ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2014 р.Справа № 916/1259/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Н.В.
Комендатенко

за участю представників:

від позивача - Кушнір А.В.,

від відповідача - Тищенко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Український папір" до Державної
установи „Інститут очних хвороб і
тканинної терапії ім.. В.П. Філатова
Національної академії медичних наук
України" про стягнення 24011,7 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Український папір"
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовною заявою до
Державної установи „Інститут очних
хвороб і тканинної терапії ім.. В.П.
Філатова Національної академії
медичних наук України" про стягнення
23384,54 грн., посилаючись на наступне.

25.04.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Український папір"
та Державною установою „Інститут
очних хвороб і тканинної терапії ім..
В.П. Філатова Національної академії
медичних наук України" був укладений
договір поставки №75, пунктом 1.1 якого
передбачено, що позивач зобов'язується
надати відповідачу послуги щодо
друкування, зазначені в специфікації, а
відповідач зобов'язався прийняти і
оплатити такі послуги.

Згідно з п. 4.2. договору позивач
здійснює поставку товару відповідачу
на протязі 10 (десяти) днів з моменту
надходження заявки.

Як вказує позивач, він сумлінно виконав
та поставив відповідачу товар на
загальну суму 22 620,00 грн. з урахуванням
ПДВ. В свою чергу у відповідача, що
отримав товар, виникли перед позивачем
згідно умов договору виникли
зобов'язання по оплаті за отриманий
товар у сумі 22620,00 грн.

Згідно пунктом 4.6 договору поставка
позивачем і прийняття відповідачем
товару по договору № 75 від 25.04.2013 року
підтверджується підписом представника
відповідача на накладній.

Згідно з п. 6.2 договору кінцевий термін
розрахунків за поставлений товар не
пізніше 30 днів з дня поставки.

Однак, за ствердженнями позивача, свої
зобов'язання по оплаті товару
відповідач не виконує, у зв'язку з чим у
нього існує заборгованість в сумі 22620,00
грн.

Наразі позивач зазначає, що звертався
до відповідача з претензією від 08.10.2013
року №177/юр/13 щодо сплати боргу, яку
було зареєстровано канцелярією
відповідача за №01-734 від 24.10.2013 року,
проте відповідачем відповіді на
вказану претензію у встановлені
законодавством строки надано не було,
обґрунтовані вимоги позивача не
задоволено та не сплачено суму боргу по
договору.

Крім того, позивач посилається на
положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України, за якими боржник, який
прострочив виконання грошового
зобовязання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Таким чином, позивач зазначає, що
станом на 28.03.2014 року відповідач
повинен сплатити позивачу інфляційне
збільшення боргу у розмірі 428,04 грн. та 3%
річних від простроченої суми в розмірі
336,50 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 03.04.2014 р. (суддя Волков Р.В.)
позовну заяву ТОВ "Український папір"
прийнято до розгляду та порушено
провадження у справі № 916/1259/14, при
цьому розгляд справи було призначено
на 05.05.2014 р.

30.04.2014 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Український папір"
подало до господарського суду Одеської
області заяву по збільшення позовних
вимог (а.с. 63-64), в якій просить суд
стягнути з відповідача суму основного
боргу 22 620,00 грн., а також у зв'язку з
простроченням платежу станом на 29.04.2014
року інфляційне збільшення боргу в
розмірі 935,09 грн. та 3% річних від
простроченої суми в розмірі 456,88 грн.

З огляду на перебування судді Волкова
Р.В на лікарняному за 22.04.2014 р. та у
тривалій відпустці з 30.04.2014 р. по 16.05.2014
р., згідно з розпорядженням керівника
апарату суду від 13.05.2014 р. було
проведено повторний автоматичний
розподіл справи, у зв'язку з чим вказану
справу № 916/1259/14 передано на розгляд
судді господарського суду Одеської
області Петрову В.С.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 15.05.2014 р. справу № 916/1259/14
було прийнято до провадження судді
Петрова В.С. та розгляд справи
призначено в засіданні суду на 02.06.2014 р.

Відповідач у відзиві на позов (а.с. 77) не
заперечує проти наявності у нього
обов'язку щодо сплати суми основного
боргу у розмірі 22 620,00 грн. за договором
поставки №75, однак зазначає, що оплата
відповідачем рахунків за договірними
зобов'язаннями здійснюється через
Головне Управління Державної
Казначейської служби України в
Одеській області. Так, відповідач
зазначає, що Головне Управлінням
Державної Казначейської служби
України в Одеській області не
перерахувало позивачу кошти, на сплату
яких відповідачем були надані до
державної казначейської служби
відповідні платіжні доручення. Тому
відповідач вважає, що не несе
відповідальність за несвоєчасне
виконання зобов'язання, а тому не має
підстав для стягнення з нього штрафних
санкцій та інфляційних втрат.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши та дослідивши всі
письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

25.04.2013 року між Державною установою
„Інститут очних хвороб і тканинної
терапії ім.. В.П. Філатова Національної
академії медичних наук України"
(замовник) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Український папір"
(учасник) було укладено договір № 75 (а.с
14-16), відповідно до пункту 1.1 якого
позивач як учасник зобов'язується
протягом 2013 року надавати відповідачу
як замовнику послуги, зазначені в
специфікації, яка є невід'ємною
частиною цього договору, а відповідач
як замовник - прийняти і оплатити такі
послуги щодо друкування.

В п. 1.2 договору передбачено, що
кількість послуг (друкованої
продукції), ціна за одиницю та загальна
вартість послуг (друкованої продукції)
зазначаються в специфікації, яка є
невід'ємною частиною договору.

В розділі 4 договору сторонами
визначено порядок доставки та порядок
приймання здачі. Так, термін поставки
товару - протягом 2013 року (п. 4.1).
Постачальник здійснює поставку товару
замовникові на протязі 10 днів з моменту
находження заявки (п. 4.2). Факт приймання
замовлення до виконання й передачі
друкованого товару замовнику
підтверджується підписом представника
учасника на накладній (п. 4.3.). Передача
товару (друкованої продукції)
замовникові здійснюється в наступному
порядку: учасник доставляє замовникові
друковану продукцію своїм транспортом
за адресою м. Одеса, вул. Французький
бульвар, 49/51 (п. 4.4, 4.5.). Представник
замовника приймає друковану продукцію
у представника учасника за накладною.
Поставка учасником і приймання
замовником товару по даному договору
підтверджується підписом представника
замовника на накладній (п. 4.6). Після
поставки товару учасник надає
замовникові податкову накладну
встановленої форми відповідно до
діючого законодавства (п. 4.7).

Ціна договору передбачена розділом 5
договору та становить 43 986,00 грн., з ПДВ -
7 331,00 грн. (п. 5.1 договору).

Згідно пункту 6.1. договору замовник
проводить оплату за товар по факту
поставки на підставі видаткових
накладних та актів виконаних робіт.
Кінцевий термін розрахунків - не
пізніше 30 днів з дня поставки (п. 6.2
договору).

Строк дії договору визначено в п. 11.1
договору, за яким останній набирає
чинності з моменту його підписання та
діє до 31 грудня 2013 року, а в частині
фінансових зобов'язань - до повного
виконання.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі
договір, який за своєю суттю є
договором поставки, є підставою для
виникнення у сторін за цим договором
господарських зобов'язань відповідно
до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509
ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є
обов'язковим для виконання його
сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655
Цивільного кодексу України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов договору № 75 згідно
специфікації (додатком № 1 до договору)
позивачем було поставлено відповідачу
продукцію на загальну суму 22620,00 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями видаткових накладних:

- № О-00297 від 11.10.2013 р. на суму 1200,00
грн. з ПДВ (а.с. 24);

- № О-00264 від 12.09.2013 р. на суму 780,00
грн. з ПДВ (а.с. 27);

- № О-00230 від 31.07.2013 р. на суму 6030,00
грн. з ПДВ (а.с. 30);

- № О-00214 від 17.07.2013 р. на суму 14610,00
грн. з ПДВ (а.с. 33).

При цьому поставлену позивачем
зазначену продукцію було отримано
відповідачем, що вбачається з підпису
уповноваженої особи відповідача на
вищезазначених накладних, що діяла на
підставі довіреностей № 1199 від 11.10.2013 р.
(а.с. 25-26), № 1144 від 12.09.2013 р. (а.с. 28-29), № 1060
від 31.07.2014 р. (а.с. 31-32), № 1056 від 17.07.2014 р.
(а.с. 34-35).

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664
Цивільного кодексу України обов'язок
продавця передати товар покупцеві
вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо
договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження
покупця, якщо товар має бути переданий
покупцеві за місцезнаходженням товару.

Виходячи з вищенаведеного, суд
доходить до висновку про належне
виконання позивачем своїх зобов'язань
перед відповідачем за укладеним
договором щодо поставки продукції
згідно вищевказаних видаткових
накладних.

За статтею 538 Цивільного кодексу
України виконання свого обов'язку
однією із сторін, яке відповідно до
договору обумовлене виконанням другою
стороною свого обов'язку, є зустрічним
виконанням зобов'язання, при якому
сторони повинні виконувати свої
обов'язки одночасно, якщо інше не
встановлено умовами договору, актами
цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем продукції
від позивача є підставою виникнення у
відповідача зобов'язання оплатити її.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Виходячи з умов договору поставки,
сторонами було передбачено, що
відповідач оплачує отриману продукцію
не пізніше 30 днів з дня поставки (п. 6.2.
договору).

Наразі, як з'ясовано судом та
визнається відповідачем, останній не
оплатив вартість поставленої
продукції, у зв'язку з чим у нього
виникла заборгованість в сумі 22620,00
грн., наявність якої підтверджується
складеним сторонами актом звірки
взаємних розрахунків станом на 28.02.204 р.
(а.с. 36).

При цьому судом не приймаються до уваги
доводи відповідача про те, що ним були
надані до державної казначейської
служби відповідні платіжні доручення
на сплату коштів позивачу, але Головним
управлінням Державної казначейської
служби України в Одеській області
перерахування коштів здійснено не
було. Так, вказані обставини не
звільняють відповідача від виконання
обов'язку по сплаті позивачу
поставленої останнім продукції на
спірну суму.

Адже несплатою позивачу вказаної суми
заборгованості за вищевказаним
договором поставки відповідач порушив
прийняті на себе зобов'язання щодо
оплати поставленої позивачем
продукції відповідно до умов п. 6.1, 6.2, 7.1
цього договору, що є недопустимим
згідно ст. 525 Цивільного кодексу
України.

Відтак, суд вважає обґрунтованими
вимоги позивача про стягнення з
відповідача заявленої до стягнення
суми заборгованості в розмірі 22620,00 грн.

При цьому невиконання зобов'язання або
виконання зобов'язання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), що мало місце у
даному випадку (несплата відповідачем
всієї вартості поставленої продукції)
згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України є порушенням зобов'язання,
зокрема з боку відповідача.

З огляду на те, що за умовами договору №
75 оплата продукції мала бути здійснена
протягом 30 днів з дня її поставки,
відповідно суд доходить до висновку
про прострочення виконання
відповідачем своїх зобов'язань щодо
оплати поставленого товару.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому застосування положень
частини другої названої статті не
передбачає наявність вини боржника,
оскільки згідно частини першої цієї ж
статті боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень
ст. 625 ЦК України, право кредитора на
стягнення 3% річних та інфляційних
втрат не залежить від моменту
пред'явлення вимоги про таке стягнення
(до моменту погашення боргу або після
цього). При цьому визначальним є
наявність факту порушення боржником
строків виконання грошового
зобов'язання. Таким чином, право
кредитора на стягнення 3% річних може
бути реалізовано у будь-який момент при
наявності вищезазначених вимог,
передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно
положень ЦК проценти річних є
самостійною формою цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань. Так, розмір таких
процентів річних може бути визначений
сторонами в договорі. З огляду на те, що
в укладеному сторонами по справі
договорі № 75 не встановлено іншого
відсотку річних, відповідно сплаті
підлягають саме 3% річних від
простроченої суми за весь час
прострочення.

Враховуючи вищенаведене та
несвоєчасне виконання відповідачем
зобов'язання щодо оплати за поставлену
продукцію, суд вважає, що позивачем
цілком правомірно нараховано 3% річних
на відповідну суму боргу у період з
17.08.2013 р. по 29.04.2013 р., враховуючи суму
боргу у вказаному періоді по кожній
поставці за окремою видатковою
накладною, розрахунок яких додано до
заяви про збільшення позовних вимог
(а.с. 65-66), що складають 456,88 грн.

Також позивач просить стягнути з
відповідача інфляційні втрати в
розмірі 935,09 грн., нараховані на
відповідну суму боргу по кожній
поставці за окремою видатковою
накладною за період з 17.08.2013 р. по 29.04.2014
р. із застосуванням сукупного індексу
інфляції у вказаному періоді.

Так, індекс інфляції це додаткова сума,
яка сплачується боржником і за своєю
правовою природою є самостійним
засобом захисту цивільного права
кредитора у грошових зобов'язань і
спрямована на відшкодування його
збитків, заподіяних знеціненням
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів в державі. Офіційний індекс
інфляції, що розраховується Державною
службою статистики України, визначає
рівень знецінення національної
грошової одиниці України, тобто
зменшення купівельної спроможності
гривні.

У п. 3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" № 14 від
17.12.2013 р. зазначено, що інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Розмір боргу з
урахуванням індексу інфляції
визначається виходячи з суми боргу, що
існувала на останній день місяця, в
якому платіж мав бути здійснений,
помноженої на індекс інфляції,
визначений Державною службою
статистики України, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Таким чином, суд вважає обґрунтованими
заявлені позивачем вимоги про
відшкодування втрат від знецінення
коштів внаслідок інфляції за період,
коли відповідачем не було виконане
зобов'язання щодо оплати поставленої
продукції.

Враховуючи викладене та з урахуванням
Рекомендацій Верховного Суду України
щодо порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладених в листі від 03.04.1997 р. N 62-97р.,
судом було перевірено здійснений
позивачем розрахунок інфляційних
нарахувань, доданий до заяви про
збільшення позовних вимог (а.с. 66-67) на
загальну суму 935,09 грн. та встановлено
неправильність вказаного розрахунку,
оскільки позивачем враховано невірний
сукупний індекс інфляції.

За таких обставин, судом здійснено
перерахунок інфляційних збитків за
період прострочення за обраний
позивачем період на відповідну суму
боргу, яка мала місце у вказаний період,
зокрема:

- за період з 17.08.2013 р. по 29.04.2014 р. на суму
боргу 14610,00 грн. - інфляційне збільшення
склало 1110,36 грн. (14610,00 грн. (сума боргу) х
1,076 (сукупний індекс інфляції) - 14610,00
грн.);

- за період з 31.08.2013 р. по 29.04.2014 р. на суму
боргу 6030 грн. - інфляційне збільшення
склало 458,28 грн. (6030,00 грн. (сума боргу) х
1,076 (сукупний індекс інфляції) - 6030,00
грн.);

- за період з 13.10.2013 р. по 29.04.2014 р. на суму
боргу 780,00 грн. - інфляційне збільшення
склало 59,28 грн. (780,00 грн. (сума боргу) х
1,076 (сукупний індекс інфляції) - 780,00
грн.);

- за період з 11.11.2013 р. по 29.04.2014 р. на суму
боргу 1200,00 грн. - інфляційне збільшення
склало 86,40 грн. (1200,00 грн. (сума боргу) х
1,072 (сукупний індекс інфляції) - 1200,00
грн.).

Таким чином, фактичний розмір
інфляційних втрат складає 1714,32 грн. В
свою чергу оскільки заявлена до
стягнення сума інфляційних втрат є
меншою, ніж вище розрахована судом, та з
огляду на те, що суд не може виходити за
межі позовних вимог, відповідно
підлягає стягненню сума інфляційних
втрат, яка заявлена позивачем в розмірі
935,09 грн. Адже за приписами п. 2 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України суд має право виходити за межі
позовних вимог, якщо це необхідно для
захисту прав і законних інтересів
позивачів або третіх осіб з
самостійними вимогами на предмет
спору, лише у разі наявності про це
клопотання заінтересованої сторони.
Так, в процесі розгляду позивачем не
уточнювались та не змінювались позовні
вимоги, також клопотання про
застосування п. 2 ст. 83 ГПК позивачем не
заявлялось.

Відтак, загальна сума заборгованості
відповідача, що підлягає стягненню на
користь позивача, становить 24011,97 грн.
(22620,00 грн. основного боргу + 456,88 грн. 3%
річних + 935,09 грн. інфляції).

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з
положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи надані сторонами докази в
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Український папір"
обґрунтовані, відповідають фактичним
обставинам та матеріалам справи, у
зв'язку з чим підлягають задоволенню.

У зв'язку з тим, що спір виник внаслідок
неправомірних дій відповідача та
рішення відбулось на користь позивача,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати по сплаті судового збору,
понесені позивачем при подачі позову,
покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "Український папір"
до Державної установи „Інститут очних
хвороб і тканинної терапії ім.. В.П.
Філатова Національної академії
медичних наук України" про стягнення
24011,7 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Державної установи
„Інститут очних хвороб і тканинної
терапії ім.. В.П. Філатова Національної
академії медичних наук України" (65061, м.
Одеса, Французький бульвар, 49/51; ; р/р 0093, 0093,
0093 в ГУ ДКСУ в Одеській області,
МФО 828011) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
науково-виробничої фірми "Український
папір" (04073, м. Київ, вул. Куренівська, 2-Б;
; № в ПАТ АБ
„Укргазбанк" в м. Києві, МФО 320478) суму
основного боргу в розмірі 22620/двадцять
дві тисячі шістсот двадцять/грн. 00 коп.,
3% річних в сумі 456/чотириста п'ятдесят
шість/грн. 88 коп., суму інфляційного
збільшення боргу в розмірі 935/дев'ятсот
тридцять п'ять/грн. 09 коп., витрати на
оплату судового збору в сумі 1827/одна
тисяча вісімсот двадцять сім/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 10.06.2014 р.

Суддя
Петров В.С.