КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2014 р.
Справа№ 910/4053/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

За участю представників:

від позивача: Кравчик С.М. - представник
за довіреністю,

від відповідача: Пересунько Л.А. -
представник за довіреністю.

Розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк «Експобанк»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 29.04.2014р.

у справі №910/4053/14 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Київенерго»

до Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Експобанк»

про стягнення 22 465,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

В березні 2014 року Публічне акціонерне
товариство "Київенерго»
(далі-позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення з Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Експобанк» (далі-відповідач) 22
465,24 грн., з яких: 20 428,15 грн. - основного
боргу, 495,18 грн. - 3% річних, 1 419,34 грн. -
пені, 122,57 грн. - збитків від інфляції.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилається на неоплату
наданих послуг за Договором на
постачання теплової енергії у гарячій
воді №9015054 від 01.05.04р., що призвело до
виникнення у відповідача
заборгованості перед позивачем,
нарахування 3 % річних, пені, збитків від
інфляції та звернення з даним позовом
до суду.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 29.04.2014р. у справі №910/4053/14
позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Експобанк» на користь Публічного
акціонерного товариства "Київенерго» 1
419,34 грн. - пені, 495,18 грн. - 3% річних, 121,91
грн. - збитків від інфляції, 165,60 грн. -
витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 29.04.2014р., відповідач
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить зазначене рішення суду
скасувати та прийняти нове, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог, посилаючись на неповне
з'ясування обставин господарським
судом, що мають значення для справи та
порушення останнім норм матеріального
права.

Позивачем подано відзив на апеляційну
скаргу, в якому просить апеляційну
скаргу залишити без задоволення, а
оскаржуване рішення суду - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги
та відзиву, дослідивши матеріали
справи та заслухавши представників
сторін, судова колегія встановила
наступне:

01.05.2004 року між позивачем, як
енергопостачальною організацією, та
відповідачем, як абонентом, був
укладений Договір № 9015054 на постачання
теплової енергії у гарячій воді (далі -
Договір), відповідно до умов якого його
предметом є постачання, користування
та своєчасна сплата в повному обсязі
спожитої теплової енергії у гарячій
воді на умовах, передбачених Договором.

Договір № 9015054 від 01.05.04. на постачання
теплової енергії у гарячій воді є
договором енергопостачання, а тому
права та обов'язки сторін визначаються
в тому числі положеннями параграфу 3
глави 30 Господарського кодексу
України.

У відповідності до ч.1 ст.275
Господарського кодексу України
визначено, що за договором
енергопостачання енергопостачальне
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського
кодексу України встановлено, що
розрахунки за договорами
енергопостачання здійснюються на
підставі цін (тарифів), встановлених
відповідно до вимог закону. Оплата
енергії, що відпускається,
здійснюється, як правило, у формі
попередньої оплати. За погодженням
сторін можуть застосовуватися планові
платежі з наступним перерахунком або
оплата, що провадиться за фактично
відпущену енергію.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про
теплопостачання" тарифи на теплову
енергію, реалізація якої здійснюється
суб'єктами господарювання, що займають
монопольне становище на ринку, є
регульованими. Тарифи на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії затверджуються
органами місцевого самоврядування,
крім теплової енергії, що виробляється
суб'єктами господарювання, що
здійснюють комбіноване виробництво
теплової і електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

В силу приписів ч. 1 ст. 714 Цивільного
кодексу України за договором
постачання енергетичними та іншими
ресурсами через приєднану мережу одна
сторона (постачальник) зобов'язується
надавати другій стороні (споживачеві,
абонентові) енергетичні та інші
ресурси, передбачені договором, а
споживач (абонент) зобов'язується
оплачувати вартість прийнятих
ресурсів та дотримуватись
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
та іншого обладнання.

У відповідності до п.п. 2.2.1, 2.2.3 Договору
позивач зобов'язувався безперебійно
постачати теплову енергію у вигляді
гарячої води для потреб: опалення - в
період опалювального сезону; для
гарячого водопостачання - протягом
року. Сповіщати споживача в 5-денний
термін про зміну тарифів.

Відповідач в свою чергу, згідно із п. п.
2.3.1, 2.3.2 Договору зобов'язувався
дотримуватись кількості споживання
теплової енергії за кожним параметром
в обсягах, які визначенні у додатку 1 не
допускаючи їх перевищення; своєчасно
сплачувати вартість спожитої теплової
енергії в терміни та за тарифами,
зазначеними в додатку 4.

Порядок розрахунків сторони погодили
Додатком 4 до Договору, в п. п. 2, 3, 4, 5
цього додатку передбачено, що абонент
до початку розрахункового періоду
(місяця) сплачує енергопостачальній
організації вартість заявленої у
договорі кількості теплової енергії на
розрахунковий період, з урахуванням
сальдо розрахунків на початок місяця,
або оформлює договір про заставу майна,
згідно Закону України "Про заставу", як
засіб гарантії сплати споживаємої
теплової енергії. В разі, якщо "Абонент"
розраховується за показниками
приладів обліку: при перевищенні
фактичного використання теплової
енергії понад заявленого та сплаченого
до початку розрахункового періоду ця
кількість перевищення самостійно
сплачується абонентом не пізніше 28
числа поточного місяця; у випадку, якщо
фактичне використання теплової
енергії нижче від заявленого та
сплаченого до початку розрахункового
періоду, сальдо розрахунків
визначається за фактичними
показниками приладів обліку.
Абонентам, що не мають приладів обліку,
кількість фактично спожитої теплової
енергії визначається згідно
договірних навантажень з урахуванням
середньомісячної фактичної
температури теплоносія від теплових
джерел енергопостачальної організації
та кількості годин (діб) роботи
тепловикористовуючого обладнання
абонента в рахунковому періоді.
Різниця між заявленою та фактично
спожитою Абонентом тепловою енергією
сплачується ним самостійно, не пізніше
15 числа слідуючого за розрахунковим.
Абонент щомісяця з 12 по 15 число
самостійно отримує в районному відділі
тепло збуту табуляграму фактичного
споживання теплової енергії за
попередній період, акт звірки на
початок розрахункового періоду.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач вказує на те, що за період з
01.03.13р. по 01.02.14р. позивачем поставлено, а
відповідачем було спожито теплову
енергію, але відповідач за поставлену
енергію розрахувався частково, в
зв'язку з чим у нього виникла
заборгованість перед позивачем.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги та відзиву,
заслухавши пояснення представників
сторін, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення суду, дійшла до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції не підлягає
скасуванню з наступних підстав.

У відповідності до ст. ст. 11, 629
Цивільного кодексу України договір є
однією із підстав виникнення
зобов'язань та обов'язковим для
виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України
та ст. 193 Господарського кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України
встановлено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно із ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частинами 6, 7 ст. 276 Господарського
кодексу України встановлено, що
розрахунки за договорами
енергопостачання здійснюються на
підставі цін (тарифів), встановлених
відповідно до вимог закону. Оплата
енергії, що відпускається,
здійснюється, як правило, у формі
попередньої оплати. За погодженням
сторін можуть застосовуватися планові
платежі з наступним перерахунком або
оплата, що провадиться за фактично
відпущену енергію.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
відповідачем в рахунок погашення
наявної станом на 01.02.14р.
заборгованості за спожиту теплову
енергію у гарячій воді згідно Договору
було сплачено на користь позивача
грошові кошти у розмірі 20 428,15 грн.

Вказану суму було сплачено
відповідачем 19.02.14р., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 287 від 19.02.14р.

Дана обставина сторонами не
оспорюється.

З огляду на викладене, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що в частині
стягнення основного боргу за спожиту у
спірний період теплову енергію у
гарячій воді у розмірі 20 428,15 грн.
необхідно відмовити, оскільки вказану
суму відповідачем було сплачено 19.02.14р.,
тобто до звернення позивача 12.03.14р. з
даним позовом до суду першої інстанції.

Стосовно позовних вимог про стягнення
з відповідача пені, судова колегія
також погоджується з висновком суду
першої інстанції в цій частині,
виходячи з наступного.

У відповідності до п.7 Додатку № 4 до
Договору, у разі порушення терміну
сплати за поточне споживання чи
наявності боргу на початок кожного
розрахункового періоду, абоненту на
суму боргу на початок періоду кожного
розрахункового періоду (місяця)
енергопостачальною організацією
нараховується пеня в розмірі 0,5% за
кожний день, до моменту його повного
погашення, але не більше суми,
обумовленої чинним законодавством
України.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

У відповідності до ст.ст. 546, 549
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, різновидом якої є штраф та
пеня.

Згідно із ч.3 ст.549 Цивільного кодексу
України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

У відповідності до ст.3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Враховуючи вищевикладене, приписи
вказаних правових норм та перевіривши
розрахунок позивача, з відповідача на
користь позивача судом першої
інстанції правомірно стягнуто пеню в
розмірі 1 419,34 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача інфляційних збитків та 3%
річних, судова колегія також
погоджується з висновком суду першої
інстанції в цій частині, виходячи з
наступного.

У відповідності до ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми.

Розмір процентів річних визначається
сторонами в договорі. Якщо сторони в
договорі не передбачили сплату
процентів річних та їх розмір,
підлягають сплаті три проценти річних
від простроченої суми за весь час
прострочення.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові; отже, інфляційні
нарахування на суму боргу та проценти
річних входять до складу грошового
зобов'язання.

При цьому, положення ч. 2 ст. 625
Цивільного кодексу України не
передбачають можливості вибіркового
обрання особою індексів інфляції за
окремі періоди в межах заявленого
періоду за який нараховуються
інфляційній, а тому мають
враховуватися всі індекси інфляції (в
т.ч. з від'ємним значенням). Наведене
підтверджується листом Верховного
Суду України № 62-97 р. від 03.04.1997 р.

Враховуючи встановлене вище
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання, приписи вказаних
правових норм та перевіривши
розрахунок позивача, з відповідача на
користь позивача судом першої
інстанції правомірно стягнуто 3% річних
в розмірі 495,18 грн. та збитки від
інфляції в розмірі 121,91 грн., а в іншій
частині збитків від інфляції в розмірі
0,66 грн. відмовлено.

Заперечуючи проти вимог про стягнення
пені, 3% річних та збитків від інфляції
відповідач вказує на те, що у
відповідності до підписаного
сторонами акту звірки розрахунків від
31.01.14р., нарахування в ньому вказаних
сум відсутні, та посилається на те, що
відповідно до постанови Вищого
господарського суду України від 16.12.10. у
справі № 17/717, у розумінні ст.ст. 9, 10
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", акт звірки взаєморозрахунків
є зведеним обліковим документом, який
відображає загальну суму
заборгованості та фіксує стан
розрахунків між сторонами.

Разом з тим, судова колегія звертає
увагу на те, що пеня, 3% річних та збитки
від інфляції не є заборгованістю. З
урахуванням приписів статті 549, частини
другої статті 625 Цивільного кодексу
України та статті 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
правовими наслідками порушення
грошового зобов'язання, тобто
зобов'язання сплатити гроші, є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й неустойку (якщо її
стягнення передбачене договором або
актами законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу (п. 1.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.13. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Крім того, судова колегія звертає увагу
на те, що відповідачем не було подано
контррозрахунку пені, 3% річних та
збитків від інфляції.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені та зазначені судом
обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені відповідачем в
апеляційній скарзі, судовою колегією
до уваги не приймаються з огляду на те,
що вони є необґрунтованими та такими,
що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції, яким частково
задоволено позовні вимоги, відповідає
чинному законодавству та матеріалам
справи. Судова колегія не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування чи зміни
оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК
України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк «Експобанк» на рішення
Господарського суду міста Києва від
29.04.2014р. у справі №910/4053/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 29.04.2014 року у справі
№910/4053/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4053/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 16.06.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв