ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року Справа № 922/4995/13

Вищий господарський суд України в
складі колегії суддів:

головуючого - суддів:Коробенка Г.П.
Поляк О.І. Шаргала В.І.розглянувши у
відкритому судовому
засіданніматеріали касаційної скарги
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України"на
постановуХарківського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014у справі
№ 922/4995/13господарського
судуХарківської областіза
позовомПублічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз
України"доКомунального підприємства
Балаклійської районної ради
"Балаклійські теплові
мережі"простягнення 1 463 723,80 грнза
участю представників: від позивача
-Данилевський О.М. від відповідача -не
з'явився

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 04.02.2014 (суддя -
Суслова В.В.), залишеним без змін
постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014
(головуючий суддя - Бондаренко В.П.,
судді - Россолов В.В., Тихий П.В.), у
справі № 922/4995/13 позов задоволено
частково. Стягнуто КП Балаклійської
районної ради "Балаклійські теплові
мережі" на користь ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
1254184,79 грн основного боргу, 46340,81 грн
пені, 43896,47 грн 7% штрафу, 29064,45 грн 3%
річних. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними рішенням
та постановою господарських судів в
частині відмови у стягненні 46340,81 грн
пені та 43896,47 грн 7% штрафу, ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" звернулося до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, у якій просило
оскаржувані судові акти в зазначеній
частині скасувати та прийняти нове
рішення про задоволення наведених
вимог, посилаючись при цьому на
порушення і неправильне застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального й процесуального права,
зокрема, ст. 233 ГК України та ст. 83 ГПК
України.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 26.05.2014 касаційну скаргу
позивача прийнято до провадження та
призначено до розгляду на 05.06.2014.

У відзиві на касаційну скаргу, який
надійшов до Вищого господарського суду
України, відповідач заперечував проти
доводів касаційного оскарження.

У призначене судове засідання з'явився
лише представник позивача, представник
відповідача своїм процесуальним
правом на участь в судовому засіданні
касаційної інстанції не скористався.

Оскільки касаційну скаргу ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" на постанову суду
апеляційної інстанції подано лише в
частині відмови у стягненні 46340,81 грн
пені та 43896,47 грн 7% штрафу, виходячи з
принципу диспозитивності, постанова
Харківського апеляційного
господарського суду у даній справі
підлягає касаційному перегляду лише в
межах її оскаржуваної частини
відповідно до вимог заявника
касаційної скарги.

Розглянувши матеріали касаційної
скарги, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права в частині
позовних вимог стосовно спірних сум
пені та штрафу, колегія суддів Вищого
господарського суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 30.09.2011 між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (продавець) та КП
Балаклійської районної ради
"Балаклійські теплові мережі"
(покупець) було укладено договір №
14/1908/11 купівлі-продажу природного газу
(далі - договір), відповідно до п. 1.1
якого продавець зобов'язується
передати у власність покупцю у IV
кварталі 2011 року та у 2012-2013 роках
природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД
2711 21 00 00, ввезений на митну територію
України ПАТ "НАК "Нафтогаз України") для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями, а покупець
зобов'язується приймати та оплачувати
газ на умовах цього договору.

Згідно з п. 2.1 договору продавець
передає покупцеві з 01 жовтня 2011 року по
31 грудня 2012 року газ в обсязі до 3943,0 тис.
куб.м., у тому числі по місяцях
кварталів.

У п. 3.1 договору погоджено, що продавець
передає покупцеві газ у пунктах
приймання-передачі газу на вхідній
запірній/відключаючій арматурі
покупця. Право власності на газ
переходить від продавця до покупця в
пунктах приймання-передачі. Після
переходу права власності на газ
покупець несе всі ризики і приймає на
себе відповідальність, пов'язану з
правом власності на газ.

Відповідно до п. 3.3 договору
приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного
за місяцем продажу газу, покупець
зобов'язується надати продавцеві
підписані та скріплені печатками
покупця та газорозподільного
(газотранспортного) підприємства три
примірники акта приймання-передачі
газу, у якому зазначаються фактичні
обсяги використання газу, його
фактична ціна та вартість. Продавець не
пізніше 8-го числа зобов'язується
повернути покупцеві та
газорозподільному (газотранспортному)
підприємству по одному примірнику
оригіналу акта, підписаного
уповноваженим представником та
скріпленого печаткою, або надати в
письмовій формі мотивовану відмову від
підписання акта. Акти є підставою для
остаточних розрахунків між сторонами
(п. 3.4 договору).

У п. 6.1 договору сторони дійшли згоди, що
оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця наступного за
місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору визначено, що у разі
невиконання покупцем пункту 6.1
договору він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення, а за прострочення
платежу понад 30 днів покупець
зобов'язаний додатково сплатити штраф
у розмірі 7 % від суми простроченого
платежу.

Господарськими судами також
встановлено, що на виконання умов
договору позивач протягом жовтня -
грудня 2012 року поставив, а відповідач
прийняв природний газ обсягом 3273,00 тис.
куб. м. на загальну суму 1254184,79 грн, що
підтверджується актами
приймання-передачі природного газу від
18.03.2013.

З огляду на відсутність у матеріалах
справи доказів виконання відповідачем
взятого на себе грошового зобов'язання
з оплати прийнятого ним природного
газу на суму 1254184,79 грн, суди попередніх
інстанцій зазначили, що позовні вимоги
в частині стягнення вказаної суми
заборгованості та нарахованих на неї 3%
річних у розмірі 29064,45 грн є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Оцінивши обставини даної справи на
предмет їх винятковості, враховуючи
при цьому, що невиконання відповідачем
взятого на себе грошового зобов'язання
спричинене скрутним фінансовим станом
останнього, який, у свою чергу, є
наслідком не тільки несвоєчасної
оплати населенням, бюджетними
установами, організаціями та
комунальними підприємствами вартості
спожитих ними послуг із
теплопостачання, а й збитковості
тарифів, встановлених на останні, а
також беручи до уваги, що заявлена до
стягнення сума штрафних санкцій є
надмірно великою з огляду на майновий
стан відповідача, а відтак її стягнення
у повному розмірі унеможливить
своєчасну виплату ним заробітної плати
трудовому колективу підприємства,
виконання податкових зобов'язань перед
бюджетом, проведення необхідних робіт
для ремонту та відновлення теплових
мереж, чим поставить під загрозу
постачання теплової енергії
споживачам у наступному опалювальному
сезоні, господарські суди попередніх
інстанцій дійшли висновку про
наявність підстав для реалізації ним
свого права, закріпленого ст. 233 ГК
України та 83 ГПК України, на зменшення
розміру штрафних санкцій, що
підлягають сплаті відповідачем.

Водночас судами було враховано й те, що
відповідач вживає всіх залежних від
нього заходів щодо стягнення зі
споживачів дебіторської
заборгованості для подальшого
погашення боргу, що утворився перед
позивачем, у той час як спричинені
позивачу допущеним простроченням
негативні фінансові наслідки
компенсуються, окрім штрафних санкцій,
також і за рахунок стягнення з боржника
плати за користування утримуваними ним
грошовими коштами в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК
України.

Колегія суддів не вбачає підстав для
скасування оскаржуваних судових
рішень в частині зменшення заявленого
позивачем до стягнення розміру пені та
штрафу, виходячи з наступного.

В силу п. 3 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

З аналізу наведених норм слідує, що
закріплене ними зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), яка підлягає
стягненню зі сторони, є правом суду, яке
може бути реалізоване останнім за
результатами оцінки обставин справи
стосовного того, чи є даний випадок
винятковим, а також виходячи з
інтересів сторін, ступеню виконання
зобов'язання, причин неналежного
виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
виконання, наслідків порушення
зобов'язання, невідповідності розміру
стягуваної неустойки (штрафу, пені)
таким наслідкам, поведінки винної
сторони (в тому числі вжиття чи
невжиття нею заходів до виконання
зобов'язання, негайне добровільне
усунення нею порушення та його
наслідків).

В обґрунтування поданої касаційної
скарги скаржник посилається на те, що
суди попередніх інстанцій надали не
правильну оцінку обставинам даної
справи, оскільки залишили поза увагою,
що скрутний фінансовий стан
відповідача є наслідком його власної
господарської діяльності, а не певних
виняткових і об'єктивних чинників, які
дійсно унеможливлювали своєчасне
виконання ним взятого на себе
грошового зобов'язання, а відтак дійшли
хибного висновку про наявність підстав
для зменшення розміру штрафних
санкцій.

Однак, з огляду на приписи ч. 2 ст. 111-7 ГПК
України, відповідно до якої касаційна
інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази, враховуючи при
цьому, що наведені у касаційній скарзі
доводи позивача фактично зводяться до
необхідності переоцінки та додаткової
перевірки доказів судом касаційної
інстанції, колегія суддів зазначає, що
останні не можуть бути прийнятими
Вищим господарським судом України.

Інших доводів в обґрунтування
неправильного застосування судом
апеляційної інстанції ст. 233 ГК України
та ст. 83 ГПК України заявником у поданій
касаційній скарзі не наведено.

Вимоги про перегляд у касаційному
порядку судових актів у даній справі в
іншій частині позовних вимог
скаржником заявлені не були, а тому у
суду касаційної інстанції відсутні
підстави робити висновки про їх
неоскаржувану частину.

За таких обставин колегія суддів
Вищого господарського суду України
вважає, що оскаржувану постанову суду
апеляційної інстанції в частині
відмови у стягненні з відповідача 46340,81
грн пені та 43896,47 грн штрафу слід
залишити без змін, а касаційну скаргу
позивача - без задоволення.

В силу ст. 49 ГПК України витрати по
сплаті судового збору за подання
касаційної скарги покладаються на
скаржника.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 у справі
№ 922/4995/13 Господарського суду
Харківської області в частині відмови
у стягненні 46340,81 грн пені та 43896,47 грн
штрафу залишити без змін.

Головуючий суддя
Г.П. Коробенко

Судді
О.І. Поляк

В.І. Шаргало