ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2014 р.
Справа № 918/368/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Бережнюк В.В.
розглянувши справу за позовом
Товариство з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс"

до відповідача Товариство з
обмеженою відповідальністю "Агрофірма
Трипілля"

про визнання договору недійсним

За участю представників сторін:

від позивача: Татарчук Л.І.,
Томашевська Н.В.

від відповідача: Щербатов А.Л.

В судовому засіданні оголошувалася
перерва з 03 червня 2014 року до 04 червня
2014 року.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс"
звернулося до господарського суду
Рівненської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Трипілля"
про визнання недійсним договору
поставки №01/07/13 від 01.07.2013 р., укладеного
між ТОВ "Агрофірма Трипілля" та ТОВ
"УкрТехноФос-Плюс". Свої вимоги
обґрунтовує тим, що спірний договір був
укладений без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим договором. А саме. 21.08.2013 р. між
сторонами було підписано додаток №2 до
договору поставки - специфікацію №2,
умовами якої було погоджено поставку
лише озимого ріпаку у кількості 320,96 т.
Однак, позивач набув у власність
зазначену с/г продукцію у визначених
обсягах на підставі договору про
обробіток землі та вирощування
сільськогосподарських культур, який
був укладений між сторонами 15.08.2012 р.
Крім того, 06.07.2013 р. між сторонами було
укладено угоду, за умовами якої
відповідач відмовляється від права
власності на врожай с/г культур:
озимого ячменю - 64 га, озимого ріпаку - 316
га, озимої пшениці - 520 га, на земельних
ділянках загальною площею 898 га, що
знаходяться на території
Іващуківської, Ситненської,
Пустоіванівської сільських рад
Радивилівського району Рівненської
області на користь ТОВ
"УкрТехноФос-Плюс". Позивач вказує, що
спірний правочин №01/07/13 від 01.07.2013 р.
було укладено стосовно товару - с/г
культур, власником яких ТОВ
"УкрТехноФос-Плюс" вже стало на
підставі договору про обробіток землі
та вирощування сільськогосподарських
культур від 15.08.2012 р. та угоди від 06.07.2013
р. Таким чином, договір поставки №01/07/13
від 01.07.2013 р. є безтоварним, і,
відповідно, таким, що не породжує для
сторін жодних правових наслідків.
Реальним правовим наслідком спірного
правочину мала бути поставка ТОВ
"Агрофірма Трипілля" на користь ТОВ
"УкрТехнофос-Плюс" продукції, яка є
урожаєм з оброблених та засіяних
відповідачем земель у 2012 році площею 900
га, з них: озимим ріпаком - 316 га, озимою
пшеницею - 520 га, озимим ячменем - 64 га. У
той же час відповідач фізично таку
продукцію поставити не міг, оскільки
позивач вже набув у власність
продукцію за договором поставки №01/07/13
від 01.07.2013 р. на підставі договору про
обробіток землі та вирощування
сільськогосподарських культур від
15.08.2012 р., що також в подальшому
підтвердилось угодою від 06.07.2013 р.
Відтак, позивач вказує, що оскільки ТОВ
"Агрофірма Трипілля" не було власником
продукції, яка є урожаєм з оброблених
та засіяних земель площею 900 га, з них :
озимим ріпаком - 316 га, озимою пшеницею -
520 га, озимим ячменем - 64 га за договором
поставки №01/07/13 від 01.07.2013 р., тому
останній не міг бути спрямований на
настання реальних правових наслідків,
а саме поставки сільськогосподарських
культур на користь ТОВ
"УкрТехноФос-Плюс".

За умовами ч.5 ст.203 Цивільного кодексу
України правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215
цього ж кодексу). Згідно ч.1 ст.234 ЦК
України фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином.

Отже, зважаючи, що укладення договору
поставки №01/07/13 від 01.07.2013 р. не було
спрямоване на настання реальних
правових наслідків, позивач,
покликаючись на ст.ст.203, 215, 234 ЦК
України, вважає, що спірний договір є
фіктивним та підлягає визнанню
недійсним.

Відповідач надав суду письмовий відзив
на позов, у якому вимоги ТОВ
"УкрТехноФос-Плюс" не визнає (арк.с. 30-41
том 1). Вказує, що на виконання своїх
зобов'язань по спірному договору від
01.07.2013 р. відповідачем було фактично
поставлено, а позивачем прийнято за
товарно-транспортними накладними та
накладними: 320, 96 тон озимого ріпаку на
загальну суму 1 219 648 грн. 00 коп., яка із
врахуванням коригування кількісних і
вартісних показників №1 від 21.08.2013 р. до
накладної №278 від 22.07.2013 р. становить 866
592 грн. 00 коп., про що сторонами укладено
специфікацію №2 від 21.08.2013 р.; 184,98 тон
озимого ячменю на загальну суму 295 968
грн. 00 коп.; 950,00 тон озимої пшениці на
загальну суму 1 710 000 грн. 00 коп.

Також відповідачем було поставлено
1077,72 тон озимої пшениці на суму 1 939 896
грн. 00 коп. надлишково, з яких позивачем
частково повернуто відповідачу в
кількості 559,68 тон на суму 1 007 424 грн. 00
коп. згідно накладних.

У свою чергу ТОВ "УкрТехноФос-Плюс"
здійснило оплату поставленого товару
на суму 438 358 грн. 48 коп.

Таким чином, відповідач пояснює, що
наведені вище обставини спростовують
твердження позивача про те, що договір
поставки №01/07/13 від 01.07.2013 р. був
укладений без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим договором.

Крім того, відповідач зазначає, що
договір про обробіток землі та
вирощування сільськогосподарських
культур від 15.08.2012 р. між сторонами не
взято на облік в контролюючому
(податковому) органі. Господарські
операції згідно даного договору в
бухгалтерському обліку ТОВ "Агрофірма
Трипілля" не відображені, та відсутні
первинні документи про його виконання.

Також відповідач наголошує, що угода
від 06.07.2013 р., за якою ТОВ "Агрофірма
Трипілля" відмовляється від права
власності на врожай, а ТОВ
УкрТехноФос-Плюс" набуває право збору
урожаю, обмолоту тощо, не була укладена,
оскільки на останній наявні підписи не
уповноважених осіб ТОВ "Агрофірма
Трипілля", відсутня печатка
підприємства, дана угода не була
схвалена в подальшому.

За наведеного відповідач вважає
позовні вимоги безпідставними та
необґрунтованими та просить в позові
відмовити.

Позивачем під час розгляду справи було
подано додаткові письмові пояснення
№229 від 27.05.2014 р. (арк.с. 1-4 том 2), у яких
підтримав позицію, що викладена у
позовній заяві, та просить позов
задоволити.

03 червня 2014 року відповідачем були
подані додаткові письмові пояснення
(арк.с. 100-105 том 3), у яких ТОВ "Агрофірма
Трипілля" більш детально висвітлила
позицію, що викладена у відзиві на
позов.

28 травня 2014 року через канцелярію суду
від позивача надійшло клопотання №228
від 27.05.2014 р. про призначення по справі
судової економічної експертизи
(арк.с.1-4 том 3), на вирішення якої
поставити питання: чи відображено у
бухгалтерському та податковому обліку
ТОВ "Агрофірма Трипілля" операції з
поставки (продажу) на користь ТОВ
"УкрТехноФос-Плюс" у період з липня по
серпень 2013 року 320,96 тон озимого ріпаку,
184,98 тон озимого ячменю, 2027,72 тон озимої
пшениці за договором поставки №01/07/13
від 01.07.2013 р. ?

Відповідач подав письмові заперечення
від 04.06.2014 р., у яких вказав, що у даному
випадку немає необхідності у
призначенні судової економічної
експертизи, тому просив у задоволенні
клопотання позивача відмовити (арк.с.
141-143 том 3).

На подане позивачем клопотання про
призначення по справі судової
економічної експертизи суд зазначає,
що у даному випадку у матеріалах справи
№918/368/14 достатньо доказів та відсутні
будь-які перешкоди для розгляду спору
по суті. Відтак, суд не вбачає доцільним
призначення експертизи.

Крім того, строк розгляду даного спору
закінчився 28.05.2014 р. Цього ж дня
позивачем подане клопотання про
призначення експертизи, після чого за
заявою сторони розгляд справи було
продовжено на 15 днів до 12.06.2014 р. Таким
чином, закінчення строку розгляду
спору унеможливлює зупинення
провадження у справі.

Суд звертає увагу сторін, що ч.2 ст.79 ГПК
України передбачає право суду, а не
обов'язок зупиняти провадження у
справі для призначення судової
експертизи.

Отже, розгляд справи №918/368/14 можливий
за наявними у ній матеріалами. Тому
судом відмовлено позивачу в
задоволенні клопотання про
призначення судової економічної
експертизи.

В судовому засіданні представники
позивача підтримали доводи, що
викладені у позовній заяві та
додаткових поясненнях до неї, просять
позов задоволити та визнати недійсним
договір поставки №01/07/13 від 01.07.2013 р.,
укладений між ТОВ "Агрофірма Трипілля"
та ТОВ "УкрТехноФос-Плюс".

Натомість представник відповідача
надав пояснення, які співпадають з
позицією, що викладена у відзиві на
позов. Просить в задоволенні позову
відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, повно та
об'єктивно оцінивши всі обставини
справи в їх сукупності, господарський
суд прийшов до висновку, що в позові
слід відмовити. При цьому суд виходив з
такого.

Судом встановлено, що 01 липня 2013 року
між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Трипілля"
(Продавець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс"
(Покупець) укладено договір поставки №
01/07/13 (арк.с. 9-11 том 1), за яким Продавець
зобов'язався поставити та передати у
власність Покупцю
сільськогосподарську продукцію
(надалі - Товар), а Покупець зобов'язався
прийняти цей товар та провести за нього
оплату в порядку та на умовах,
передбачених даним договором.

Відповідно до специфікації № 1 від 01
липня 2013 року, відповідач зобов'язався
поставити позивачу озимий ріпак в
кількості 320,96 тон, озимий ячмінь в
кількості 184,98 тон, озиму пшеницю в
кількості 950,00 тон (арк.с. 12 том 1).

21.08.2013 року між сторонами підписано
додаток № 2 до договору поставки № 01-07-13
від 01.07.2013 року - специфікацію №2,
умовами якої було погоджено поставку
озимого ріпаку у кількості 320,96 тон
(арк.с. 13 том 1).

Договір містить розділ 4 щодо умов та
строку передачі товару, за яким:

4.1. Право власності на товар переходить
до Покупця в момент одержання ним
Товару.

4.2. Строк поставки (передачі) товару
вказується в Специфікації до даного
договору.

4.3. Поставка товару здійснюється на
умовах ЕХW (в ред. Інкотермс-2010р.).

4.4. Місце передачі товару: Рівненська
обл., Радивилівський р-н, с. Зарічне.

4.5. Прийом Товару по кількості і якості
проводиться Покупцем у момент
одержання його від Продавця. У випадку
виявлення невідповідності по
кількісному та якісному складу Товару,
Покупець зобов'язаний негайно, до
закінчення прийому, письмово заявити
про це Продавцю. Підписання видаткової
накладної (акту приймання-передачі)
Покупцем свідчить про відсутність
претензій зі сторони Покупця по
кількості та якості Товару.

4.6. Приймання-передача товару
здійснюється за видатковою накладною
або за актом приймання-передачі. Датою
поставки (передачі) товару вважається
дата, зазначена на накладній/акті.

Відповідно до п.10.3 Договору нормами
чинного законодавства сторони
керуються лише у випадках, не
передбачених Договором.

Поставка товару відповідачем
здійснювалась окремими партіями та
оформлялася у відповідності до вимог
договору товарно-транспортними
накладними та накладними, вивіз товару
здійснювався перевізником позивача.

Додатково (без наявності такої вимоги в
умовах договору) відповідачем
надавались позивачу видаткові
накладні на весь обсяг товару по
господарській культурі.

Позивачем підписано та повернуто
відповідачу видаткову накладну №
РН-0000278 від 22 липня 2013 року на ріпак
озимий на загальну суму 1 219 648,00 грн.

На виконання своїх зобов'язань
відповідачем фактично поставлено, а
позивачем прийнято за
товарно-транспортними накладними та
накладними (арк.с. 43-213, 228-248 т.1):

- 320,96 тон озимого ріпаку на загальну
суму 1219 648,00 грн., яка із врахуванням
коригування кількісних і вартісних
показників № 1 від 21.08.13р. до накладної
№ 278 від 22.07.13р. на суму (- 353 056,00 грн.)
становить 866 592,00 грн.;

- 184,98 тон озимого ячменю на загальну
суму 295 968,00 грн.;

- 2027,72 тон озимої пшениці на загальну
суму 3 649 896,00 грн. (з них - 950,00 тон на суму
1710 000,00 грн. поставлені відповідно до
специфікації до договору, а 1077,72 тон на
суму 1 939 896,00 грн., як згодом було
встановлено, поставлені надлишково).

У свою чергу ТОВ "УкрТехноФос-Плюс"
здійснював оплату отриманого товару.
Вказане підтверджується наявними у
матеріалах справи платіжними
дорученнями та банківськими виписками
(арк.с. 216-227 том 1).

Слід відмітити, що позивач уточнював
призначення платежів, не заперечуючи,
що вони проведені по договору від 01.07.13
р. Так, позивачем на адресу відповідача
надіслані листи у лютому 2014 року № 43
від 12.02.2014 року та № 44 від 12.02.2014 року,
якими змінено реквізити платежу у
платіжних дорученнях № 3268 від 23.07.2013, №
3320 від 30.07.2013, а саме призначення
платежу змінено на "авансова оплата за
ріпак зг. договором № 01/07/13 від 01.07.2013 р.,
в т.ч. ПДВ" (арк.с.98-99 т.3).

Таким чином з матеріалів справи
вбачається, що фактично позивачем та
відповідачем вчинялися дії на
виконання укладеного між ними спірного
договору поставки №01/07/13 від 01.07.2013 р.

Предметом розгляду даного спору є
визнання недійсним договору поставки
№01/07/13 від 01.07.2013 р., укладеного між ТОВ
"Агрофірма Трипілля" та ТОВ
"УкрТехноФос-Плюс", у зв'язку з тим, що
останній був укладений без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим договором
(фіктивний правочин).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договори та
інші правочини.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму (
частина 1 статті 712 ЦК України).

Частиною 5 статті 203 ЦК України
визначено, що правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Слід зазначити, що згідно абз.1-3 пункту
3.11. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" фіктивний правочин (стаття
234 ЦК України) є недійсним незалежно від
мети його укладення, оскільки сторони
не мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином. Таким може бути визнаний
будь-який правочин, в тому числі
нотаріально посвідчений. Якщо
сторонами не вчинено ніяких дій на
виконання фіктивного правочину,
господарський суд приймає рішення лише
про визнання фіктивного правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків. У разі коли на виконання
правочину було передано якесь майно,
такий правочин не може розцінюватися
як фіктивний. Саме лише невчинення
сторонами тих чи інших дій на виконання
правочину не означає його фіктивності.
Визнання фіктивного правочину
недійсним потребує встановлення
господарським судом умислу його
сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Суд зауважує, що доказами, наявними у
справі, підтверджується той факт, що
позивачем та відповідачем на виконання
договору поставки від 01.07.2013 р. вчинено
ряд дій - передано товар Продавцем, та
сплачено певну суму коштів за нього
Покупцем. Таким чином, вбачається, що
сторонами досягнуто правового
результату за спірним договором.

Слід відмітити, що уточнення
призначення платежів та будь-які інші
коригування в документах, які
стосуються здійснення поставок товару
та вчинення оплати за спірним
договором №01/07/2013 від 01.07.2013 р., на які
покликався позивач,не спростовують
того факту, що сторони намагалися
досягти правового результату за даним
договором.

Відповідно до ст.ст.32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В свою чергу господарський суд,
керуючись положеннями статті 43
Господарського процесуального кодексу
України, оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, враховуючи все вищевикладене,
господарський суд прийшов до висновку,
що ТОВ "УкрТехноФос-Плюс" не надав суду
належних та допустимих доказів у
розумінні ст.ст. 33-34 ГПК України та не
довів умислу обох сторін відносно того,
що всі учасники спірного правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення. Доводи
позивача, що викладені у позовній заяві
та додаткових поясненнях до неї,
спростовуються наведеними вище
правовими нормами та матеріалами
справи, тому не приймаються судом до
уваги.

У зв'язку з тим, що у даному випадку
підтверджується факт вчинення
позивачем та відповідачем певних дій
на виконання спірного договору
поставки №01/07/13 від 01.07.2013 р., та
враховуючи, що позивачем не доведено
умислу обох сторін правочину відносно
того, що останні не мали наміру
створити правові наслідки на момент
його вчинення, тому згаданий договір не
може бути визнаний судом недійсним. Суд
дійшов висновку про необґрунтованість
даних позовних вимог, у зв'язку з чим у
задоволенні вказаного позову слід
відмовити.

Відповідно до ч.5 ст.49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати, пов'язані з розглядом справи
при відмові в позові покладаються на
позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя
Бережнюк В.В.

Повне рішення складено "10" червня 2014
року