м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/5393/14 11.06.14За позовом
Публічного акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
до 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Джеррад Україна»
2) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Офіс Лайн»
про визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги від 16.05.2011 та
одностороннього правочину щодо
зарахування зустрічних однорідних
Суддя Сташків Р.Б.
Представники сторін:
від позивача - Шалашова І.В.
(представник за довіреністю);
від відповідачів: 1) не з'явилися; 2)
Євсєєв М.В. (представник за
Публічне акціонерне товариство
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
(далі - Позивач) звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Джеррад Україна»
(далі - Відповідач-1) та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Офіс
Лайн» (далі - Відповідач-2) про визнання
недійсним укладеного між
відповідачами договору про
відступлення права вимоги від 16.05.2011.
Від Позивача через відділ діловодства
суду надійшла заява про зміну предмету
та підстав позову (фактично про
доповнення підстав позову та
збільшення позовних вимог), відповідно
до якої Позивач, у додаток до раніше
заявлених вимог, також просить суд
визнати недійсним односторонній
правочин щодо зарахування зустрічних
однорідних вимог за заявою
Відповідача-2 № 01-02-19/03 на суму 6756495,14
Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку Позивача при укладенні
оспорюваних Договору про відступлення
права вимоги та Заява про зарахування
зустрічних однорідних вимог було
порушено ч. 3 ст. 512 ЦК України та п. 3.3.8
Кредитного договору №116 від 29.06.2006, та
що вони були підписані Відповідача-2
без належних на це повноважень.
Відповідач-2 проти позову заперечує,
зазначаючи, що оскаржувані правочини
жодним чином не порушують охоронюваних
законом прав та інтересів Позивача,
оскільки заборона, викладена в та п. 3.3.8
Кредитного договору №116 від 29.06.2006, не
розповсюджується на сторін
оспорюваного Договору про
відступлення права вимоги, та що
вказаний договір та Заява про
зарахування зустрічних однорідних
вимог були підписані повноважними
особами та мало місце подальше
схвалення правочину обома юридичними
Відзиву на позов Відповідач-1 не подав.
В судові засідання представники
Відповідача-1 не з'являлися, хоча судом
були вчинені всі дії щодо належного
повідомлення Відповідача-1 про
призначення справи до розгляду в
засіданнях суду, про час і місце їх
проведення, оскільки ухвали суду по
справі надсилалися на адресу
місцезнаходження Відповідача-1 згідно
відомостей з ЄДРЮО та ФОП, а відтак,
будь-які несприятливі наслідки неявки
його представників у судові засідання
покладаються на Відповідача-1.
Суд зазначає, що Відповідач-1, як
учасник судового процесу не був
позбавлений права та можливості (в
матеріалах справи відсутні докази
протилежного) забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні свого повноважного
Неможливість направлення
Відповідачем-1 повноважного
представника та неможливість розгляду
справи без участі його представника
підлягає доведенню Відповідачем, як
учасником судового процесу на
загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК
України), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.
Суд також приймає до уваги, що явка
представників сторін у судові
засідання обов'язковою не визнавалась,
а отже направлення представника було
правом, а не обов'язком Відповідача-1, та
останнім не обґрунтовано підстав
необхідності прийняття його
представником особистої участі в
судовому засіданні.
Крім того, Відповідач-1 не був
позбавлений права та можливості (в
матеріалах справи відсутні докази
протилежного) надати відзив на позов в
письмовому вигляді через канцелярію
суду заздалегідь, або направити поштою.
Судом враховано, що відповідно до
пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Клопотань про відкладення розгляду
справи не надходило, та судом не
встановлено обставин, які б
перешкоджали чи не дозволяли
розглянути спір у даному судовому
Відтак, суд дійшов висновку про
відсутність встановлених ст. 77 ГПК
України підстав для відкладення
розгляду справи та відповідно до
статті 75 ГПК України, здійснює розгляд
справи за наявними в ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
Позивача та Відповідача-2, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
16.05.2011 між Відповідачем-1 та Відповідач-2
було укладено Договір про відступлення
права вимоги, предметом якого є
відступлення Відповідачем-1 на користь
Відповідача-2 права вимоги до Позивача
щодо виконання всіх зобов'язань за
договором суборенди № б/н від 01.03.2009,
щодо повернення грошових коштів у
розмірі 6756495,14 грн.
На підставі вказаного договору, після
переходу до Відповідача-2 права вимоги
до Позивача на суму 6756495,14 грн., він
звернувся до Позивача з заявою про
зарахування зустрічних однорідних
вимог, які Відповідач-2 має до Позивача
на суму 6756495,14 грн., з вимогами, які
Позивач має до Відповідача-2 в зв'язку з
наявністю заборгованості за Кредитним
договором № 155 від 02.11.2004, тому на
підставі ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК
України Відповідач-2 зазначив, що
шляхом зустрічного зарахування його
заборгованість за Кредитним договором
№ 155 від 02.11.2004 зменшилась на суму 6756495,14
Проте з вищенаведеними Договором про
відступлення права вимоги та з Заявою
про зарахування зустрічних однорідних
вимог Позивач не погоджується та
просить суд визнати їх недійсними.
Так, 29.06.2006 між Позивачем та
Відповідачем-1 було укладено Кредитний
договір №116, згідно п. 3.3.8 якого
Позичальник (Відповідач-1) зобов'язався
протягом дії цього договору без
попереднього письмового погодження з
Кредитодавцем не здійснювати
переведення активів, у тому числі
шляхом створення/вступу до
існуючих/збільшення статутних фондів
підприємств, установ та організацій, їх
Згідно з відомостями Позивача, за
Відповідачем-1 по зобов'язанням за
Кредитним договором №116 від 29.06.2006
рахується заборгованість в розмірі
З огляду на наведене та положення ст. 512
ЦК України Позивач вважає, що укладений
Договір про відступлення права вимоги
суперечить чинному законодавству, тому
підлягає визнанню недійсним, як такий,
що порушив майнові права Позивача, як
Кредитора за Кредитним договором №155
від 02.11.2004, неправомірно зменшивши
обсяг цих прав на суму відступлених
вимог, оскільки вимоги отримані за
Договором про відступлення права
вимоги стали підставою для проведення
зарахування за заявою Відповідача-2,
чим також було порушено права Позивача
за Кредитним договором №116 від 29.06.2006.
Позивач зазначає, що укладення
Договору про відступлення права
вимоги, яке відбулося без отримання
попереднього письмового погодження
Позивача, порушило права останнього за
Кредитним договором №116 від 29.06.2006,
зокрема, право попередньо погоджувати
такі дії Відповідача-1 або відмовляти в
їх здійсненні, отримати задоволення
своїх вимог по кредитному договору
шляхом зарахування зустрічних
однорідних вимог Відповідача-1 по
Позаяк право вимоги на кошти є активом
підприємства в розумінні положень
(тлумачення термінів) Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та Закону України
«Про запобігання та протидію
легалізації і відмиванню доходів,
одержаних злочинним шляхом», то
відповідно його відступлення
(переведення) вимагає обов'язкового
попереднього письмового погодження
Позивача як кредитодавця у
відповідності до п. 3.3.8 Кредитного
договору №116 від 29.06.2006, проте такої
письмової згоди на відчуження
будь-яких прав іншим особам Позивач не
Таким чином, оскільки при укладенні
оскаржуваного Договору відступлення
права вимоги було порушено ч. 3 ст. 512 ЦК
України та п. 3.3.8 Кредитного договору
№116 від 29.06.2006, то Позивач просить
визнати даний правочин недійсним як
такий, що суперечить закону відповідно
до ч. 1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України, ст. 207 ГК
Вимогу про визнання недійсним
одностороннього правочину щодо
зарахування зустрічних однорідних
вимог за заявою Відповідача-2 № 01-02-19/03
на суму 6756495,14 грн. Позивач обґрунтовує
тим, що при розгляді іншої справи №
числі ці самі дві сторони, з тексту
касаційної скарги йому стало відомо, що
відповідно до п. 6 ст. 19 Статуту в
редакції, чинній на момент підписання
заяви про зарахування зустрічних
однорідних вимог, директор
Відповідача-2, в межах наданих йому
повноважень Зборами учасників
товариства, мав право на укладення
правочинів, інших юридичних актів,
векселів, розрахунково-банківських
документів товариства чи здійснення
платежів в інших формах тільки на суму,
що не перевищує 100000 грн. без
попередньої згоди зборів учасників.
Натоміть укладений 16.05.2011 Договір про
відступлення права вимоги на суму
6756495,14 грн., так само як і Заява про
зарахування зустрічних однорідних
вимог від 16.05.2011 № 01-02-19/03 на суму 6756495,14
грн. (односторонній правочин) були
підписані директором Відповідача-2 за
відсутності доказів наявності
попередньої згоди зборів учасників на
укладення ним цих правочинів.
Отже, оскільки при укладенні
оскаржуваних Договору відступлення
права вимоги та Заяви (одностороннього
правочину) про зарахування зустрічних
однорідних вимог особа, яка їх
укладала, не мала на це необхідного
обсягу дієздатності, то Позивач
просить визнати вказані правочини
недійсними як такі, що вчинені особами
без необхідного обсягу цивільної
дієздатності, відповідно до ч. 2 ст. 203 та
ст. 215 ЦК України, ст. 207 ГК України.
Проте до даних доводів та обґрунтувань
Позивача суд ставиться критично, з
Відповідно до ст. 241 ЦК України,
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
Так, з матеріалів справи на наданих
сторонами пояснень вбачається
наступне схвалення Відповідачами
оспорюваних Позивачем Договору про
відступлення права вимоги від 16.05.2011 та
Заяви про зарахування зустрічних
однорідних вимог від 16.05.2011, зокрема
таке схвалення відбулось шляхом
передання Відповідачем-1 та прийняттям
Відповідачем-2 права вимоги за
Договором на певну суму коштів та
подальше списання цієї суми
заборгованості з обліку у Відповідача-2
в зв'язку з ініційованим зустрічним
Щодо посилання Позивача, як на підставу
недійсності Договору про відступлення
права вимоги від 16.05.2011 на заборону для
Відповідача-1 в п. 3.3.8 Кредитного
договору №116 від 29.06.2006 без
попереднього письмового погодження з
Кредитодавцем здійснювати переведення
активів, то суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
512 ЦК України кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).
Частиною 3 статті 512 ЦК України
передбачено, що кредитор у зобов'язанні
не може бути замінений, якщо це
встановлено договором або законом.
З аналізу даної норми та положень
статей 11, 509 ЦК України слідує, що
заборона на заміну кредитора у
зобов'язанні повинна бути передбачена
саме тим договором, з якого це
зобов'язання виникає.
Як убачається з матеріалів справи,
спірне відступлення права вимоги
відбулося на підставі договору
суборенди від 01.03.2009, у якому не
міститься жодних заборон щодо
укладення такого правочину та посилань
на отримання погоджень з боку позивача,
а не на підставі кредитного договору на
який посилається Позивач.
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення його
сторонами вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.
Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року № 11 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків.
Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
У силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується,
тому обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.
Проте Позивачем не доведено суду
належними засобами доказування, що
оскаржувані ним Договір про
відступлення права вимоги та Заява про
зарахування зустрічних однорідних
вимог суперечили закону, інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам, або що особи, які вчинили ці
правочини, не мали на це необхідного
обсягу цивільної дієздатності, чи що
волевиявлення учасників правочинів не
було вільним та не відповідало їх
внутрішній волі, або що правочини не
було вчинено у формі, встановленій
законом, чи що правочини не були
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними.
Окрім того суд зазначає, що за
загальним правилом особами, які беруть
участь у справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони
правочину, та саме вони можуть
пред'явити позов про визнання його
Разом з цим, відповідно до статей 215 та
216 ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину, і такої
правової позиції дотримується
Верховний Суд України у своїй
постанові Пленуму від 6 листопада 2009
року № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».
Позивач у даній справі не є стороною
оспорюваного Договору про
відступлення права вимоги, та ним не
доведено, які саме його права та
законні інтереси було протиправно
порушено вчиненням цього Договору.
А одне лише посилання Позивача, що
внаслідок укладення цього договору та
подальшого звернення до нього з заявою
про зарахування зустрічних однорідних
вимог зменшився розмір заборгованості
Відповідача-2, не доводить, що таке
зменшення є неправомірним, або що сума,
на яку було ініційовано зменшення, є
необґрунтованою, та яким чином це тягне
за собою порушення прав Позивача з
наслідком недійсності вказаних
Отже, Позивачем не доведено суду
належними засобами доказування, що
існують обставини, з якими закон
пов'язує можливість визнання
господарським судом оспорюваних
правочинів недійсними, та також не
доведено порушення в зв'язку з
вчиненням оспорюваних правочинів
охоронюваних законом прав та інтересів
Позивача, а відтак, суд дійшов висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог.
Судовий збір, відповідно до положень
статті 49 ГПК України, покладається на
Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України,
суд
У задоволенні позову відмовити
Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 18.06.2014

Суддя
Сташків Р.Б.