ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.06.2014
Справа № 905/3191/14

Господарський суд Донецької області у
складі судді Кротінової О.В.,

при секретарі судового засідання Бевз
Х.О.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом, Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», м.Київ,
,

до відповідача, Комунального
комерційного підприємства
Маріупольської міської ради
«Маріупольтепломережа», м.Маріуполь
Донецької області, ,

про стягнення 1 266 542,30 грн., -

за участю уповноважених представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Богінська Т.М. - за
довіреністю,

Сіробаба М.С. - за
довіреністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Дочірня компанія «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», м.Київ,
звернувся до господарського суду
Донецької області з позовом до
відповідача, Комунального
комерційного підприємства
Маріупольської міської ради
«Маріупольтепломережа», м.Маріуполь
Донецької області, про стягнення 1 266
542,30 грн., у тому числі 907 108,49 грн.
інфляційних витрат та 359 433,81 грн. 3%
річних.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на винесення 16.01.2012р.
господарським судом Донецької області
по справ №4/430 рішення, яким на користь
Дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України», м.Київ, з
відповідача стягнуто 12 992 988,69 грн. суми
основного боргу за поставлений
природний газ, 815 167,22 грн. пені, 681 626,85
грн. інфляційних витрат, 251 355,57 грн. 3%
річних, 56 460,00 грн. судового збору,
невиконання цього судового акту у
повному обсязі, внаслідок чого виникли
підстави для нарахування 3% річних за
період з 28.01.2012р. по 29.04.2013р. та
інфляційних витрат у період з 02.2012р. по
03.2014р..

На підтвердження викладених обставин
позивачем надано розрахунок заявлених
позовних вимог, витяг з Єдиної бази
судових рішень рішення господарського
суду Донецької області від 16.01.2012р. по
справі №7/430, у копіях: розрахунок боргу
відповідача за договором №06/10-2468-БО-9,
платіжні доручення №3278 від 22.05.2012р.
№U60021 від 02.04.2013р., №198 від 05.04.2013р., №199
від 08.04.2013р., №204 від 09.04.2013р., №206 від
10.04.2013р., №208 від 11.04.2013р., №211 від 12.04.2013р.,
№214 від 15.04.2013р., №1670 від 16.04.2013р., №1706
від 17.04.2013р., №1736 від 18.04.2013р., №220 від
19.04.2013р., №222 від 22.04.2013р., №224 від 23.04.2013р.,
№227 від 24.04.2013р., №229 від 25.04.2013р., №230 від
26.04.2013р., №232 від 29.04.2013р., №235 від 30.04.2013р.,
№240 від 13.05.2013р., №247 від 14.05.2013р., №249 від
15.05.2013р., №253 від 16.05.2013р., №259 від 17.05.2013р.,
№265 від 23.05.2013р., №262 від 24.05.2013р., №269 від
27.05.2013р., №271 від 28.05.2013р., №2480 від
22.08.2013р., а також оригінал акту звірки
взаєморозрахунків за лютий 2014р. та
витяг з інформаційно-ресурсного центру
щодо відповідача.

Нормативно свої вимоги позивач
обґрунтовує посиланням на ст.ст.11-16, 258,
525, 526, 530, 550-552, 611, 625, 712 Цивільного
кодексу України, ст.ст.193, 216-217, 264-265
Господарського кодексу України,
ст.ст.1-2, 12, 54-57, 61, 64, 66-67, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, а також ґрунтує правомірність
спірного нарахування на п.п.5.4, 7.1
постанови Пленуму Вищого
господарського суду Донецької області
№14 від 17.12.2013р.

22.05.2014р. через канцелярію
господарського суду Донецької області
від відповідача надійшли заперечення
№250/01 від 20.05.2014р. на позовну заяву, за
змістом яких останній заперечує проти
її задоволення у повному обсязі,
зазначає про відкриття виконавчого
провадження за наказом у господарській
справі №7/430, списання 22.03.2013р. державним
виконавцем з рахунку відповідача
грошових коштів в сумі 82 862,48 грн. та 1 618
055,46 грн., перерахування на користь
позивача коштів в сумі 1 530 927,23грн.
згідно розпорядження №32362682/5 від
02.04.2013р., добровільну сплату
відповідачем позивачу 1 406 746,75 грн. До
того ж, відповідач вважає
неправомірним нарахування штрафних
санкцій на суму заборгованості у
розмірі 11 860 211,10 грн., оскільки означена
сума боргу станом на 19.05.2014р.
знаходиться на виконанні у
відповідного виконавчого органу, і
тому саме з боку державного виконавця з
дотриманням норм Закону України «Про
виконавче провадження» повинно
відбутись погашення заборгованості.
Одночасно, пояснені причини виникнення
заборгованості у спірних
правовідносинах та зазначено, що
пленум касаційної інстанції, на який
посилається позивач у підґрунтя
позову, має рекомендаційний характер
та не є актом прямої дії.

Разом із запереченнями відповідачем
суду представлено копії: рішення
господарського суду Донецької області
від 16.01.2012р. по справі №7/430, постанови
про відкриття виконавчого провадження
№32362682 від 26.04.2012р., ухвали
господарського суду Донецької області
від 04.04.2013р. по справі №7/430, постанови
Донецького апеляційного
господарського суду від 14.05.2013р. по
справі №7/430, листа відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України «Про надання
інформації» №13-0-35-1339/5, розпорядження
№32362682/5 від 02.04.2013р., платіжної вимоги
№412/5-1 від 06.03.2013р., банківських виписок
за 22.03.2013р., а також документів, що
підтверджують правовий статус
підприємства та балансів останнього за
станом на 31.12.2012р. і 31.12.2013р.

Склад суду змінювався.

За результатами автоматичного
розподілу справи №905/3191/14, призначеного
розпорядженням від 10.06.2014р., для її
розгляду визначено суддю Кротінову О.В.

У судове засідання 11.06.2014р. представник
позивача не з'явився, подав телеграму, у
якій заявив клопотання про відкладення
розгляду справи на іншу дату.

Представники відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечили у повному обсязі, з
підстав викладених у представлених
суду запереченнях.

Враховуючи об'єктивні обставини
складної ситуації у державі, суть
спору, а також участь відповідача в
судовому засіданні, суд дійшов
висновку про можливість розглянути
спір за наявними в справі матеріалами.

З огляду на таке, відкладення розгляду
справи є недоцільним, і тому,
клопотання позивача з цього приводу
залишено без задоволення.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, суд дійшов
висновку, щодо наступного.

За приписами статей 4-2, 4-3
Господарського процесуального кодексу
України, правосуддя у господарських
судах здійснюється на засадах рівності
всіх учасників судового процесу перед
законом і судом та на засадах
змагальності.

Відповідно до вимог статті 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Як свідчать фактичні обставини справи
позивачем заявлено позовні вимоги про
стягнення 907 108,49 грн. інфляційних
витрат та 359 433,81 грн. 3% річних.

Підставою таких вимог визначено
невиконання у повному обсязі
відповідачем рішення господарського
суду Донецької області від 16.01.2012р. по
справі №7/430, яким стягнуто на користь
позивача 12 992 988,69 грн. суми основного
боргу за поставлений природний газ, 815
167,22 грн. пені, 681 626,85 грн. інфляційних
витрат, 251 355,57 грн. 3% річних, 56 460,00 грн.
судового збору, що разом становить 14 797
598,33 грн. Вказано частковий розрахунок
відповідача, здійснений ним в розмірі 2
937 673,98 грн.

За розрахунком позивача інфляційні
витрати нараховані за період з 02.2012р. по
03.2014р. з урахуванням здійснених
відповідачем оплат (56 460,00 грн., 350 000,00
грн., 2 230 927,23 грн., 300 000,00 грн. та 286,75 грн.)
виходячи з суми у розмірі 14 797 885,08грн.

В частині 3% річних за період з 28.01.2012р.
по 29.04.2013р. застосовано аналогічний
розрахунок та базою нарахування
визначена сума 14 797 885,08 грн. з подальшим
відрахуванням від неї здійснених
відповідачем оплат у відповідних
розмірах, згідно представленого суду
розрахунку.

При цьому, позивач у позові зазначає, що
саме лише прийняття господарським
судом рішення про задоволення вимог
кредитора, якщо таке рішення не
виконано в установленому законом
порядку, не припиняє зобов'язальних
відносин сторін і не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України сум. Якщо судове
рішення про стягнення з боржника
коштів фактично не виконано, кредитор
вправі вимагати стягнення з нього в
судовому порядку сум інфляційних
нарахувань та процентів річних, з дня,
наступного за днем набрання законної
сили відповідним судовим рішенням, аж
до повного виконання грошового
зобов'язання.

Тобто, зі змісту викладеного слідує, що
сума в розмірі 14 797 885,08 грн. застосована
як початкова база для нарахування 3%
річних та інфляційних витрат за
приписами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу
України, та ця сума є загальним
розміром вимог, задоволених рішенням
господарського суду Донецької області
від 16.01.2012р. по справі №7/430.

Однак, по-перше, загальною сумою
стягнення за означеним судовим актом є
14 797 598,33 грн.

По-друге, у частині другій статті 625
Цивільного кодексу України зазначено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Визначаючи правову природу грошового
зобов'язання, необхідно, перш за все
виходити з правил ч.1 ст.509 Цивільного
кодексу України, відповідно до яких
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Виходячи зі змісту резолютивної
частини рішення господарського суду
Донецької області від 16.01.2012р. по справі
№7/430, як було зазначено вище, суми
стягнення за ним складаються з:

суми основного боргу за поставлений
природний газ - 12 992 988,69 грн.;

пені - 815 167,22 грн.;

інфляційних витрат - 681 626,85 грн.;

3% річних - 251 355,57 грн.;

судового збору - 56 460,00 грн. і ці суми, є
складовими розміру прийнятої
позивачем бази для нарахування 3%
річних та інфляційних витрат.

В той же час правова природа пені, 3%
річних, інфляційних витрат та судового
збору є зовсім іншою, ніж у розумінні
ст.509 Цивільного кодексу України.

Пеня - це один із видів забезпечення
виконання зобов'язання (ст.ст.546, 549
Цивільного кодексу України) і носить
допоміжний (акцесорний) до основного
зобов'язання характер з огляду на
приписи ч.1 ст.230 Господарського кодексу
України, відповідно до якої штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

3% річних та інфляційні витрати - є
особливою мірою відповідальності
боржника (спеціальний вид
цивільно-правової відповідальності) за
прострочення грошового зобов'язання,
адже виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат (збитків) кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отримання
компенсації (плати) від боржника за
користування утриманими ним грошовими
коштами, належними до сплати
кредиторові, а отже за своєю суттю не
можуть бути базою для нарахування
процентів (ст.625 Цивільного кодексу
України).

Судовий збір, у свою чергу, є платою за
подання до суду скарг, заяв, за видачу
судами документів, а також у разі
ухвалення окремих судових рішень,
передбачених Законом України «Про
судовий збір». Судовий збір
включається до складу судових витрат
та обов'язок з його відшкодування
виникає лише на підставі судового
рішення у розумінні приписів
процесуального законодавства України,
а не з правовідношень між кредитором та
боржником.

Таким чином, системний аналіз норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що обов'язок сплатити пеню за
невиконання зобов'язання, стягнуті 3%
річних та інфляційні витрати, а також
судовий збір, не є зобов'язаннями в
розумінні положень ч.1 ст.509 Цивільного
кодексу України.

Отже, у справі, що розглядається,
рішенням господарського суду
Донецької області від 16.01.2012р. по справі
№7/430 на користь позивача було стягнуто
пеню, 3% річних, інфляційні витрати та
судовий збір, правова природа боргу зі
сплати цих сум як штрафна санкція, 3%
річних, інфляційні витрати та судовий
збір, з прийняттям рішення не
змінилась, пеня, 3% річних, інфляційні
витрати та судовий збір у грошове
зобов'язання не перетворились, а тому
відсутні підстави для застосування до
таких правовідносин положень ст.625
Цивільного кодексу України.

Оскільки позивачем при розрахунку
інфляційних витрат за період з 02.2012р. по
03.2014р. та 3% річних за період з 28.02.2012р. по
29.04.2013р. у даному випадку початково не
вірно визначено базу для їх
нарахування, включено разом із
основним боргом суми стягнутих 3%
річних, інфляційних витрат, пені та
судового збору, а також приймаючи до
уваги ті обставини, що, виходячи з
доказів представлених суду,
зарахування грошових коштів як
погашення боргу здійснювалось, у тому
числі, за рахунок сум, перерахованих
виконавчим органом на виконання наказу
господарського суду від 27.01.2012р. по
справі №7/430, не вбачається можливим
здійснити перерахунок спірних
інфляційних витрат та 3% річних,
нарахованих за означений період
прострочення, у зв'язку з невиконання
основного зобов'язання (неповна та
несвоєчасна сплата суми основного
боргу за поставлений природний газ),
адже не можна встановити у повному
обсязі які саме суми, та в яких частинах
зараховані позивачем в рахунок
погашення відповідачем саме основного
боргу, стягнутого на підставі рішення
господарського суду Донецької області
від 16.01.2012р. по справі №7/430 та це є,
насамперед, прерогативою позивача.

Одночасно, суд вважає за необхідним
зауважити на тому, що згідно
приведеного у позовній заяві
розрахунку 3% річних та інфляційних
витрат, в якості фактичної оплати сум
стягнутих вищевказаним судовим актом,
зазначено 286,75 грн. Натомість, ця сума
згідно платіжного доручення №2480 від
22.08.2013р. визначена як: «судові витрати
за подання апеляційної скарги, з-но
наказу господарського суду Дон. Обл.
№7/430 від 05.08.2013р.», а отже не може бути
віднесена до спірних правовідносин.

З огляду на таке, враховуючи викладене
вище, у позовних вимогах Дочірньої
компанії «Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України», м.Київ, до відповідача,
Комунального комерційного
підприємства Маріупольської міської
ради «Маріупольтепломережа»,
м.Маріуполь Донецької області, про
стягнення 1 266 542,30 грн., у тому числі 907
108,49 грн. інфляційних витрат та 359 433,81
грн. 3% річних, слід відмовити.

Судові витрати підлягають розподілу з
урахуванням норм статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Приймаючи до уваги зазначене та
керуючись ст.ст.1, 4-2, 4-3, 22, 32-38, 43, 49, 82-85,
Господарського процесуального кодексу
України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог
Дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України», м.Київ, до
відповідача, Комунального
комерційного підприємства
Маріупольської міської ради
«Маріупольтепломережа», м.Маріуполь
Донецької області, про стягнення 1 266
542,30 грн., у тому числі 907 108,49грн.
інфляційних витрат та 359 433,81 грн. 3%
річних, відмовити.

2. В судовому засіданні 11.06.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

3. Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку протягом десяти
днів з дня його оголошення. Зазначений
строк обчислюється з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
ст.ст.84, 85 Господарського
процесуального кодексу України.

4. Повний текст рішення складено 16.06.2014р.

Суддя
О.В. Кротінова