ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2014 р.Справа № 923/380/14Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

Головуючого судді: Мирошниченко М. А.,

суддів: Головей В. М. та
Шевченко В.В.

(склад колегії суддів сформовано на
підставі автоматичного розподілу
справ між суддями та розпорядження в.о.
голови суду № 831 від 08.05.2014 р.)

при секретарі судового засідання -
Максіміхіній Ю.В.

за участю представників :

ТОВ „КІППЕР -ТРАНС„ - не з'явився,

ДП „Херсонський автодор" ВАТ
„Державна компанія „Автомобільні
дороги України" - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одеса апеляційну скаргу
Дочірнього підприємства „Херсонський
автодор" ВАТ „Державна компанія
„Автомобільні дороги України" на
рішення господарського суду
Херсонської області від 15.04.2014 р. по
справі № 923/380 /14 за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю КІППЕР
-ТРАНС" до Дочірнього підприємства
„Херсонський автодор" ВАТ „Державна
компанія „Автомобільні дороги
України" про стягнення 927 047,31грн.

ВСТАНОВИЛА:

24.03.2014 р. (Вх.№390) Товариством з
обмеженою відповідальністю КІППЕР
-ТРАНС" (далі позивач) у господарському
суді Херсонської області пред'явлено
позов до Дочірнього підприємства
„Херсонський автодор" ВАТ „Державна
компанія „Автомобільні дороги
України" (далі відповідач) про
стягнення 927 047,31грн. боргу. (а.с.2-3).

Свої вимоги, з посиланням позивач
мотивував тим, що на підставі договору
про відступлення права вимоги №1 від
18.11.2013 р., укладеного між ним ОСОБА_1, в
нього виникло право вимагати від
відповідача оплатити 927 047,31грн., які є
боргом відповідача перед вказаною
фізичною особою за надані нею
відповідачу послуги за договорами
перевезення.

Приймаючи до уваги, що незважаючи на
його звернення відповідач в
добровільному порядку не погасив цю
заборгованість позивач просить
стягнути її в судовому порядку та
відшкодувати йому за рахунок
відповідача понесені витрати по сплаті
судового збору.

Ухвалою господарського суду
Херсонської області від 25.03.2014 року за
вказаним позовом порушено провадження
у справі № 923/380/14. ( а.с.1)

15.04.2014 р. відповідач надав суду
клопотання про розстрочку боргу в
якому не оспорюючи наявність в нього
вказаної заборгованості просив надати
йому розстрочку на погашення боргу на
сім місяців, пославшись на свій тяжкий
фінансовий стан (а.с.115-116).

Рішенням господарського суду
Херсонської області від 15.04.2014 року
(повний текст якого складено суддею
Литвіновою В.В. 17.04.2014 р.) позовні вимоги
позивача задоволено повністю, а саме
стягнуто з відповідача на користь
позивача 927 047,31 грн. - боргу та 18540,95грн.
відшкодування понесених позивачем
витрат по сплаті судового збору. Суд
також повернув позивачу з Державного
бюджету України зайво сплачений
судовий збір в розмірі 447,30грн.

Задовольняючи позов суд дійшов
висновку, що позивач довів належними
доказами, що відповідач дійсно має
перед ним зазначену в позові
заборгованість і не сплачує її в
добровільному порядку. Відмовляючи в
задоволенні клопотання відповідача
про розстрочку виконання рішення суд
зазначив, що відповідач не надав суду
будь-яких доказів, які б підтверджували
обставини на які він посилається в
заяві, як на підставу розстрочки.

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням відповідач звернувся до
Одеського апеляційного господарського
суду з апеляційною скаргою у який
просить це рішення скасувати та
прийняти нове яким надати йому
розстрочку оплати боргу на сім місяців.

В обґрунтування своєї позиції скаржник
посилається на те, що місцевий суд у
порушення приписів законодавства не
врахував його тяжкий фінансовий стан і
безпідставно відмовив в його
клопотанні про розстрочення боргу.

Ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 12.05.2014 року
зазначену апеляційну скаргу прийнято
до провадження та призначено до
розгляду на 12.06.2014 р. об 11:30 год., про що
всі учасники судового процесу
повідомлені належним чином. Цією ж
ухвалою суд зобов'язав скаржника
надати докази оплати судового збору за
розгляд апеляційної скарги, оскільки
скаржник не додав цих доказів.

Сторони в судове засідання не
з'явились, хоча повідомлялись належним
чином про розгляд справи, що
підтверджується поштовими
повідомленнями про вручення поштового
відправлення. Клопотань про
відкладення розгляду справи не заявили
, про причини свого нез'явлення суд не
повідомили .

Скаржник не виконав вимогу суду про
надання доказів сплати судового збору
за розгляд апеляційної скарги.

Враховуючи вказані обставини колегія
суддів прийняла рішення про розгляд
справи за відсутністю сторін.

Оскільки сторони в судове засідання не
з'явились фіксація судового процесу за
допомогою технічних засобів не
здійснювалась, але вівся протокол
судового засідання.

Згідно ст. 85 ГПК України в судовому
засіданні оголошувались лише вступна
та резолютивна частини судової
постанови.

Обговоривши доводи викладені в
апеляційній скарзі, дослідивши
обставини справи та наявні у ній
докази, а також перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи між
ОСОБА_1 та ДП "Херсонський облавтодор
ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України"
було укладено договори №27-п від 05.09.2011
р., №12 від 07.03.20123 р., №13 від 07.03.2012 р., №48
від 23.08.2012 р., №4/13 від 08.01.2013 р., за
умовами яких ОСОБА_1 взяв на себе
зобов'язання доставити автомобільним
транспортом довірений йому замовником
вантаж, а замовник - прийняти та
оплатити такі послуги.

З матеріалів справи вбачається , що
відповідачем було отримано
автотранспортні послуги, проте за них
він не розрахувався в повному обсязі і
сума основного боргу відповідача
складає 927047,31 грн.

18.11.2013 р. між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (цедент), ТОВ
"Кіппер-Транс" (цесіонарій) та Дочірнім
підприємством "Херсонський облавтодор"
відкритого акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України" (боржник)
було укладено договір про відступлення
права вимоги №1 (далі - договір),
відповідно до якого ОСОБА_1 відступив
ТОВ "Кіппер-Транс" право вимоги до
відповідача по оплаті за послуги
перевезення згідно з вказаними
договорами.

На момент відступлення права вимоги
сума основного боргу складала 927047,31
грн., що підтверджується наявним у
справі тристороннім актом звірки
взаємних рахунків від 18.11.2013 року.

З викладеного вбачається, що позивач
став новим кредитором у
правовідносинах фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 та відповідача
з приводу виконання останнім взятих на
себе грошових зобов'язань по оплаті
послуг з перевезення.

Пунктом 1 ч.1 статті 512 ЦК України
передбачено, що кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги). Положення
ст.514 ЦК України передбачають, що до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що він
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами та скріплення
печатками, і діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань.

Пунктом 1.2. договору цесіонарій набуває
право вимагати від боржника належного
виконання своїх зобов'язань за
договором, а також усі права в обсягах
та на умовах, передбачених договором та
чинним законодавством.

Матеріали справи свідчать, що позивач
звертався до відповідача з претензією
про здійснення оплати заборгованості
за договором, але відповіді не отримав.

Викладене свідчить, що позивач має
перед відповідачем вищезазначену
заборгованість.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що місцевий суд
обґрунтовано задовольнив позовні
вимоги позивача про стягнення
зазначеної у позові заборгованості і
правові підстави для скасування
рішення місцевого суду в цієї частині
відсутні.

Оцінюючи доводи скаржника, щодо
безпідставності відмови місцевим
судом у наданні йому розстрочки
погашення вказаної заборгованості
колегія суддів дійшла до наступного.

Як зазначалось вище, відповідач в
процесі розгляду справи по суті надав
суду першої інстанції заяву про
розстрочення сплати зазначеної у
позові заборгованості, посилаючись на
свій тяжкий фінансовий стан.

Пунктом шостим статті 83 ГПК України
передбачено право суду при ухваленні
рішення за результатами розгляду спору
відстрочити або розстрочити його
виконання.

Проте зазначеною статтею ГК України не
визначено у яких випадках та при
наявності яких обставин суд має право
відстрочити або розстрочити виконання
судового рішення.

Водночас згідно приписів ч. 1 ст. 121 ГПК
України, якою також надано суду право
після ухвалення рішення по справі (в
процесі його виконання), відстрочити
або розстрочити його виконання,
встановлено, що суд у виняткових
випадках може відстрочити або
розстрочити виконання судового
рішення при наявності обставин, що
ускладнюють його виконання або
роблять його неможливим.

Приписи вказаної статті в частині
підстав (обставин) для відстрочки або
розстрочки виконання судового рішення,
на переконання колегії суддів, можливо
застосовувати по аналогії закону до п.
6 ст. 83 ГПК України.

Згідно приписів ч.1 ст. 121 ГПК України,
господарським судам надано право
після ухвалення рішення по справі (в
процесі його виконання), відстрочити
або розстрочити у виняткових випадках
виконання судового рішення при
наявності обставин, що ускладнюють
його виконання або роблять його
неможливим.

Відстрочка - це відкладення чи
перенесення виконання рішення суду на
новий строк, який визначається
господарським судом. Розстрочка - це
виконання судового рішення по частинам
у вказані господарським судом строки.

Відповідно до правової позиції Вищого
господарського суду України
викладеної у Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 9 від
17.10.2012 р. „Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал постанов
господарських судом України" підставою
для відстрочки, розстрочки, зміни
способу та порядку виконання рішення
можуть бути конкретні обставини, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим у строк або
встановленим господарським судом
способом. При цьому, слід мати на увазі,
що згоди сторін на вжиття заходів,
передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття
не вимагає, і господарський суд
законодавчо не обмежений будь-якими
конкретними термінами відстрочки чи
розстрочки виконання рішення.

Проте, вирішуючи питання про
відстрочку чи розстрочку виконання
рішення, зміну способу і порядку
виконання рішення, господарський суд
повинен враховувати матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини відповідача у виникненні
спору, наявність інфляційних процесів
у економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина)-тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи-наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб-стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Отже, виходячи із наведеного,
законодавець у будь-якому випадку
пов'язує відстрочення або розстрочення
виконання судового рішення у судовому
порядку з об'єктивними, непереборними,
іншими словами-виключними обставинами,
що ускладнюють вчасне виконання
судового рішення.

При цьому слід зазначити, що тягар по
доказуванню вищевказаних обставин
згідно приписів ст. 33 ГПК України
покладено в даному випадку на
відповідача (боржника).

Проте з матеріалів справи вбачається,
що відповідач у порушення приписів ст.
33 ГПК України не надав суду першої
інстанції будь-яких доказів, які б
підтверджували зазначені в заяві
обставини.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції обґрунтовано, не
задовольнив заяву відповідача про
розстрочення виконання судового
рішення і правові підстави для
задоволення цієї заяви відсутні.

За таких обставин апеляційна скарга
відповідача не підлягає задоволенню.

Приймаючи до уваги, що скаржник не
виконав вимогу (ухвалу) суду про
надання доказів по сплаті судового
збору за розгляд апеляційної скарги,
тобто не довів сплату цього збору, а
його скарга залишається судом без
задоволення, то несплачена ним сума
судового збору підлягає стягненню з
нього до державного бюджету України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 99, 101-105, ГПК України, колегія суддів
Одеського апеляційного господарського
суду,

ПОСТАНОВИЛА:

1. Рішення господарського суду
Херсонської області від 15.04.2014 р. по
справі № 923/380/14 - залишити без змін, а
апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства „Херсонський автодор"
ВАТ „Державна компанія „Автомобільні
дороги України" - без задоволення.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства
„Херсонський автодор" ВАТ „Державна
компанія „Автомобільні дороги
України" в доход Держави 9270 грн. 47 коп.
(дев'ять тисяч двісті сімдесят грн. 47
коп.) (несплачений судовий збір за
розгляд апеляційної скарги.)

3. Зобовязати господарський суд
Херсонської області видати наказ
відповідно до резолютивної частини
цієї постанови ( в частині стягнення з
Дочірнього підприємства „Херсонський
автодор" ВАТ „Державна компанія
„Автомобільні дороги України"
грошових коштів до державного бюджету
України) з зазначенням в ньому всіх
необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України,
набуває законної сили з дня її
оголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 12.06.2014
р.

Головуючий:
Мирошниченко М. А.

Судді:
Головей В.М.

Шевченко В.В.