ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року Справа № 925/1536/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді суддівДобролюбової
Т.В., Гоголь Т.Г., Швеця В.О.
(доповідач)розглянувши касаційну
скаргуДержавного підприємства
"Златодар"на постановуКиївського
апеляційного господарського суду від
17.02.14у справі№ 925/1536/13 Господарського
суду Черкаської області за
позовомСелянського фермерського
господарства "Настасія"доДержавного
підприємства "Златодар"прозобов'язання
виконати умови договору

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 29.05.14 розгляд касаційної
скарги Державного підприємства
"Златодар" було відкладено на 05.06.14 на 11
год. 00 хв.

за участю представників сторін від:

позивача: не з'явилися, належно
повідомлені про час та місце розгляду
касаційної скарги,

відповідача: Вакуленко О.М. (дов. від
28.05.14).

ВСТАНОВИВ:

Селянське фермерське господарство
"Настасія" звернулося з позовом до
Державного підприємства "Златодар" про
зобов'язання виконати умови договору, а
саме відвантажити поклажодавцю
належне йому зерно кукурудзи в
кількості 449,394т. Обґрунтовуючи свої
вимоги позивач вказував на порушення
відповідачем зобов'язань з повернення
зерна кукурудзи, переданого за
договором складського зберігання від
15.10.12 № 64/4. При цьому посилався на
приписи статей 936, 953 Цивільного кодексу
України, статті 193 Господарського
кодексу України.

Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 28.10.13, ухваленим
суддею Спаських Н.М., позов задоволено.
Вмотивовуючи оскаржуване рішення,
місцевий господарський суд виходив з
доведеності матеріалами справи
порушення відповідачем зобов'язань з
повернення зерна кукурудзи, переданого
за договором складського зберігання
від 15.10.12 № 64/4. При цьому суд керувався
приписами статей 526, 937, 938, 949 Цивільного
кодексу України, статей 173, 193
Господарського кодексу України.

Київський апеляційний господарський
суд, колегією суддів у складі:
Пономаренко Є.Ю. - головуючий, Дідиченко
М.А., Буравльов С.І., постановою від 17.02.14
перевірене рішення місцевого
господарського суду залишив без змін з
тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
судовими актами, Державне підприємство
"Златодар" звернулося з касаційною
скаргою до Вищого господарського суду
України, в якій просить рішення і
постанову у справі скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції. Обґрунтовуючи доводи
касаційної скарги, скаржник вказує на
неврахування судами того, що
відповідачу, як зерновому складу, при
вимозі відвантажити зерно не було
надано оригіналу складської квитанції
чи іншого складського документа, що не
дає права останньому провести
відвантаження зерна. При цьому
скаржник посилається на порушення
судами приписів статей 24, 35 Закону
України "Про зерно та ринок зерна".

Відзиву на касаційну скаргу до Вищого
господарського суду України не
надходило.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Швеця В.О.,
пояснення представника відповідача,
переглянувши матеріали справи і доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування
господарськими судами приписів
чинного законодавства, відзначає
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України, переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна
інстанція на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
застосування судами норм
матеріального та процесуального права.
Судами попередніх інстанцій
установлено та підтверджується
матеріалами справи, що 15.10.12 між
Державним підприємством "Златодар"
(зерновим складом) та Селянським
фермерським господарством "Настасія"
(поклажодавецем) укладено договір
складського зберігання кукурудзи № 64/4,
за умовами якого поклажодавець
зобов'язався передати зерно кукурудзи
з супроводжуючими документами на
зерновий склад, а зерновий склад
зобов'язався прийняти таке зерно для
зберігання на визначених цим договором
умовах і в установлений строк
повернути його поклажодавцеві або
особі, зазначеній ним як одержувач, у
стані, передбаченому цим договором та
законодавством (пункт 1.1. договору).
Пунктом 3.1.4. договору сторони
передбачили, що зерновий склад
зобов'язаний видати складські
документи на кукурудзу не пізніше
наступного робочого дня після його
прийняття. Зерновий склад для
підтвердження надання послуг
(виконання робіт) поклажодавцеві,
зобов'язаний виписати на ім'я
поклажодавця та надати йому наступні
документи: складське свідоцтво
встановленого зразка; копію реєстрів;
картку аналізу зерна. Судами також
установлено, що додатковою угодою від
15.05.13 до договору сторонами змінено
термін зберігання кукурудзи до 15.05.14.
Водночас відповідно до пункту 8.1.
договору він набирає чинності з
моменту підписання і діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
у повному обсязі. Як убачається з
матеріалів справи, предметом судового
розгляду є вимога Селянського
фермерського господарства "Настасія"
до Державного підприємства "Златодар"
про зобов'язання відвантажити
поклажодавцю належне йому зерно
кукурудзи в кількості 449,394т.
Правовідносини між власниками зерна та
суб'єктами зберігання зерна
регулюються нормами глави 66 Цивільного
кодексу України, Законом України "Про
зерно та ринок зерна в Україні". Статтею
936 Цивільного кодексу України
унормовано, що змістом договору
зберігання є обов'язок зберігача
зберігати річ, яка передана на
зберігання поклажодавцем і повернути
її у схоронності. Договір зберігання
дійсно належить до категорії договорів
про надання послуг, відтак на нього
можуть розповсюджуватися норми глави 63
Цивільного кодексу України "Послуги".
За приписами статті 955 Цивільного
кодексу України положення параграфа 1
глави 66 Цивільного кодексу України
застосовуються до окремих видів
зберігання, якщо інше не встановлено
положеннями цього Кодексу про окремі
види зберігання або законом.
Відповідно до частини 3 статті 957
Цивільного кодексу України письмова
форма договору складського зберігання
вважається дотриманою, якщо прийняття
товару на товарний склад посвідчене
складським документом. Згідно з
пунктами 10, 24 статті 1 Закону України
"Про зерно і ринок зерна в Україні"
зберігання зерна - це комплекс заходів,
що включають приймання доробку,
зберігання і відвантаження зерна;
складські документи на зерно - це
товаророзпорядчі документи, що
видаються зерновим складом власнику
зерна як підтвердження прийняття зерна
на зберігання та посвідчення наявності
зерна і зобов'язання зернового складу
повернути його володільцеві такого
документа. Статтею 43 вказаного Закону
унормовано, що якщо зерновий склад
приймає зерно на зберігання без видачі
простого або подвійного складського
свідоцтва, то для підтвердження
прийняття зерна на зберігання він
повинен видати складську квитанцію.
Приписами статті 949 Цивільного кодексу
України визначено обов'язок зберігача
повернути річ. При цьому, зберігач
зобов'язаний повернути поклажодавцеві
річ, що була передана на зберігання, а
якщо договором передбачено зберігання
знеособлених речей, змішані родові,
тотожну, або обумовлену кількість
речей такого самого роду та якості.
Відповідно до статті 953 Цивільного
кодексу України зберігач зобов'язаний
на першу вимогу поклажодавця повернути
річ, навіть якщо строк її зберігання не
закінчився. Обов'язок зернового складу
повернути зерно визначений і приписами
статті 27 Закону України "Про зерно та
ринок зерна в Україні". Згідно з
приписами статті 35 Закону України "Про
зерно і ринок зерна в Україні" зерновий
склад зобов'язаний за першою вимогою
володільця складського документа
повернути зерно, навіть якщо
передбачений договором складського
зберігання строк його зберігання ще не
закінчився. Відповідно до статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Дослідивши усі обставини
справи та надівши оцінку наявним в
матеріалах справи доказам, судами
попередніх інстанцій установлено, що
на виконання умов договору фермерським
господарством передано на зберігання
зерновому складу 504,960т кукурудзи
(фізична маса), що становить 483,47т в
заліковій масі та підтверджується
реєстрами накладних на прийняте зерно
з визначенням якості за
середньодобовою пробою: № 502 від 13.10.12;
№ 506 від 14.10.12; № 624 від 23.10.12; № 644 від
24.10.12; № 649 від 25.10.12; № 680 від 26.10.12.
Заперечень відповідача проти
неотримання кукурудзи на зберігання у
вказаній кількості матеріали справи не
містять. Також судами установлено, що
на підставі договору № 20/7 про
зарахування зустрічних однорідних
вимог, позивач реалізував частину
переданої на зберігання відповідачу
кукурудзи у кількості 33,893т в рахунок
оплати останньому послуг за здійснення
зберігання за договором. Установлено
судами і те, що 12.03.13 і 21.05.13 Селянське
фермерське господарство "Настасія"
скеровувало на адресу зернового складу
листи з вимогою відвантажити решту
зерна кукурудзи у кількості 449,394т,
проте, ці вимоги залишились останнім
без задоволення. Як установлено судами,
зерновий склад спірне зерно зі
зберігання фермерському господарству
не повернув. Посилання Державного
підприємства "Златодар", як на підставу
відмови у поверненні зерна на
ненадання поклажодавцем складської
квитанції судами правомірно
відхиленні, оскільки судами
установлений факт передачі
поклажодавцем та отримання і
неповернення зі зберігання зерновим
складом спірного зерна кукурудзи. За
таких установлених обставин справи,
висновок судів про зобов'язання
відповідача повернути належну
позивачу кукурудзу у кількості 449,394т
визнається правомірним. Доводи
касаційної скарги не можуть бути
підставою для скасування постанови у
справі, оскільки спростовуються
встановленими судами попередніх
інстанцій обставинами. Колегія суддів
також зазначає, що скаржник в
касаційній скарзі вказує і на питання,
які стосуються оцінки доказів. Згідно з
частиною другою статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази. Таким чином, підстав для
скасування переглянутої постанови
апеляційної інстанції та задоволення
касаційної скарги не вбачається.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного
підприємства "Златодар" залишити без
задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 17.02.14 у справі
№ 925/1536/13 Господарського суду
Черкаської області залишити без змін.

Поновити виконання рішення
Господарського суду Черкаської
області від 28.10.13 у справі № 925/1536/13,
зупинене ухвалою Вищого
господарського суду України від 19.05.14.

Головуючий суддя:
Т. Добролюбова

Судді:
Т. Гоголь

В. Швець