м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/6586/14 11.06.14
За позовом Приватного
«Фінанси-Бізнес-Інвестиції»
до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Слайг»
2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аварійно-технічні
роботи «Техно-Безпека»
про визнання договору
Суддя Ломака В.С.
Представники сторін:
від позивача: Лаптєв В.І. -
від відповідача-1: Щедрін Р.А. за
довіреністю № 11 (12) від 16.05.2014 р.;
від відповідача-2: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне підприємство
«Фінанси-Бізнес-Інвестиції» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду міста Києва з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Слайг» (далі -
відповідач-1) та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аварійно-технічні
роботи «Техно-Безпека» (далі -
відповідач-2) про визнання недійсним
укладеного між відповідачами Договору
поставки № 1-08/11 від 01.08.2011 р.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що відповідач-1 всупереч
приписів укладеного з позивачем 30.03.2011
р. попереднього договору поставки, за
умовами якого сторони домовились
укласти основний договір поставки щодо
товару: плавучих засобів -
глісерів-аерочовнів моделі «GTO Patrol Master
Series 1696» в кількості 8 шт., а також
причепів (трейлерів) до цих плавучих
засобів моделі «TWA1386R 4400» в кількості
10 шт., - продав такий товар
відповідачу-2 за оспорюваним договором
поставки від 01.08.2011 р. Свої дії
відповідач-1 мотивував тим, що спірний
товар хоч і належав йому на праві
власності на підставі рішення
господарського суду міста Києва від
13.04.2010 р. у справі № 6/13, однак фактично
перебував у володінні Міністерства
України з питань надзвичайних ситуацій
та у справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи і
мав бути вилучений і переданий
відповідачу-1 в ході виконавчого
провадження. Оскільки відповідний
товар з володіння Міністерства
витребуваний не був, відповідач-1
вирішив продати його відповідачу-2,
який розрахувався з ним простими
векселями у кількості 18 шт. на суму 1 791
000, 00 грн. На думку позивача такий
договір, укладений між відповідачами,
суперечить нормам чинного
законодавства, оскільки є фіктивним з
огляду на те, що визначений його
предметом товар в дійсності
відповідачу-2 не передавався, а прості
векселі були видані не за фактично
поставлені товари. При цьому, позивач
звертає увагу на те, що умовами п. 4.3.
Попереднього договору йому було надано
право звертатись до суду з вимогою про
визнання недійсними угод, укладених
відповідачем-1 з третіми особами щодо
відчуження товару, який є предметом
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 14.04.2014 р. було порушено
провадження у справі № 910/6586/14 та
призначено її до розгляду на 20.05.2014 р.
15.05.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача-1 та позивача надійшли
додаткові документи у справі.
У судовому засіданні 20.05.2014 р. від
представника відповідача-1 надійшли
додаткові документи у справі та заява
про визнання позову.
Від представника позивача надійшли
додаткові документи у справі.
При цьому, представники позивача та
відповідача-1 звернулись до суду з
клопотання про продовження строку
вирішення спору на 15 днів.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.05.2014 р. на підставі
клопотання представників позивача та
відповідача-1 було продовжено строк
вирішення спору на 15 днів та відкладено
розгляд справи на 11.06.2014 р.
Представник відповідача-2 в судове
засідання 11.06.2014 р. не з'явився, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача-2 не перешкоджає
всебічному, повному та об'єктивному
розгляду всіх обставин справи, суд
вважає за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами в порядку
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для відкладення
розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
Від представника позивача в судовому
засіданні 11.06.2014 р. надійшли додаткові
документи у справі.
У судовому засіданні 11.06.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
присутніх представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва, -
У 2009 році Товариство з обмеженою
відповідальністю «Слайг» звернулось
до господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аварійно-технічні
роботи «Техно-Безпека» та Міністерства
України з питань надзвичайних ситуацій
та у справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи,
відповідно до якого з урахуванням
заяви від 15.02.2010 р. просило: визнати
право власності ТОВ «Слайг» на плавучі
засоби - глісери-аерочовни, нові, моделі
Patrol Master Series 1696", модельний рік 2009,
виробництва компанії «Good Time Outdoors, Ins.», в
кількості 8 штук з серійними номерами:
а також причепи (трейлери) Magic Tilt Trailer,
моделі 1386 R 4400", нові, призначені для
транспортування глісерів аерочовнів, в
кількості 10 штук з наступними
витребувати у Міністерства України з
питань надзвичайних ситуацій та у
справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи
та передати ТОВ «Слайг» плавучі засоби
- глісери-аерочовни, нові, моделі Patrol
Master Series 1696", модельний рік 2009,
виробництва компанії «Time Outdoors, Ins.», в
кількості 8 штук з серійними номерами:
а також причепи (трейлери) Magic Tilt Trailer",
моделі 1386 R 4400, нові, призначені для
транспортування глісерів аерочовнів, в
кількості 10 штук з наступними
Рішенням господарського суду міста
Києва від 13.04.2010 р. у справі № 6/13,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2010 р. та
постановою Вищого господарського суду
України від 05.10.2010 р. позовні вимоги
були задоволені повністю.

Відповідно до представлених до
матеріалів справи доказів,
автентичність яких сторонами не
заперечується, 30.03.2011 р. між позивачем
(покупець) та відповідачем-1 (продавець)
було укладено Попередній договір
поставки, відповідно до п. .1.1 якого
сторони зобов'язались в майбутньому
укласти і належним чином оформити
договір поставки товару на умовах, в
порядку та строки, визначені цим
Договором.

Згідно з п. 1.2. Попереднього договору
товаром, щодо якого має бути укладений
основний договір поставки є плавучі
засоби - глісери-аерочовни моделі «GTO
Patrol Master Series 1696» в кількості 8 шт. та
причепи (трейлери) до цих плавучих
засобів моделі «TWA1386R 4400» в кількості 10
шт. за специфікацією, яка визначена в
додатку № 1 до цього Договору.

Розділом 2 Попереднього договору його
сторони визначили умови, на яких мав
бути укладений основний договір
поставки.

Згідно з п. 3.1. Попереднього договору
постачальник зобов'язався попередити
покупця про факт вилучення товару від
третьої особи - Міністерства України з
питань надзвичайних ситуацій та у
справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи
та про готовність до укладення
Основного договору та готовність
товару до передачі покупцю, протягом 10
днів з моменту фактичного отримання
товару від третіх осіб (пп. 3.1.1.);
підготувати та передати покупцю
необхідні правовстановлюючі документи
та сертифікати на товар на момент
передачі товару (пп. 3.1.2.); нести ризик
випадкового знищення та/або
пошкодження товару з моменту його
вилучення/отримання від третіх осіб до
моменту передачі покупцю (пп. 3.1.3.);
утриматись від продажу/поставки, або
відчуження товару іншим чином третім
особам, без письмового погодження з
покупцем та укладення відповідної
додаткової угоди про розірвання цього
договору (пп. 3.1.4); укласти з покупцем
основний договір поставки товару,
відповідно до умов, викладених п. 2
цього Договору (пп. 3.1.5.).

У свою чергу, покупець відповідно до п.
3.2. Попереднього договору зобов'язався
передати постачальнику документи,
необхідні для укладення основного
договору поставки протягом 3-х робочих
днів з моменту отримання від
постачальника повідомлення,
визначеного в п. 3.1.1. Договору, та
укласти з постачальником основний
договір поставки товару, відповідно до
умов, викладених в п. 2 цього Договору, а
також прийняти та оплатити товар.

Відповідно до п. 4.1. Попереднього
договору його сторони визначили, що
підписуючи цей Договір, постачальник
гарантує, що товар, який має бути
поставлений покупцю за Основним
договором належить постачальнику на
праві власності на підставі рішення
господарського суду міста Києва у
справі № 6/13 від 13.04.2010 р., нікому не
подарований, не відчужений, в заставі
та/або під арештом не перебуває.

Згідно з п. 4.2. Попереднього договору
було визначено, що сторона, яка
порушила цей Договір, зобов'язана
відшкодувати іншій стороні збитки,
завдані таким порушенням, незалежно
від вжиття іншою стороною будь-яких
заходів запобігання збиткам або
зменшення збитків, окрім випадків, коли
остання своїм винним (навмисним або
необережним) діянням (дією чи
бездіяльністю) сприяла настанню або
понесенню збитків.

При цьому, умовами п. 4.3. Попереднього
договору його сторони передбачили, що у
разі відчуження постачальником товару,
який має бути поставлений покупцю
відповідно до цього Договору, іншим
особам, покупець має право звернутись
до суду з позовом про визнання
недійсними угод по відчуженню товару
третім особам, а також про переведення
прав покупця та обов'язків особи, якій
товар може бути поставлений.

Згідно з п. 6 Попереднього договору він
набирає чинності з дати його
підписання сторонами та діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за цим Договором.

Позивачем та відповідачем-1 також було
підписано Додаток № 1 до Попереднього
договору - Специфікацію, якою вони
визначили найменування та вид товару,
серійні номери та вартість відповідної
продукції.

Як вбачається з матеріалів справи, в
подальшому сторони Попереднього
договору не уклали основний Договір
поставки відносно спірного товару, при
цьому, позивач листом від 12.02.2014 р. за №
005 звернувся до відповідача-1 з
проханням повідомити про очікувані
терміни повернення товару від
Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи та поставки
його позивачу.

У відповідь листом за № 003 від 31.03.2014 р.
відповідач-1 повідомив позивача про те,
що спірний товар було продано
відповідачу-2 за Договором поставки №
1-08/11 від 01.08.2011 р., у зв'язку з
неможливістю його фізичного вилучення
у Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи. При цьому,
запропоновано позивачу викупити у
відповідача-1 прості векселі, які
відповідач-2 передав йому в оплату
товару за оспорюваним Договором, та в
подальшому звернутись до відповідача-2
з пропозицією поставити спірний товар
на користь позивача.

Так, як встановлено судом, 01.08.2011 р. між
відповідачем-1 (постачальник) та
відповідачем-2 (покупець) було укладено
Договір поставки № 1-08/11, відповідно до
п. 1.1. якого постачальник зобов'язався
поставити покупцю плавучі засоби -
глісери-аерочовни моделі «GTO Patrol Master
Series 1696» в кількості 8 шт. та причепи
(трейлери) до цих плавучих засобів
моделі «TWA1386R 4400» в кількості 10 шт. за
специфікацією, яка визначена в додатку
№ 1 до цього Договору, а покупець
зобов'язався прийняти та оплатити
товар.

Відповідно до п. 1.2. Договору № 1-08/11 його
сума складає 1 791 000, 00 грн.

Згідно з п. 2.2. Договору № 1-08/11 його
сторони визначили, що покупець має
право за власним вибором здійснити
передплату вартості товару, або ж
здійснити оплату за товар після його
фактичного отримання від
постачальника, не пізніше ніж протягом
30-ти днів з моменту поставки.

При цьому, у відповідності до п. 2.3.
Договору № 1-08/11 було передбачено, що
покупець має право здійснити оплату за
товар векселем або у національній
валюті України шляхом перерахування на
розрахунковий рахунок постачальника.

Згідно з п. 2.4. Договору № 1-08/11 у разі
розрахунку за поставлений товар за
допомогою векселів, покупець
зобов'язаний видати постачальнику
прості векселі на загальну номінальну
суму яка дорівнює сумі цього Договору,
зазначеній в п. 1.2. цього Договору.
Векселі мають бути оформлені в порядку,
передбаченому чинним законодавством
України, та відповідати формі,
встановленій в момент їх видачі. Всі
векселя мають містити строк платежу
«за пред'явленням».

Відповідно до п. 2.5. Договору № 1-08/11 у
разі часткової поставки векселі
виписуються на номінальну суму, яка
дорівнює вартості такої поставки.

Строк передачі товару від
постачальника покупцю визначається
сторонами додатково, у відповідній
видатковій накладній на товар (п. 2.7.
Договору № 1-08/11).

У разі згоди покупця неможливості
поставки товару постачальником, в
строки або в асортименті,
передбаченому цим Договором,
постачальник має право запропонувати
покупцю змінити строк поставки або
асортимент товару за Договором (п. 2.8.
Договору № 1-08/11).

У разі відмови покупця від пропозиції
постачальника про зміну умов цього
Договору він може бути розірваний за
взаємною згодою сторін, яка
оформлюється відповідною додатковою
угодою до цього Договору. В цьому
випадку постачальник зобов'язаний
повернути покупцю сплачений ним аванс
в повному розмірі протягом 7 днів з дня
розірвання цього Договору (п. 2.10.
Договору № 1-08/11).

Згідно з п. п. 4.2., 4.3. Договору № 1-08/11
датою постачання або продажу товару є
дата підписання покупцем видаткової
накладної постачальника. Право
власності на товар, що постачається,
переходить від постачальника до
покупця в момент підписання сторонами
видаткових накладних на товар.

Відповідно до п. 8 Договору № 1-08/11 він
набирає чинності з дати його
підписання сторонами та діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за цим Договором.

Відповідачами також було підписано
Додаток № 1 до Договору поставки № 1-08/11
- Специфікацію, якою вони визначили
найменування та вид товару, серійні
номери та вартість відповідної
продукції.

Вважаючи дії відповідачів щодо
укладення Договору № 1-08/11 незаконними,
а сам Договір таким, що суперечить
нормам чинного законодавства, позивач
вирішив звернутись з даним позовом до
суду.

Зокрема, позивач вказує на те, що на
момент укладення оспорюваного
Договору товар, який виступив
предметом поставки, перебував у
володінні Міністерства України з
питань надзвичайних ситуацій та у
справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи, а
отже такий Договір, на його думку, є
фіктивним.

Крім того, позивач стверджує, що за
вказаних обставин не могли видаватись
прості векселі для розрахунку за
Договором.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Так, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203
цього Кодексу, відповідно до яких,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 р. «Про деякі питання
практики розгляду справ, пов'язаних з
визнанням правочинів (господарських
договорів) недійсними», вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не
встановлено, а позивачем не доведено
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, та
настання відповідних наслідків щодо
оспорюваного Договору.

При цьому, обставини, на які
посилається позивач, звертаючись до
господарського суду з позовом про
визнання договору недійсним, не
свідчать про наявність підстав та умов
для визнання укладеного між
відповідачами договору недійсним,
оскільки не узгоджуються з приписами
чинного законодавства.

Так, договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК
України).

Відповідно до частини 3 ст. 6 ЦК України
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Як вбачається зі змісту оспорюваного
Договору, він за своєю правовою
природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України,
договір поставки - це правочин, за яким
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України, до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

На підставі договору поставки
здійснюється передання товарів. Такими
товарами можуть бути речі, визначені
родовими ознаками - продукція, вироби з
найменуванням, зазначеним у
стандартах, технічних умовах,
документації до зразків (еталонів),
прейскурантах чи товарознавчих
документах. При цьому, за договором
поставки може передаватись і
продукція, вироби, визначені
індивідуальними ознаками.

Загальна кількість товарів, що
підлягають поставці, їх часткове
співвідношення (асортимент, сортамент,
номенклатура) за сортами, групами,
підгрупами, видами, марками, типами,
розмірами визначаються специфікацією
за згодою сторін, якщо інше не
передбачено законом (ч. 1 ст. 266 ГК
України).

Визначення поняття договору поставки
свідчить про те, що договір поставки як
вид договору купівлі-продажу є
консенсуальним, оплатним, двостороннім
договором.

При цьому, не зважаючи на те, що договір
поставки є різновидом договору
купівлі-продажу, його відмінність від
останнього полягає зокрема в тому, що
продавець у момент укладення та
здійснення договору купівлі-продажу
повинен мати право власності на річ,
тоді як постачальник може не бути
власником відповідної речі у момент
укладення та здійснення договору
поставки.

Так, при купівлі-продажу особа, яка
зобов'язується передати у власність
річ іншій особі, є власником такої речі:
оскільки тільки власник може продавати
майно. Однак, не завжди особа, яка
зобов'язується передати у власність
річ іншій особі, вже при самому
укладанні договору є власником, проте
особа може згодом придбати право
власності на дану річ і в термін
договору доставити її контрагенту.
Отже, при поставці не має припущення, що
постачальник на момент укладення
такого договору є власником речі, яку
він зобов'язується доставити покупцю,
як при купівлі-продажу.

Зокрема, відповідно до частини 6 статті
267 ГК України визначено, що договором
може бути передбачено відвантаження
товарів вантажовідправником
(виготовлювачем), що не є
постачальником, та одержання товарів
вантажоодержувачем, що не є покупцем, а
також оплата товарів платником, що не є
покупцем.

Таким чином, на підставі аналізу
вищенаведених норм чинного
законодавства, суд не знаходить
обґрунтованими доводи позивача, що
оспорюваний Договір не міг бути
укладений між відповідачами з огляду
на те, що фактично відповідач-1, як
постачальник, не володів відповідним
товаром на момент його укладення, хоч і
був його власником.

Так, укладення оспорюваного Договору
поставки не включає як повернення у
володіння відповідача-1 спірного
товару, так і зміст такого Договору
дозволяє виконати зобов'язання з
поставки не в момент укладення
Договору, а на майбутнє.

При цьому, суд враховує правову позицію
Вищого господарського суду України,
наведену в постанові від 30.07.2008 р. у
справі № 11/314, згідно з якою строк
виконання зобов'язання поставки
вважається обумовленим і тоді, коли в
договорі відсутні конкретні строки
передачі товарів, але визначений строк
дії договору. У цьому випадку передача
товару може бути здійснена в розумний
строк у межах дії договору.

На підставі зазначеного суд також
відхиляє доводи позивача відносно
того, що такий Договір є фіктивним.

Так, відповідно до підпункту 3.11 пункту 3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» фіктивний правочин (стаття
234 ЦК України) є недійсним незалежно від
мети його укладення, оскільки сторони
не мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

В даному випадку, не зважаючи на
визнання відповідачем-1 позовних вимог,
суд позбавлений правових підстав для
висновку про фіктивність оспорюваного
Договору, оскільки жодним з учасників
судового процесу не представлено
доказів того, що сторони такого
Договору не мали наміру створити
обумовлені ним правові наслідки на
момент його вчинення.

Що стосується доводів позивача
відносно того, що спірний товар мав
виступити предметом поставки на
основним договором, який відповідач-1
зобов'язався укласти з позивачем, то
суд звертає увагу на те, що наявність
укладеного між позивачем та
відповідачем-1 Попереднього договору
не може бути самостійною підставою для
визнання оспорюваного Договору
поставки недійсним.

Так, особливості укладання попередніх
договорів визначені у ст. 182 ГК України.

Крім того, порядок укладання
попереднього договору, врегульований
главою 52 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором.

Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.

Так, частиною 1 статті 182 ГК України
передбачено, що за попереднім
договором суб'єкт господарювання
зобов'язується у певний строк, але не
пізніше одного року з моменту
укладення попереднього договору,
укласти основний господарський
договір на умовах, передбачених
попереднім договором.

Зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку (у
термін), встановленого попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладення (ч. 3 ст. 635 ЦК
України).

Аналогічні приписи визначені ч. 4 ст. 182
ГК України, згідно з якою зобов'язання
укласти основний договір, передбачене
попереднім договором, припиняється,
якщо до закінчення строку, в який
сторони мають укласти основний
договір, одна із сторін не надішле
проект такого договору другій стороні.

У разі якщо сторона, яка уклала
попередній договір, одержавши проект
договору від іншої сторони, ухиляється
від укладення основного договору,
друга сторона має право вимагати
укладення такого договору в судовому
порядку (ч. 3 ст. 182 ГК України).

Відповідно до п. 34 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України
№ 01-8/211 від 07.04.2008 р. «Про деякі
питання практики застосування норм
Цивільного та Господарського кодексів
України» надано відповідь на питання:
«Яку процедуру укладення основного
договору необхідно застосовувати:
згідно з частиною третьою статті 635 ЦК
України - це направлення пропозиції про
укладення, а ГК України - це направлення
проекту договору?», зокрема,
відзначено, що згідно з частиною
третьою статті 635 ЦК України сторона,
яка уклала попередній договір, може
направити другій стороні пропозицію
про укладення основного договору, а
згідно з частиною третьою статті 182 ГК
України - проект договору. Виходячи зі
змісту частини другої статті 638 ЦК
України, якою встановлено, що договір
укладається шляхом пропозиції однієї
сторони укласти договір (оферти) і
прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною, поняття «пропозиція про
укладення договору» та «проект
договору» є рівнозначними. При цьому
слід мати на увазі, що документ, який
не містить вказівок на всі істотні
умови договору, не є пропозицією про
укладення договору (проектом договору).
Разом з тим пропозиція про укладення
договору (проект договору) може
містити вказівки на істотні умови
договору шляхом посилання на текст
попереднього договору, якщо такі умови
в ньому визначені.

Як вбачається з матеріалів справи,
станом на час розгляду спору основний
договір поставки між позивачем та
відповідачем-1 на умовах визначених
Попереднім договором не укладений.

При цьому, суду не представлено доказів
того, що сторони Попереднього договору
звертались одна до одної протягом
річного строку з моменту укладення між
ними Попереднього договору з
пропозицією про укладення Основного
договору.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що станом на момент розгляду цього
спору зобов'язання, встановлене
Попереднім договором щодо укладення
Основного договору, на підставі ч. 3 ст.
635 ЦК України та ч. 4 ст. 182 ГК України для
позивача та відповідача-1 припинились.

У свою чергу, наявність таких
зобов'язань на момент укладення між
відповідачами оспорюваного Договору
поставки, не може бути підставою для
визнання останнього недійсним.

Так, сам по собі попередній договір не
може обмежувати правоздатність
власника певного майна щодо
розпорядження ним, а встановлені ним
будь-які обмеження впливають лише на
відповідальність продавця перед
покупцем за таким попереднім
договором.

Виходячи з правової природи
попереднього договору, він покладає на
сторони лише обов'язок у майбутньому
укласти основний договір.

При цьому, стаття 635 ЦК України
встановлює способи захисту прав та
охоронюваних інтересів у разі відмови
від укладання основного договору, а
саме: сторона, яка необґрунтовано
ухиляється від укладення договору,
передбаченого попереднім договором,
повинна відшкодувати другій стороні
збитки, завдані простроченням, якщо
інше не встановлено попереднім
договором або актами цивільного
законодавства.

Крім того, ст. 182 ГК України встановлено,
що у разі якщо сторона, яка уклала
попередній договір, одержавши проект
договору від іншої сторони, ухиляється
від укладення основного договору,
друга сторона має право вимагати
укладення такого договору в судовому
порядку.

Отже, наявність попереднього договору
між позивачем та відповідачем-1, не може
бути підставою для визнання недійсним
оспорюваного Договору поставки, однак
може бути підставою для вирішення
питання щодо притягнення відповідача-1
до визначеної Попереднім договором та
чинним законодавством
відповідальності за порушення ним
відповідних зобов'язань з укладення
Основного договору з позивачем, якщо
буде підтверджено, що він
необґрунтовано ухилився від його
укладення.

У свою чергу, що стосується посилань
позивача на те, що за оспорюваним
Договором не могли бути видані прості
векселя в якості розрахунку, оскільки
фактично товар не було поставлено від
відповідача-1 відповідачу-2, то суд
звертає увагу на те, що умови вказаного
Договору дозволяють розрахунок, як у
векселях, так і у національній валюті
України.

При цьому, питання щодо видачі векселів
стосується виконання зобов'язання з
оплати (передоплати) товару за
Договором, проте як Договір може
визнаватись недійсним лише на підставі
аналізу відповідності його умов нормам
чинного законодавства, а не обставинам
його виконання сторонами.

У свою чергу, порушення законодавства
щодо порядку видачі простих векселів, в
тому числі ст. 4 Закону України «Про
обіг векселів в Україні», може бути
оцінено на предмет визнання таких
векселів такими, що не підлягають
оплаті, однак не призводить до
недійсності договору поставки, за яким
вирішено провести розрахунки шляхом
видачі простих векселів.

Згідно зі статтею 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 ГПК України господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств і організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Тобто,
підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
дається в ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України.

Положеннями ст. 16 ЦК України
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19
ЦК України встановлено, що способи
самозахисту мають відповідати змісту
права, що порушене, характеру дій, якими
воно порушене, а також наслідкам, що
спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до
суду за захистом порушеного права,
позивач має обрати спосіб захисту, який
узгоджується з двома критеріями: (1) має
відповідати змісту права, що порушене й
здатний таке право відновити, а також (2)
має бути передбачений приписами ст. 16
ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж
визначений іншим Законом чи укладеним
між сторонами Договором.

З наведеного вище вбачається, що
позивач, звернувшись з позовом про
визнання недійсним договору,
укладеного між відповідачами, обрав
неналежний спосіб захисту порушеного
права, який з урахуванням приписів ст.
635 ЦК України, не спроможний захистити
його права та законні інтереси, в тому
числі з огляду на припинення
зобов'язань за Попереднім договором.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів
відносно оспорюваного Договору, у
зв'язку з чим позовні вимоги не можна
вважати обґрунтованими.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не
встановлено наявність обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочину недійсним, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, судові витрати
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 16.06.2014 р.

Суддя
В.С. Ломака