеляційний суд
приходить до висновку, що договір
втратив свою чинність 01.09.2003 року.

Враховуючи зазначене, якщо в
подальшому вказана постанова
апеляційної інстанції не буде змінена
чи скасована в цій частині Вищим
господарським судом України, то матиме
місце зафіксований факт про те, що
Договір про спільну діяльність від
01.09.1998р. втратив свою чинність 01.09.2003
року. Відповідно, можна буде вважати, що
втратили свою чинність і додатки до
нього як невід'ємна його складова.

Проте, вказаний факт не є підставою для
визнання недійсним Додатку до договору
про спільну діяльність, що є предметом
позовних вимог у справі.

Так як недійсність угоди є визнанням її
недійсною з моменту її укладення з
підстав невідповідності чинному
законодавству чи інших підстав і
вказана дія є відмінною за своєю
правовою природою підставами і
наслідками вчинення від припинення дії
Договору у зв'язку із завершенням
строку його дії чи у зв'язку з
невиконанням його умов однією із
сторін та його розірванням.

Таким чином, суд вважає, що позивач не
навів достатніх обґрунтованих підстав
для визнання недійсним Додатку №1 до
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998р. і відповідно для задоволення
його позовних вимог.

Одночасно, розглянувши заяву
відповідача про застосування строку
позовної давності суд відмовляє у її
задоволенні з огляду на наступне.

Щодо вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність (стаття 257 ЦК
України, з урахуванням водночас
наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5
Перехідних та прикінцевих положень
Закону України "Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" від 20.12.2011. Для окремих
видів вимог законом встановлюється й
спеціальна позовна давність,
наприклад, статтею 20 Закону України
"Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)".
Перебіг позовної давності починається,
за загальним правилом, від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила (частина перша
статті 261 ЦК України), за винятком
випадків, зазначених у частинах другій
і третій цієї статті. Зокрема, за
позовами про застосування наслідків
нікчемного правочину (повернення
коштів, іншого майна тощо) позовна
давність починається не від дня
вчинення такого правочину, а від дня,
коли почалося його виконання.

Необхідно мати на увазі також припис
пункту 7 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України, за змістом якого
до позовів про визнання оспорюваного
правочину недійсним, а також про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину правила ЦК
України про позовну давність
застосовуються за умови, коли право на
подання відповідного позову виникло
після 1 січня 2004 року; до позовів же,
право на подання яких виникло до
зазначеної дати, застосовується
попереднє законодавство про позовну
давність, тобто відповідні норми
Цивільного кодексу Української РСР 1963
року (п. 2.8. Постанови Пленуму ВГСУ від
29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

За змістом пункту 6 Прикінцевих і
перехідних положень ЦК України правила
цього Кодексу щодо позовної давності
стосуються тільки тих позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
попереднім законодавством, не сплив до
1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної
давності закінчився до зазначеної
дати, то до відповідних відносин
застосовуються правила про позовну
давність, передбачені Цивільним
кодексом Української РСР 1963 року (п. 1.5.
Постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 10
"Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів").

Так, як встановити точну дату укладення
спірного Додатку до договору про
спільну діяльність неможливо і як
визначено судом, вказаний Додаток до
договору про спільну діяльність міг
бути укладений в період з 01.08.2000р. по
17.02.2005р., то до правовідносин щодо
позовної давності можуть
застосовуватись як правила старого так
і нового Цивільних Кодексів.

При цьому у кожному з них до
правовідносин про визнання правочину
недійсним застосовується правило про
застосування загального строку
позовної давності у три роки.

Враховуючи зазначене, у любому випадку
строк позовної давності із заявлених
вимог завершився 17.02.2008р. Проте, позивач
звернувся у суд з позовом з пропуском
строку позовної давності лише 20.08.2012р.
вх. № 0859(н).

При цьому судом відхиляються
твердження позивача про те, що позивач
довідався про Додаток до договору про
спільну діяльність лише із матеріалів
справи № 7/86-1298.

Адже, як встановлено судом такий
Додаток до договору про спільну
діяльність підписувався та укладався
від імені ТОВ "АСКО" як юридичною особою
її директором ОСОБА_7 чи іншою
уповноваженою ним особою. І відповідно
слід вважати, що з моменту укладення
цього Додатку до договору про спільну
діяльність позивачу - ТОВ "АСКО" було
відомо про його зміст.

При цьому строк позовної давності слід
обчислювати від дня, коли про Додаток
до договору про спільну діяльність
дізнався саме позивач, яким є ТОВ "АСКО"
як юридична особа, а не її новий
директор Стасишин Б.І. в силу того, що
такий є лише уповноваженим
представником ТОВ "АСКО", а не самою
особою, що виступає позивачем.

Отже, судом встановлено, що подання
позивачем своєї заяви вчинено з
пропуском строку позовної давності та
не встановлено підстав для його
відновлення. В матеріалах справи є
наявною і заява відповідача (відзив на
позов відповідача від 11.09.2012р. (вх. №
15145(н) від 11.09.2012р.) про застосування
строку позовної давності.

Разом з цим, за змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена у
п. 2.2. Постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013
№ 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів").

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у
цивільній справі" судам роз'яснено, що
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Отже, правила про позовну давність
мають застосовуватись лише тоді, коли
буде доведено існування самого
суб'єктивного права. У випадку
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а в зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

(Аналогічні правові висновки викладено
у Постановах Вищого господарського
суду України від 12.04.2012р. справа № 33/341,
від 17.05.2012р. справа № 35/417, від10.07.2012
справа № 5002-26/4729-2011, від 10.07.2012р. справа
№ 5002-2/3828-2011).

Враховуючи викладене, беручи до уваги
приписи законодавства та встановлені
судом під час здійснення судового
провадження обставини справи, суд
приходить до висновку про відмову
позивачу у задоволенні позовних вимог
з підстав необґрунтованості позовних
вимог позивача.

При цьому, суд вважає, що в даному
випадку, з урахуванням не встановлення
факту порушення прав та інтересів
позивача та у зв'язку з відмовою у
позові у зв'язку з необґрунтованістю
позовних вимог, порушений строк
позовної давності не застосовується.

Статтею 4-3 ГПК України визначено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Відповідно до положень вказаної норми
предметом доказування є обставини, які
свідчать про дійсні права та обов'язки
сторін у справі та складаються з
фактів, якими позивач обґрунтовує
підстави позову та фактів, якими
відповідач обґрунтовує заперечення
проти позову.

Вимоги, що пред'являються до доказів,
визначені ст. 34 ГПК України. Згідно із
приписами вказаної норми,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Враховуючи вищезазначене у сукупності,
суд у позовних вимогах позивача
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аско", вул.
Микулинецька, 40, м. Тернопіль, 46000 до
відповідача Приватного акціонерного
товариства "Автотехсервіс", вул. За
Рудкою, 33, м. Тернопіль, 46003 про визнання
недійсним додатку №1 (без дати та місця
укладення) до Договору про спільну
діяльність від 01.09.1998р. відмовляє у
повному обсязі.

Із змісту ст. 49 ГПК України судовий збір
покладається: у спорах, що виникають
при укладанні, зміні та розірванні
договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Якщо спір
виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Згідно з частиною 1 та підпунктом 2
пункту 2 частини другої статті 4 Закону
України "Про судовий збір" за подання до
господарського суду позовної заяви
немайнового характеру сплачується
судовий збір у розмірі однієї
мінімальної заробітної плати
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду.

При цьому позивач із позовом звернувся
у суд 20.08.2012р. у зв'язку з чим сплатив
судовий збір у розмірі 1073грн.

Враховуючи те, що судом відмовлено
позивачу у позові, судові витрати
покладаються в порядку статті 49 ГПК
України на позивача у справі.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 85,
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

На рішення суду, яке не набрало
законної сили, сторони у справі,
прокурор, треті особи, особи, які не
брали участь у справі, якщо
господарський суд вирішив питання про
їх права та обов'язки, мають право
подати апеляційну скаргу, протягом
десяти днів з дня підписання повного
тексту рішення, через місцевий
господарський суд.

Повний текст рішення складено та
підписано 10.06.2014р.

Суддя
В.Л. Гевко