ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

"12" червня 2014 р. Справа № 926/701/14

За позовомПершого заступника
прокурора Чернівецької області в
інтересах держави в особі Державного
агентства лісових ресурсів Українидо
відповідачів:1). Державного
підприємства «Берегометське
лісомисливське господарство» 2). S.C.
Holzindustrie Schweighofer S.R.L. (Румунія)провизнання
недійсними пунктів
зовнішньоекономічного договору та
додатків до нього
Суддя Швець
Микола ВасильовичПредставники :Від
позивачане з'явився Від відповідачів:1).
Боднарюк В.С. довіреність від 03.01.2014
року 2). Богуцький А.І. довіреність від
26.05.2014 рокуПрокурорКозлова Ю.Г.СУТЬ
СПОРУ :

Перший заступник прокурора
Чернівецької області в інтересах
держави в особі Державного агентства
лісових ресурсів України звернувся з
позовом до Державного підприємства
«Берегометське лісомисливське
господарство» та S.C. Holzindustrie Schweighofer S.R.L.
про визнання недійсними пунктів 10.4., 10.5.
Договору №BER/14 від 10.01.2014 року (далі -
Договір) та про визнання недійсними
Додатків Договору №BER/14 від 10.01.2014 року
за № 2 від 05.03.2014р. та № 3 від 01.04.14 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор
посилається на те, що відповідачі,
керуючись пунктами 10.4.-10.5. Договору,
уклали додатки до нього, в яких
визначили вартість та збільшили обсяг
лісоматеріалів, таким чином порушили
вимоги п.1.6 Положення про форму
зовнішньоекономічних договорів
(контрактів), затвердженого Наказом
Міністерства економіки та з питань
європейської інтеграції України №201
від 06.09.2001р., що є підставою для визнання
недійсними у відповідності до вимог ст.
203, 215 ЦК України, вищезазначених
пунктів та додатків до договору. Крім
того, прокурор зазначає, що внесення
змін до зовнішньоекономічного
договору щодо поставки лісопродукції
шляхом укладення додатків до нього дає
можливість сторонам уникнути контролю
з боку держави, зокрема, в такій
важливій частині державного
регулювання, як вартість продукції, що
поставляється за кордон.

Ухвалою господарського суду
Чернівецької області від 06.05.2014 року
порушено провадження у справі та
призначено її до розгляду в судовому
засіданні на 03.06.2014 року.

Ухвалою господарського суду
Чернівецької області від 03.06.2014 року
відкладено розгляд справи на 12.06.2014р. -
11:45 год., в зв'язку з неявкою
представників позивача.

Прокурор в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
просив їх задовольнити, крім того надав
додаткове обґрунтування позовних
вимог вх. № 2575 від 11.06.14р.

Представники відповідачів - 1 та - 2 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнають з підстав викладених у
відзивах на позовну заяву вх. №№ 2630, 2636
від 03.06.14р. та просять суд у задоволенні
позову відмовити, крім того відповідач
- 2 надав клопотання про долучення
доказів вх. № 2814 від 12.06.14р.

Позивач належним чином був
повідомлений про день та час слухання
справи, проте явку свого представника в
два судових засідання не забезпечив.
Нез'явлення представників позивача в
судове засідання не перешкоджає
вирішенню спору по суті, справу може
бути розглянуто без його участі за
наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позовна
заява, дослідивши докази які мають
юридичне значення для розгляду
позовної заяви суд встановив:

10.01.2014 року між ДП «Берегометське
лісомисливське господарство»
(Постачальник) та S.C. Holzindustrie Schweighofer S.R.L.
(Покупець) укладено договір №BER/14,
згідно якого Постачальник
зобов'язується поставити по заявці
Покупця продукцію за ціною, якістю,
кількістю, визначених в додатку до
договору, а Покупець - прийняти та
оплатити дану продукцію згідно умов
даного договору.

Пунктом 2.1. Договору визначено вартість
продукції, що поставляється 540 тис.
Євро.

Ціни, кількість та асортимент товару,
що поставляється за цим Договором, а
також строки поставки вказані в
додатках до Договору (п.2.2 Договору).

Зокрема, згідно Додатку №1 від 10.01.14 до
Договору визначено асортимент товару -
ялину, її сорт та ціну за м3. Також
встановлено, що об'єм поставок
лісоматеріалів в період з 10.01.14р. по
31.03.14р. становить 9000 м3.

Пунктом 10.4. договору встановлено, що
якщо інше прямо не передбачено цим
Договором або чинним в Україні
законодавством, зміни у цей Договір
можуть бути внесені тільки за
домовленістю Сторін, яка оформлюється
додатковою угодою та/або додатком до
цього Договору.

Відповідно до п. 10.5 Договору зміни до
нього набувають чинності з моменту
належного оформлення сторонами
відповідної додаткової угоди та/або
додатку до цього Договору, якщо інше не
встановлено у самій додатковій угоді
та/або додатку, цьому Договорі або у
чинному в Україні законодавстві.

На підставі вказаних пунктів Договору,
сторонами укладено Додаток №2 від
05.03.14р. до Договору, яким визначено інші
ціни на товар, а саме збільшено
вартість лісоматеріалів. Інші умови
Договору №BER/14 від 10.01.14р. залишено без
змін.

Крім того, 01.04.14р. сторонами укладено
Додаток №3 до Договору, згідно якого
збільшено загальний об'єм продукції, що
постачається в період з 01.04.2014р. по
30.06.2014р. на 7000 м3, тобто до 16000 м3.
Орієнтовну вартість договору
збільшено на 469000 Євро, що становить 1009000
Євро. Інші умови Договору №BER/14 від
10.01.14р. залишено без змін.

Отже, відповідно до умов договору та
додатків до нього Державне
підприємство «Берегометське
лісомисливське господарство»
зобов'язалось поставити фірмі S.C.
Holzindustrie Schweighofer S.R.L. 16000 м3 лісоматеріалів
загальною вартістю 1009000 Євро.

Відповідно частин 1 та 4 статті 6 Закону
України "Про зовнішньоекономічну
діяльність" зовнішньоекономічний
договір (контракт) складається
відповідно до цього та інших законів
України з урахуванням міжнародних
договорів України. Суб'єкти
зовнішньоекономічної діяльності при
складанні тексту
зовнішньоекономічного договору
(контракту) мають право
використовувати відомі міжнародні
звичаї, рекомендації міжнародних
органів та організацій, якщо це не
заборонено прямо та у виключній формі
цим та іншими законами України. Крім
того, суб'єкти зовнішньоекономічної
діяльності мають право укладати
будь-які види зовнішньоекономічних
договорів (контрактів), крім тих, які
прямо та у виключній формі заборонені
законами України.

Згідно з частинами 3 та 5 статті 382
Господарського кодексу України, форма
зовнішньоекономічного договору
(контракту) визначається правом місця
його укладення. Місце укладення
договору (контракту) визначається
відповідно до законів України. Права та
обов'язки сторін
зовнішньоекономічного договору
(контракту) визначаються правом місця
його укладення, якщо сторони не
погодили інше. Порядок визначення
права, яке має застосовуватися до
договору (контракту) у разі
недосягнення згоди сторін стосовно
вказаного порядку, встановлюється
законом про зовнішньоекономічну
діяльність.

У статтях 180 та 181 Господарського
кодексу України встановлено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, які погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Наказ Міністерства економіки та з
питань європейської інтеграції
України від 06.09.2001 N 201 "Про затвердження
Положення про форму
зовнішньоекономічних договорів
(контрактів)" не обмежує права суб'єктів
господарської діяльності щодо
визначення змісту
зовнішньоекономічних договорів
(контрактів), оскільки згідно з пунктом
1 Положення про форму
зовнішньоекономічних договорів
(контрактів) (далі - Положення),
затвердженого цим наказом, сторони
зовнішньоекономічного договору мають
право самостійно визначати його умови,
тобто Положення містить перелік умов
договору, які мають бути у ньому
передбачені, але лише "якщо сторони
такого договору (контракту) не
погодилися про інше".

Таким чином, пункти зазначеного
положення містять узагальнену
інформацію щодо прав та обов'язків
сторін зовнішньоекономічного договору
та його істотних умов відповідно до
чинного законодавства (Закон України
"Про зовнішньоекономічну діяльність",
Цивільний кодекс України,
Господарський кодекс України), та
можуть використовуватись суб'єктами
господарювання під час здійснення
господарської діяльності.

Також суд зазначає, внесення змін до
договору також передбачено п.1.6. та п.2
Положення (за домовленістю сторін у
договорі (контракті) можуть
визначатися додаткові умови:
страхування, гарантії якості, умови
залучення субвиконавців договору
(контракту), агентів, перевізників,
визначення норм навантаження
(розвантаження), умови передачі
технічної документації на товар,
збереження торгових марок, порядок
сплати податків, митних зборів, різного
роду захисні застереження, з якого
моменту договір (контракт) починає
діяти, кількість підписаних
примірників договору (контракту),
можливість та порядок унесення змін до
договору (контракту) та ін.).

Крім того згідно положень ст. 2 Закону
України «Про зовнішньоекономічну
діяльність», одним з принципів
зовнішньоекономічної діяльності є
принцип верховенства закону, що
полягає у регулюванні
зовнішньоекономічної діяльності
тільки законами України, а також
забороні застосування підзаконних
актів та актів управління місцевих
органів, що у будь-який спосіб
створюють для суб'єктів
зовнішньоекономічної діяльності умови
менш сприятливі, ніж ті, які
встановлені законами України.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 207 ГК
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону може бути
на вимогу однієї із сторін або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним.

Положеннями ст. ст. 6, 627 ЦК України
визначено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України,
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Як вбачається з
матеріалів справи Договір №BER/14 від
10.01.14р. відповідає вимогам ст. 181 ГК
України.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 ГК України
підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.

Згідно з ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав і
обов'язків.

У відповідності до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

Крім цього, пунктом 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).
Зокрема, не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Встановивши ці
обставини, суд відмовляє в задоволенні
позову про визнання правочину
недійсним.

Наведене кореспондується з п. 2.6.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 року «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними».

При цьому п. 2.6. вказаної Постанови
також визначено, що господарським
судам необхідно враховувати те, що
визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору, а не за наслідками виконання
його сторонами. Отже, якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону; це
правило не стосується випадків, коли
для вчинення правочину необхідні його
державна реєстрація або нотаріальне
посвідчення, оскільки за відсутності
відповідної реєстрації чи посвідчення
договір в будь-якому разі не вважається
укладеним.

Враховуючи викладене суд відзначає, що
на момент укладання Договору №BER/14 від
01.01.2014 року його сторонами повністю
дотримано вимоги статті 203 ЦК України.

Статтею 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину,
згідно з якою правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту, який застосовується
судом у випадках та порядку,
визначеному цивільним законодавством.

Загальні підстави визнання недійсними
угод і настання відповідних наслідків
встановлені статтями 215, 216 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину сторонами вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу; а саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Зміст правочину складають як права та
обов'язки, про набуття, зміну,
припинення яких домовилися учасники
правочину.

Слід зазначити, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав і за
наслідками, визначеними законом, а тому
слід встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною і настання
певних юридичних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу зобов'язання
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено
основний принцип, який визначає, що при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми
ЦК України, які визначають, що сторони є
вільними в укладенні договору та
визначенні його умов (ст. 627 ЦК України);
зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними (ст. 628 ЦК України), сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК
України).

Статтею 180 ГК України встановлено, що
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

З огляду на викладене, суд відзначає, що
зміст укладеного між сторонами
Договору та Додатків до нього
відповідає вимогам чинного
законодавства України, інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; при укладенні Договору та
Додатків до нього між сторонами було
досягнуто згоди щодо всіх істотних
умов; Договір та Додатки підписано
уповноважними представниками сторін;
волевиявлення сторін при укладенні
Договору та Додатків до нього було
вільним та відповідало їх внутрішній
волі, оскільки укладення Договору було
спрямоване на реальне настання
правових наслідків, а саме на поставку
Державним підприємством
«Берегометське лісомисливське
господарство» фірмі S.C. Holzindustrie Schweighofer
S.R.L. 16000 м3 лісоматеріалів загальною
вартістю 1009000 Євро.

Поряд з цим суд звертає увагу на те, що
конституційний принцип рівності
сторін, закріплений у пункті 2 частини 3
статті 129 Конституції України, пункті 3
частини 1 статті 3 Цивільного кодексу
України, частині 1 статті 3 Закону
України від 07.02.1991р. № 698-ХІІ "Про
підприємництво", який передбачає
свободу договору. При цьому, стаття 627
ЦК України також передбачає свободу
договору, та вказує, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Суд зазначає, що свобода договору
означає право громадян або юридичних
осіб, та інших суб'єктів цивільного
права вступати чи утримуватися від
вступу у будь-які договірні відносини.
Свобода договору проявляється також у
можливості наданій сторонам визначати
умови такого договору. Також принцип
свободи договору полягає в можливості
особи вільно обирати контрагента.

Таким чином, надаючи правову оцінку
правовідносинам, що склались між
сторонами слід виходити з того, що за
своєю правовою природою між ними
укладено зовнішньоекономічний договір
(контракт), фактичні обставини справи
та проаналізовані докази
підтверджують, що сторони досягли
згоди щодо всіх істотних умов,
передбачених для даного виду
договорів, а тому цей договір слід
вважати укладеним, згідно вимог ст. ст.
180, 181, 284 ГК України та ст. ст. 627, 628, 759 ЦК
України.

За таких обставин суд вважає, що при
укладенні Договору №BER/14 від 01.01.2014 року
та відповідно оспорюваних пунктів та
додатків Договору сторонами було
дотримано всіх вимог чинного
законодавства України щодо дійсності
правочину.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Отже, судом встановлено, що договір в
цілому та додатки договору містять всі
передбачені чинним законодавством
відомості, дотримано всіх вимог щодо
змісту та форми їх укладення, дійсність
договору та додатків також
підтверджено його фактичним
виконанням (інвойсами, специфікаціями,
фітосанітарними сертифікатами,
сертифікатами про походження,
накладними).

При цьому, прокурор не надав суду
належних та допустимих доказів, які б
доводили невідповідність пунктів 10.4.,
10.5. Договору №BER/14 від 10.01.2014 року та
Додатків Договору №BER/14 від 10.01.2014 року
за № 2 від 05.03.2014р. та № 3 від 01.04.14 року
нормам чинного законодавства.

Твердження прокурора про те, що
внесення змін до
зовнішньоекономічного договору щодо
поставки лісопродукції шляхом
укладення додатків до нього дає
можливість сторонам уникнути
відповідальності з боку держави,
зокрема, в такій важливій частині
державного регулювання, як вартість
продукції, що поставляється закордон є
помилковим, оскільки: визначення ціни
лісопродукції у додатках та внесення
змін до Договору шляхом укладення
додатків до нього жодним чином не може
вплинути на здійснення державного
контролю в цій сфері, оскільки
визначення ціни, квотування,
ліцензування щодо експорту
лісопродукції - чинним законодавством
не передбачено; факт наявності
додатків не зменшує вартості Договору
та інтереси держави від цього не
порушуються. Збільшення ціни за
одиницю продукції у Додатку № 2 від
05.03.2014 та збільшення вартості Договору
шляхом укладення Додатку № 3 від 01.04.2014
в свою чергу збільшує розмір сплачених
митних зборів та податкових платежів,
які надходять у державний бюджет
України, тому, що згідно умов Договору,
оплата за продукцію здійснювалась
відповідачем-2 у безготівковій формі
шляхом переведення 100% передоплати на
рахунок відповідача-1, для держави не
виникало і не могло виникнути жодних
ризиків, пов'язаних із завданням шкоди
її інтересам.

За таких обставин підстави для
задоволення позову відсутні, а тому у
задоволенні позову слід відмовити.

У процесі розгляду справи не виявлено
інших фактичних обставин, що мають
суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин.

Судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 29, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з активів Державного
агентства лісових ресурсів України
(01601, м. Київ, вул. Ш. Руставелі, 9-А,
ідентифікаційний код 37507901)

- в доход державного бюджету судовий
збір у сумі 2436 грн., отримувач коштів
УДКСУ у м. Чернівці, код отримувача
37978173, банк отримувача ГУДКСУ у
Чернівецькій області, код банку 856135,
рахунок отримувача 3002, код
класифікації доходів бюджету 22030001,
призначення платежу: судовий збір,
господарський суд Чернівецької
області, код 03500074.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

«Повне рішення складено 16.06.2014 року»

Суддя М.В. Швець