Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "17" червня 2014 р.
Справа № 906/577/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Тимошенко О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (підприємець)

від відповідача: не з'явився

розглянув у судовому засіданні в м.
Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (м.Київ)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
(м.Житомир)

про стягнення 35408,15 грн.

Позивачем пред'явлено позов про
стягнення на його користь з
відповідача 35408,15грн., з яких: 33600,00грн.
боргу за оренду приміщення згідно
договору №06/11 від 17.11.10; 1506,83грн. пені;
301,32грн. 3% річних.

Позовні вимоги грунтуються на тому, що
всупереч умов договору, за період з
червня по грудень 2012р. , відповідач не
сплачував за оренду приміщення.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав з
підстав викладених у позовній заяві.
Пояснив, що дата договору 17.11.2010 є
опискою, насправді договір укладено
17.11.2011.

Відповідач свого представника в судове
засідання не направив. Ухвала, яка
направлялась на адресу відповідача
згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, повернулась до суду з
відміткою поштового відділення:"за
закінченням терміну зберігання".

Згідно п.3.9.1 Постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" №18
від 26.12.11, за змістом зазначеної статті
64 ГПК ( 1798-12 ), зокрема, в разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2007
№01-8/123 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році"
зазначено, що до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Враховуючи викладене суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача своєчасно та
належним чином про час і місце розгляду
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

Проте, відповідач своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги те,
що неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи, суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами, згідно із ст. 75 ГПК
України.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(орендодавець/позивач) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2
(орендар/відповідач) укладено договір
оренди приміщення №06/11, за умовами
якого орендодавець передає, а орендар
бере в тимчасове платне користування
частину приміщення, яке знаходиться за
адресою: 03049,АДРЕСА_1, загальною площею
64,10м.кв.

За п.3.1 договору, термін оренди
встановлено до 31.12.11 з моменту
прийняття приміщення за актом
приймання, а саме з 17.11.11.

17.11.11 сторони підписали Акт
передачі-приймання приміщення, за яким
відповідач отримав в оренду від
позивача зазначене у договорі
приміщення (а.а.10).

В тексті договору зазначено, що він
укладений 17.11.2010, однак позивач пояснив,
що це є опискою і насправді договір
укладено 17.11.2011. Пояснення позивача
узгоджуються з фактичними обставинами,
які свідчать, що виконання договору
почалося саме 17.11.2011, тому суд вважає
датою укладення договору 17.11.2011.

10.12.11 сторони уклали договір №06/12, за
умовами якого сторони дійшли згоди
поновити договір оренди приміщення
№06/11 від 17.11.10 на термін від 02.01.12 до 31.12.12
на попередніх умовах.

Згідно п.4.1,п.4.2 договору, за
користування орендованим приміщенням,
орендар щомісячно , не пізніше 10 числа
поточного місяця, сплачує орендодавцю
орендну плату в розмірі 4800,00грн.

Позивач у позовній заяві посилається
на те, що починаючи з червня 2012 року
відповідач не сплачує орендну плату, а
у вересні 2012 року залишив орендоване
приміщення не попереджаючи позивача
про намір достроково розірвати
договір.

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Згідно статті 759 ЦК України, за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

За користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму. Плата
за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором (ст.762 ЦК України).

За даними позивача, відповідач не
сплачував орендну плату сім місяців, в
результаті чого виникла
заборгованість в розмірі 33600,00грн.
(4800х7).

Відповідач пояснень та
контррозрахунку суми боргу не надав.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги
позивача в частині стягнення основного
боргу в сумі 33600,00 грн. обгрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

За несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань, позивач на підставі п.7.1
договору просить стягнути з
відповідача пеню, що згідно розрахунку
позивача становить 1506,83 грн.(а.с.6).

За нормами статті 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.1 договору, сторони
встановили, що у випадку прострочення
по сплаті орендних платежів орендар
сплачує пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від несплаченої
суми за кожний день затримки платежу.

З огляду на вимоги ч.1 ст. 4-7 і ст. 43 ГПК
України господарський суд має
з'ясовувати обставини, пов'язані з
правильністю здійснення позивачем
розрахунку, та здійснити оцінку
доказів, на яких цей розрахунок
грунтується ( п.1.12 Постанови № 14).

Розмір пені (подвійна облікова ставка
НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня) та період її
нарахування (не більше шести місяців
від дня, коли зобов'язання мало бути
виконане) повинні відповідати
приписам ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", ч.6 ст.
232 , ч. 2 ст. 343 ГК України, оскільки інше
не передбачено Договором №13/2364-БО-10.

Суд, перевіривши розрахунок пені,
вважає його правильним та таким, що
підлягає задоволенню в заявленій сумі.

Крім того, відповідно до наявного в
матеріалах справи розрахунку , позивач
просить стягнути з відповідача 301,32грн.
3% річних.

За ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Положення ч.2 ст. 625 ЦК України в частині
сплати процентів річних
застосовується за наявності порушення
будь-якого грошового зобов'язання
(п.6.2 Постанови № 14).

Сплата трьох процентів річних від
простроченої суми не має характеру
штрафних санкцій і є способом захисту
майнового права та інтересу кредитора
шляхом отримання від боржника
компенсації (плати) за користування ним
коштами, належними до сплати
кредиторові ( п.4.1 Постанови № 14).

Суд, перевіривши розрахунок річних,
вважає його правильним та таким, що
підлягає задоволенню в заявленій сумі.

За ст.ст.627,629 ЦК України, відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до ст.525,526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись
належним чином , відповідно до умов
договору та вимог цивільного кодексу,
інших актів цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Це положення кореспондується зі ст.193
ГК України, згідно якої об'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідач позов щодо підстав та
предмету не оспорив, доказів сплати
боргу не надав, у судове засідання не
з'явився.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи викладене, господарський
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги обгрунтовані, заявлені у
відповідності до вимог чинного
законодавства, підтверджуються
матеріалами справи і підлягають
задоволенню.

Витрати , пов'язані з оплатою судового
збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд,

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (10002, АДРЕСА_2; ідент. номер
НОМЕР_1) на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (04212,АДРЕСА_3;
ідент. номер НОМЕР_2) - 33600,00грн. боргу,
1506,83грн. пені, 301,32грн. 3% річних, 1827,00грн.
витрат на оплату судового збору.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Суддя
Тимошенко О. М.

Віддрукувати:

1- в справу

2- відповідачу (рек. з повідом.)