ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року Справа № 904/8916/13

Вищий господарський суд України у
складі: суддя Селіваненко В.П. -
головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Палій
В.В. (доповідач)

розглянув касаційну скаргу приватного
підприємства "ЕЛЕКТРОСВІТ", м.
Львів,

на рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 29.01.2014

та постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
03.04.2014

у справі № 904/8916/13

за позовом приватного підприємства
"ЕЛЕКТРОСВІТ" (далі - Підприємство), м.
Львів,

до товариства з обмеженою
відповідальністю "ГЕККО І КО" (далі
-Товариство), м. Кривий Ріг,

про стягнення 6 890, 76 грн.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Підприємство звернулося до
господарського суду Дніпропетровської
області з позовом про стягнення з
Товариства 6600,00грн. безпідставно
набутого майна та 3% річних у розмірі
290,76грн. у зв'язку з неналежним
виконанням Товариством умов договору
про надання послуг від 20.12.2011 № 2
(далі -Договір).

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 29.01.2014
(суддя Ніколенко М.О.), яке залишено без
змін постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
03.04.2014 (судді Герасименко
І.М.-головуючий, Сизько І.А., Прудніков
В.В.), у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Прийняті судові рішення зі справи із
посиланням, зокрема, на приписи статей
525, 526, 901, 1212 Цивільного кодексу України
(далі -ЦК України) мотивовано належним
виконанням Товариством зобов'язань за
договором та відсутністю підстав для
застосування до зобов'язальних
правовідносин інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна.

У касаційній скарзі до Вищого
господарського суду України
Підприємство просить судові рішення
попередніх інстанцій зі справи
скасувати, прийняти нове рішення про
задоволення позову. Скаргу мотивовано
прийняттям оскаржуваних судових
рішень з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Представники сторін у судове засідання
не з'явились.

Сторони відповідно до статті 1114
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) належним
чином повідомлені про час і місце
розгляду скарги.

Перевіривши на підставі
встановлених попередніми судовими
інстанціями обставин справи
правильність застосування ними норм
процесуального та матеріального права,
Вищий господарський суд України дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення касаційної скарги з
урахуванням такого.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами у справі,
зокрема, встановлено, що:

- відповідно до умов укладеного
сторонами Договору Товариство як
виконавець зобов'язалося за завданням
Підприємства як замовника надати
послуги з установки, інтеграції двох
ліцензій ПО "КРІ Monitor";

- строк виконання робіт визначено
з 20.12.2011 по 30.03.2012;

- відповідно до пункту 3.1.1
Договору вартість двох ліцензій ПО
"КРІ Monitor" складає 6600,00грн. Передплата;

- відповідно до пункту 3.1.2 Договору
вартість інтеграцій двох ліцензій ПО
"КРІ Monitor" складає 9600,00грн. Передплата 50%,
доплата після підписання акта
виконаних робіт;

- Підприємство відповідно до
платіжного доручення від 17.01.2012 №1330
перерахувало на користь Товариства
6600,00грн. з призначенням платежу: "Оплата
за ліцензію КРІ Monitor 2010 по рах. 1 від
11.01.11";

- за актом приймання -передачі
програмного забезпечення від 30.03.2012 №
3. Товариство передало, а Підприємство
прийняло програмне забезпечення -
ліцензію на КРІ Monitor 2010 Базова (2
підключення) на суму 6600,00грн.

Причиною виникнення спору зі
справи є питання стосовно наявності чи
відсутності підстав для стягнення з
Товариства 6600,00грн. безпідставно
набутого майна та суми 3% річних у
зв'язку з неналежним виконанням
Товариством зобов'язання за Договором.

Відповідно до частини першої статті 901
ЦК України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону та
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться (приписи статей 525,
526 ЦК України).

Частиною першою статті 903 ЦК
України визначено, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно з приписами статті 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним
правочином;

2) витребування майна власником із
чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із
сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином предметом безпідставного
отримання чи збереження майна є
відносини, які виникають у зв'язку з
безпідставним отриманням чи
збереженням майна і які не
врегульовані спеціальними інститутами
цивільного права.

Обов'язковими умовами виникнення
зобов'язання з безпідставного
збагачення є: набуття майна або
збереження його у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
відсутність правової підстави для
набуття або збереження за рахунок
іншої особи.

Місцевий та апеляційний господарські
суди: повно і всебічно дослідивши
обставини справи, перевіривши їх
поданими сторонами доказами, яким
надали необхідну оцінку, з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, встановивши, що Договір, який
укладений між сторонами, за своєю
правовою природою є договором про
надання послуг (а не ліцензійним
договором, як помилково вважав
позивач); беручи до уваги досягнення
сторонами згоди щодо всіх істотних
умов договору про надання послуг;
дослідивши фактичні обставини справи,
пов'язані із виконанням сторонами
договірних зобов'язань, а саме:
здійснення Товариством передачі
ліцензій Підприємству за договором про
надання послуг на здійснену суму
передоплати, невиконання
Підприємством зобов'язання щодо
здійснення передоплати за наступним
етапом надання послуг; враховуючи
відсутність підстав для застосування
до зобов'язальних правовідносин
інституту безпідставного отримання чи
збереження майна, - дійшли мотивованого
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.

Доводи Підприємства не спростовують
висновків, викладених в оскаржуваних
судових рішеннях попередніх інстанцій.
При цьому в частині встановлення
фактичних обставин справи та
переоцінки наявних доказів касаційна
скарга не відповідає вимогам статті 1117
ГПК України стосовно меж перегляду
справи в касаційній інстанції.

Таким чином, рішення місцевого
господарського суду та постанова
апеляційного господарського суду зі
справи відповідають встановленим ним
фактичним обставинам, прийняті з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права та передбачені
законом підстави для їх скасування
відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119-11111 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 29.01.2014 та
постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
03.04.2014 зі справи № 904/8916/13 залишити без
змін, а касаційну скаргу приватного
підприємства "ЕЛЕКТРОСВІТ" - без
задоволення.

Суддя
В. Селіваненко

Суддя
І. Бенедисюк

Суддя
В. Палій