м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/6226/14 18.06.14

за позовомКомунального підприємства
"Житлосервіс "Куренівка" Оболонського
району у м.Києві до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1
третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
ОСОБА_2 про стягнення 5 104,02
грн. суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Ларченко К.В.-
представник за довіреністю від
31.01.14;від відповідача ОСОБА_4 -
представник за довіреністю від
10.04.14;від третьої особи ОСОБА_4 -
представник за довіреністю від 30.05.14

В судовому засіданні 18.06.2014 в порядку
ст. 85 ГПК України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні Комунального
підприємства "Житлосервіс "Куренівка"
Оболонського району у м. Києві до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення 5 104,02 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 01.12.2011 між сторонами було
укладено договір № 29 про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій у житловому
будинку АДРЕСА_1. Однак, в порушення
умов договору відповідач взяті
зобов'язання не виконує, в результаті
чого у останнього утворилась
заборгованість з грудня 2011 по березень
2014 у розмірі 4 945,57 грн. Крім того, в
результаті прострочення виконання
грошового зобов'язання позивачем
нараховано втрати від інфляції у
розмірі 39,25 грн. та 3 % річних у розмірі
119,20 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 08.04.2014 порушено провадження у
справі № 910/6226/14 за вказаною позовною
заявою та призначено розгляд справи в
судовому засіданні на 28.05.2014.

У судове засідання, призначене на
28.05.2014, з'явились представники сторін.
Представник позивача позовні вимоги
підтримав та надав пояснення по суті
справи. Представник відповідача надав
письмовий відзив, в якому проти позову
заперечує та просить відмовити в
задоволенні позовних вимог, оскільки
відповідач з 01.04.2012 не є споживачем
послуг за Договором № 29, про що
відповідач повідомив позивача листом
від 03.05.12.

У судовому засіданні 28.05.2014 представник
позивача подав письмове клопотання про
продовження строків вирішення спору.

Керуючись ст. 69,77 Господарського
процесуального кодексу України, суд
продовжив строк розгляду спору та
відклав судове засідання на 18.06.14. Крім
того, ухвалою від 28.05.14 судом було
залучено до участі у справі у якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ОСОБА_2, який за
твердженням відповідача є власником
нежилого приміщення в буд. АДРЕСА_1.

В судове засідання 18.06.14 з'явились
представники учасників процесу,
представник третьої особи без
самостійних вимог надав письмові
пояснення, в яких зазначив, що є
власником нежитлового приміщення в
буд. АДРЕСА_1, площею 98,1 кв.м., яке було
передано за договором оренди від 01.05.11 в
користування відповідачу. 01.04.12
вказаний договір оренди закінчив свою
дію, а відповідач передав приміщення
третій особі за актом.

Представник позивача надав пояснення
по суті спору, позовні вимоги підтримав
в повному обсязі, представник
відповідача та третьої особи проти
позову заперечував повністю з підстав,
викладених у відзиві на позов.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників процесу,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив.

01 грудня 2011 року між Комунальним
підприємством "Житлосервіс "Куренівка"
Оболонського району у м. Києві (далі
позивач, виконавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі -
відповідач, споживач) було укладено
договір № 29 про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій (далі -
договір).

З пояснень представників сторін в
судовому засіданні судом встановлено,
що в преамбулі договору було помилково
зазначено назву відповідача - ПП
ОСОБА_1, а також те, що відповідач є
власником нежитлового приміщення. Крім
того, на останній сторінці договору
було вірно зазначено назву відповідача
- ФОП ОСОБА_1 та її ідентифікаційний
номер. Таким чином судом встановлено та
сторонами не заперечується факт
укладення договору № 29 від 01.12.11 саме
між позивачем та відповідачем у справі.

Відповідно до п. 1 договору його
предметом є забезпечення виконавцем
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій
(далі - послуги) у житловому будинку
АДРЕСА_1, а споживачем - забезпечення
своєчасної оплати таких послуг за
встановленим тарифом у строк та на
умовах, що передбачені цим договором.

Згідно з п.3 договору розмір щомісячної
плати за надані послуги на дату
укладення договору становить 127,11 грн. з
ПДВ, згідно додатку, що є невід'ємною
частиною цього договору.

Пунктами 4, 5 договору встановлено, що
розрахунковим періодом є календарний
місяць, а оплата проводиться щомісячно
до 10 числа наступного за звітним
місяцем згідно виставлених рахунків.

Щомісячно виконавцем надаються Акти
наданих послуг, які повинні
підписуватись споживачем не пізніше 3-х
календарних днів після їх одержання. У
випадку, якщо споживач протягом 3-х
календарних днів не повернув виконавцю
підписаний зі свого боку Акт наданих
послуг та не надав письмового
обґрунтування зауважень до наданих
послуг, такий Акт підписаний тільки
виконавцем вважається дійсним та
підлягає оплаті (п.7, 8 договору).

Відповідно до п.21 цей договір набирає
чинності з 01.12 11 і діє до 31.12.12. включно.

Заявлені позовні вимоги про стягнення
з відповідача 4945,57 грн. по оплаті
наданих послуг згідно договору № 29 від
01.12.11, позивач мотивує тим, що він у
відповідності до умов договору вчасно
та в повному обсязі надав протягом
грудня 2011 - березня 2014 року передбачені
договором послуги, які відповідачем
надані послуг оплачені в повному
обсязі не були, внаслідок чого і
утворилась вказана заборгованість.
Також, в зв'язку з несплатою
відповідачем заборгованості, позивач
просить суд стягнути з відповідача на
підставі ст. 625 ЦК України 39,25 грн. втрат
від інфляції та 119,20 грн. - 3% річних.

Позивач зазначає, що 02.07.13 звернувся до
відповідача з претензією № 429 про
сплату боргу, проте станом на момент
звернення з даним позовом до суду
заборгованість відповідачем не
сплачена.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача задоволенню не підлягають з
наступних підстав.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є договір.

Відповідно до норм ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Укладений між сторонами договір за
своєю правовою природою є договором
про надання послуг та підпадає під
регулювання Глави 63 Цивільного кодексу
України та Закону України «Про
житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 903 ЦК України встановлено, що
якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
комунальними послугами є результат
господарської діяльності, спрямованої
на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи у забезпеченні
холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством;
виконавець - суб'єкт господарювання,
предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги споживачу
відповідно до умов договору.; споживач -
фізична чи юридична особа, яка отримує
або має намір отримати
житлово-комунальну послугу.

Позивачем заявлено вимоги про
стягнення заборгованості, яка як
вбачається з розрахунку наданого
позивачем з урахуванням здійснених
відповідачем оплат (платіжні доручення
№ 1 від 13.04.12 на суму 254,20, № 2 від 03.05.12 на
суму 127,10 грн., № 5 від 06.03.12 на суму 127,10
грн., № 2 від 24.01.12 на суму 127,10) виникла за
послуги надані з травня 2012 по лютий 2014
року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, 01 травня 2011 року між ОСОБА_2
(орендодавець, третя особа) та ФОП
ОСОБА_1 (орендар, відповідач) було
укладено договір оренди нежитлового
приміщення, відповідно до умов якого
орендодавець передає, а орендар
приймає у користування магазин, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 98,1 кв.м.

Нежитлове приміщення площею 98,1 кв.м. в
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу від 06.01.1999
року, що зареєстрований Київським
міським бюро технічної інвентаризації
18.01.1999 року за № 1557-П.

Відповідно до розділу 4 договору оренди
від 01.05.11 орендар самостійно укладає
договори на користування телефоном, на
забезпечення приміщення
електроенергією, водою, опаленням і
т.д., на санітарне обслуговування та
прибирання прилеглої території, на
охорону приміщення та здійснює
розрахунки за вказані послуги з
підприємствами та організаціями.

Згідно з розділом 6 договору оренди
останній вступає в силу з моменту його
підписання та діє протягом 11 місяців.
Після закінчення строку дії договору
приміщення повертається орендодавцю в
стані, придатному для його подальшої
експлуатації.

01 квітня 2012 року за актом
прийому-передачі нежитлового
приміщення орендар передав, а
орендодавець прийняв з орендного
користування нежитлове приміщення по
АДРЕСА_1.

Таким чином, з 01.04.12 відповідач втратив
статус орендаря приміщення в буд.
АДРЕСА_1, про що неодноразово
повідомляв позивача листами від 03.05.12,
від 02.07.13 та від 10.07.13, а отже і статус
споживача житлово-комунальних послуг.

Твердження позивача про автоматичну
пролонгацію договору № 29 про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій на наступні
періоди не приймаються судом виходячи
з наступного.

Відповідно до п. 21 договору № 29 від 01.12.11
у разі коли за місяць до закінчення дії
цього договору однією із сторін не
заявлено у письмовій формі про
розірвання договору або необхідність
його перегляду, цей договір вважається
щороку продовженим. Згідно з п.22
договору він може бути розірваний
достроково у разі невиконання його
сторонами умов цього договору.

Статті 20, 21 «Про житлово-комунальні
послуги» визначають обов'язки
споживача та виконавця
житлово-комунальних послуг, і в
розумінні положень Закону позивач є
виконавцем житлово-комунальних послуг,
а відповідач є їх споживачем. Так,
згідно з п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону, споживач
зобов'язаний укласти договір на
надання житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору.

Форма та зміст (умови) типового
договору затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 20
травня 2009 р. N 529 "Про затвердження
Типового договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій"

Відповідно до п. 21 Типового договору
про надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій договір може бути розірваний
достроково у разі переходу права
власності (користування) на квартиру
(житлове приміщення у гуртожитку),
нежитлове приміщення у житловому
будинку (гуртожитку) до іншої особи.

Відповідно ст. 630 ЦК України договором
може бути встановлено, що його окремі
умови визначаються відповідно до
типових умов договорів певного виду,
оприлюднених у встановленому порядку.
Якщо у договорі не міститься посилання
на типові умови, такі типові умови
можуть застосовуватись як звичай
ділового обороту.

В п. 38 Листа Вищого господарського суду
України від 07.04.2008 № 01-8/211 "Про деякі
питання практики застосування норм
Цивільного та Господарського кодексів
України" зазначено, що згідно з абзацом
четвертим частини четвертої статті 179
ГК України сторони не можуть
відступати від змісту типового
договору, але мають право
конкретизувати його умови. При цьому
слід враховувати, що укладення
договору спрямоване на набуття, зміну
або припинення прав та обов'язків. Тому
викладення умов договору у спосіб,
відмінний від застосованого у типовому
договорі (приміром, викладення умов
договору іншими словами), не є
відступом від змісту типового
договору. Під таким відступом слід
розуміти включення сторонами до
господарського договору умов, які
створюють регулювання, що за змістом
прав і обов'язків сторін суперечить
відповідному регулюванню,
передбаченому типовим договором.

Крім того, відповідно до частини другої
статті 630 ЦК України, якщо в договорі не
міститься посилання на типові умови, то
такі типові умови можуть
застосовуватись як звичай ділового
обороту в разі їх відповідності
вимогам статті 7 ЦК України. Оскільки
типові умови розробляються, як правило,
на підставі узагальненої практики
ділового обороту у певній сфері
договірних відносин, то можливість їх
застосування не обмежується випадками,
коли про це прямо зазначено в договорі.
Такі типові умови можуть
застосовуватись як звичаї ділового
обороту, зокрема з метою усунення
прогалин, які виникають в процесі
правового регулювання взаємовідносин
сторін, для тлумачення договору тощо,
але за умови їх відповідності
положенням статті 7 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про розірвання договору № 29
про надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій у зв'язку із втратою
відповідачем з 01.04.12 права користування
нежитловим приміщенням (магазин) в буд.
АДРЕСА_1 та поверненням вказаного
приміщення за актом його власнику
ОСОБА_2

Крім того, суд зазначає, що позивачем не
було надано доказів направлення
позивачу рахунків на оплату та актів
наданих за договором № 29 від 01.12.11
послуг, що передбачено п. 5, 7 вказаного
договору.

Позивачем не надано суду доказів
надання саме відповідачу послуг за
Договором № 29 від 01.12.11 в період з 01.04.12
по 28.02.14 на суму 4945,57 грн.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Тобто, порушення або оспорювання прав
та інтересів особи, яка звертається до
суду за їх захистом, є обов'язковими;
обов'язком позивача, відповідно до ст. 33
ГПК України є доведення (підтвердження)
в установленому законом порядку
наявності факту порушення або
оспорювання його прав та інтересів.

Жодних доказів наявності порушеного
права позивача саме відповідачем суду
станом на час вирішення спору не
надано.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов
висновку, що заявлені позовні вимоги в
частині стягнення 4945,57 грн. основної
заборгованості не підлягають
задоволенню через їх недоведеність та
необґрунтованість.

Щодо заявлених на підставі ст.. 625 ЦК
України вимог до стягнення 39,25 грн.
втрат від інфляції та 119,20 грн. 3% річних,
суд зазначає, що вказані похідні вимоги
також задоволенню не підлягають у
зв'язку з відмовою у задоволенні вимоги
про стягнення основної заборгованості.

Судові витрати по сплаті судового
збору відповідно до положень статті 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 20.06.2014 року

Суддя
Л.Г.Пукшин