м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/8778/14 05.06.14

За позовом Публічного акціонерного
товариства «Київенерго»

До Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства

Дніпровського району м.
Києва

Про стягнення 121 297,10 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Кирищук В.П. - по дов.
№ 91/2014/02/14-1 від 14.02.2014

від відповідача Зацепін С.С. - по дов.
№ 64-8471 від 11.11.2013

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
про стягнення з Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Дніпровського району м.
Києва 117 079,88 грн. боргу за спожиту
теплову енергію, 762,32 грн. збитків від
зміни індексу інфляції та 3% річних в
сумі 3 454,90 грн. за неналежне виконання
взятих на себе останнім зобов'язань
згідно договору на постачання теплової
енергії у гарячій воді № 621805 від 01.05.2005.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.05.2014 порушено провадження у
справі № 910/8778/14 та призначено справу до
розгляду на 03.06.2014.

Позивач в судовому засіданні 03.06.2014
позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 03.06.2014
позовні вимоги визнав частково та
зазначає, що в квітні 2014 року
відповідачем було здійснено часткову
оплату та сума основного боргу складає
107 416,07 грн.

В судовому засіданні 03.06.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 05.06.2014.

Позивачем 04.06.2014 до відділу діловодства
суду подано заяву про уточнення
позовних вимог, відповідно до якої
просить стягнути з відповідача 107 416,25
грн. боргу за спожиту теплову енергію,
762,32 грн. збитків від зміни індексу
інфляції та 3% річних в сумі 3 454,90 грн. та
в частині суми боргу в розмірі 9 663,63 грн.
просить провадження у справі
припинити.

Суд розглянувши заяву в частини
заявленого клопотання про припинення
провадження у справі відмовив в його
задоволенні з огляду на наступне

Стаття 80 Господарського
процесуального кодексу України
містить вичерпний перелік підстав з
яких господарський суд припиняє
провадження у справі.

Припинення провадження у справі - це
форма завершення справи, яке зумовлене
передбаченими законом обставинами, які
повністю відкидають можливість
судочинства.

Відповідно до п. 1-1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України суд
припиняє провадження у справі, якщо
відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору, зокрема, в
тому випадку коли спір врегульовано
самими сторонами шляхом перерахування
боргу (передачі майна чи усунення
перешкод у користуванні ним) після
звернення кредитора з позовом за умови
подання доказів такого врегулювання.

Позивачем подано довідку про
надходження з якої вбачається, що кошти
в розмірі 9 663,63 грн. сплачені
відповідачем в квітні 2014 року. Інших
доказів, які свідчать що сума боргу в
розмірі 9 663,63 грн. була сплачена
відповідачем після звернення позивача
з позовом до суду (позов подано 08.05.2014)
не надано.

З огляду на викладене відсутні
підстави для припинення провадження у
справі в частині стягнення суми боргу в
розмірі 9 663,63 грн.

В судовому засіданні 05.06.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
позивача і відповідача, Господарський
суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.05.2005 між Акціонерною
енергопостачальною компанією
«Київенерго» (постачальник) та
Державним комунальним управлінням
житлового господарства Харківського
району м. Києва (споживач) було укладено
договір на постачання теплової енергії
у гарячій воді № 621805 (далі - договір).

Відповідно до загальних положень
статуту Публічного акціонерного
товариства «Київенерго»,
затвердженого загальними зборами
акціонерів акціонерної
енергопостачальної організації
«Київенерго» (протокол № 2/2013 від
22.04.2013), Акціонерна енергопостачальна
компанія «Київенерго» перейменована у
Публічне акціонерне товариство
«Київенерго».

Згідно загальних положень статуту
Комунального підприємства по
утриманню житлового господарства
Дніпровського району м. Києва,
затвердженого Дніпровською районною у
м. Києві державною адміністрацією
01.11.2001, Комунальне підприємство по
утриманню житлового господарства
Дніпровського району м. Києва є
правонаступником Державного
комунального управління житлового
господарства Харківського району м.
Києва.

Відповідно до умов вказаного договору
(пункт 1.1), постачальник зобов'язався
виробити та поставити теплову енергію
споживачу для потреб опалення та
гарячого водопостачання, а споживач
зобов'язався отримати її та оплатити
відповідно до умов, викладених в цьому
договорі.

У відповідності до положень п. 2.1.
договору, сторони зобов'язались при
виконанні умов договору, а також при
вирішення всіх питань, що не обумовлені
цим договором, керуватися тарифами,
затвердженими Київською міською
державною адміністрацією, чинним
законодавством України, Правилами
користування тепловою енергією,
нормативними актами з питань
користування, обліку та
взаєморозрахунків за енергоносії.

Згідно з пунктом 2.2.1. договору
постачальник зобов'язується
безперебійно постачати теплову
енергію у вигляді гарячої води на межу
балансової належності із споживачем
(додатки №№ 3, 4) для потреб опалення - в
період опалювального сезону; для
гарячого водопостачання - протягом
року, згідно із заявленими споживачем
величинами приєднаного теплового
навантаження, зазначеними додатку № 1.

Пунктом 2.3.1. договору визначено, що
споживач зобов'язався дотримуватись
кількості споживання теплової енергії
за кожним параметром в обсягах, які
визначені у додатку № 1 до договору, не
допускаючи їх перевищення, та
своєчасно сплачувати вартість
спожитої теплової енергії в терміни та
за тарифами, зазначеними в додатку № 2.

Спір виник в зв'язку з тим, що позивач
вважає, що відповідачем в порушення
умов договору не було у повному обсязі
сплачено вартість використаної
теплової енергії, в зв'язку з чим у
відповідача за період з жовтня 2011 року
по березень 2014 року виникла
заборгованість перед позивачем в
розмірі 107 416,25 грн. та за неналежне
виконання зобов'язань позивачем
нараховані збитки від зміни індексу
інфляції в розмірі 762,32 грн. та 3% річних
в сумі 3 454,90 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Позивачем подані докази (довідку про
надходження коштів) в підтвердження
того, що станом на день звернення
позивача з позовом до суду відповідач
частково сплатив борг в розмірі 9 663,63
грн. (08.05.2014 - штамп вхідної
кореспонденції Господарського суду
міста Києва).

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Позивачем не доведено порушення його
права щодо несплати відповідачем боргу
за спожиту теплову енергію в розмірі 9
663,63 грн. станом на день подання
позовної заяви до суду, в зв'язку з чим в
позові в цій частині слід відмовити.

Відповідно до абзацу 2 п. 1 ст. 193
Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Пунктом 4.1 договору сторонами
погоджено, що він набуває чинності з
дня його підписання та діє до 01.06.2006.

При цьому п. 4.3. договору передбачає, що
договір вважається пролонгованим на
кожний наступний період, якщо за місяць
до закінчення строку його дії буде
письмово заявлено однією із сторін про
його припинення.

Сторонами доказів в підтвердження
виявлення небажання продовжувати
договірні відносини не подано.

Відповідно до додатку № 2 до договору
розрахунки за відпущену теплову
енергію проводяться згідно з тарифами,
встановленими постачальнику
Управлінням цінової політики
Київської міської державної
адміністрації, затвердженими
розпорядженнями КМДА № 2249 від 10.12.2004,
які можуть змінюватись в період дії
договору.

Пунктом 9 додатку № 2 до договору
передбачено, що відповідач
зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число
самостійно отримувати у районному
відділі тепло збуту № 6 за адресою вул.
Меліоративна, 11, оформлену
постачальником платіжну
вимогу-доручення на суму, яка включає
загальну вартість теплової енергії
поточного місяця та кінцеве сальдо
розрахунків на початок поточного
місяця за мінусом суми фактично
сплаченої теплової енергії в поточному
місяці; табуляграму фактичного
споживання за попередній період та акт
звірки, який оформлює та повертає один
примірник постачальнику протягом двох
днів з моменту їх одержання.

Пунктом 10 додатку № 2 до договору
визначено, що відповідач щомісячно
забезпечує не пізніше 10 числа місяця,
наступного за розрахунковим, оплату
коштів від населення за фактично
спожиту теплову енергію на транзитний
рахунок ГІОЦ КМДА; до 25 числа поточного
місяця, сплачує вартість теплової
енергії, яка використовується
орендарями, на рахунок постачальника
згідно з його розрахунком.

Відповідно до умов вказаного договору
позивач поставив, а відповідач спожив
теплову енергію за період з жовтня 2011
року по березень 2014 року на загальну
суму 530 228,50 грн., що підтверджується
табуляграмами споживання теплової
енергії, відомостями обліку споживання
теплової енергії та довідкою про
розрахунок основного боргу.

Дослідивши зміст спірного договору суд
дійшов до висновку, що даний правочин
за своєю правовою природою є договором
поставки.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона -постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 Господарського
кодексу України до відносин поставки,
не врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу
України передбачено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 Цивільного
кодексу України встановлено, що
предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського
кодексу України встановлено, що
розрахунки за договорами
енергопостачання здійснюються на
підставі цін (тарифів), встановлених
відповідно до вимог закону. Оплата
енергії, що відпускається,
здійснюється, як правило, у формі
попередньої оплати. За погодженням
сторін можуть застосовуватися планові
платежі з наступним перерахунком або
оплата, що провадиться за фактично
відпущену енергію.

Згідно ст. 20 Закону України «Про
теплопостачання», тарифи на теплову
енергію, реалізація якої здійснюється
суб'єктами господарювання, що займають
монопольне становище на ринку, є
регульованими. Тарифи на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії затверджуються
органами місцевого самоврядування,
крім теплової енергії, що виробляється
суб'єктами господарювання, що
здійснюють комбіноване виробництво
теплової і електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать про
порушення відповідачем зобов'язання
щодо своєчасного внесення плати за
використану теплову енергію за
договором у вказаний період в повному
обсязі, в результаті чого виникла
заборгованість перед позивачем, яка
визнана відповідачем та становить 107
416,25 грн.

Згідно п. 2 статті 193 Господарського
кодексу України, кожна сторона повинна
вжити заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Як визначено абзацом 1 п. 1 ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Таким чином, вимоги позивача про
стягнення з відповідача основного
боргу в сумі 107 416,25 грн. за спожиту
теплову енергію обґрунтовані та
підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Оскільки, матеріали справи свідчать
про порушення відповідачем
зобов'язання щодо своєчасного внесення
плати за використану теплову енергію у
повному обсязі, відповідач є таким, що
прострочив виконання зобов'язання.

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по сплаті
платежів, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути на свою користь 762,32 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та 3
454,90 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника.

Суд приходить до висновку про
обґрунтованість нарахування 762,32 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та 3
454,90 грн. - 3% річних (нараховані за період
по березень 2014 року, часткова оплата
боргу була проведена в квітні 2014 року),
тому позовні вимоги в цій частині
підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування
обставин, повідомлених позивачем, не
надав.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства «Київенерго» обґрунтовані
та підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства
по утриманню житлового господарства
Дніпровського району м. Києва (м. Київ,
вул. Челябінська, 9-Г, ) на
користь Публічного акціонерного
товариства «Київенерго» (м. Київ, пл.
І.Франка, 5, ) 107 416 (сто сім
тисяч чотириста шістнадцять) грн. 25 коп.
основного боргу, 762 (сімсот шістдесят
дві) грн. 32 коп. збитків від зміни
індексу інфляції, 3 454 (три тисячі
чотириста п'ятдесят чотири) грн. 90 коп. -
3% річних, 2 232 (дві тисячі двісті
тридцять дві) грн. 67 коп. витрат по
сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмити
повністю.

Повне рішення складено 06.06.2014.

Суддя В.В.Сівакова