ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2014 р.
Справа № 922/317/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В.
, суддя Горбачова Л.П.,

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників:

позивача - Качанова Є.В. (дов.№б/н від
22.05.2015р.), Кобилянської В.С. (дов.№б/н від
22.05.2014р.),

1-го відповідача - Павловича О.М.
(дов.№06/88 від 22.01.2014р.),

2-го відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківіського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу ПАТ "Чернігівська
кондитерська фабрика "Стріла"
(вх.№1155Х/3) на рішення господарського
суду Харківської області від 20.03.2014
року по справі №922/317/14,

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гуров і К", м.Харків,

до 1.Публічного акціонерного
товариства "Чернігівська кондитерська
фабрика "Стріла", м.Чернігів,

2.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4,
м.Харків,

про стягнення 414833,03 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

04 лютого 2014 року позивач, Товариство з
обмеженою відповідальністю "Гуров і К",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про солідарне стягнення з Публічного
акціонерного товариства "Чернігівська
кондитерська фабрика "Стріла"
(відповідача-1) та фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (відповідача-2)
суми заборгованості у розмірі 414833,03
гривень, у тому числі, 378997,85 гривень
суми основної заборгованості з
відповідача-2, 29702,60 гривень суми
нарахованої пені та 6132,58 гривень суми 3%
річних - з відповідача-1. Заявлену
вимогу обґрунтував неналежним
виконанням відповідачем-1 умов
договору №25/09-12 від 25 вересня 2012 року,
та укладеним з відповідачем-2 договором
поруки від 04 серпня 2013 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 25 лютого 2014
року було відкладено розгляд справи на
20 березня 2014 року. Крім того, даною
ухвалою було прийнято відмову позивача
від позову відносно стягнення з
відповідача-2 378997,85 гривень суми
основної заборгованості, та припинено
провадження у справі в цій частині.
Також, даною ухвалою було прийнято
заяву позивача про збільшення розміру
позовних вимог на 378997,85 гривень
основної заборгованості відносно
відповідача-1.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 20 березня 2014
року у справі №922/317/14 (суддя Аріт К.В.)
позов задоволено повністю. Стягнуто з
Публічного акціонерного товариства
"Чернігівська кондитерська фабрика
"Стріла" (14005, Чернігівська область,
м.Чернігів, вул.Комунальна, 2, ) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гуров і К" (61050,
м.Харків, вул.Тракторобудівників, б.118/15,
, р/р №0010 у
відділенні №2 АКБ "Базис" у м.Харкові,
МФО 351760) 378997,85 гривень основної
заборгованості, 29702,60 гривень пені, 6132,58
гривень суми 3% річних та 8296,66 гривень
судового збору.

Публічне акціонерне товариство
"Чернігівська кондитерська фабрика
"Стріла" з рішенням господарського суду
першої інстанції не погодилося,
звернулося до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм процесуального права,
просить рішення господарського суду
Харківської області від 20 березня 2014
року скасувати та прийняти нове
рішення, яким у позовних вимогах
позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги перший відповідач посилається
на те, що позивач порушив вимоги ст.15
ГПК. На думку апелянта, позивач за
територіальною підсудністю повинен
був звернутися до господарського суду
Чернігівської області, оскільки перший
відповідач зареєстрований за адресою:
м.Чернігів, вул.Комунальна,2, а другий
відповідач - ФОП ОСОБА_4, зареєстрований
за адресою: АДРЕСА_1 першому
відповідачу невідомий.

У судовому засіданні 05.06.2014р.
представник першого відповідача
просив суд скасувати рішення
господарського суду Харківської
області від 20 березня 2014 року, справу
направити на розгляд до господарського
суду Чернігівської області.

Представник позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував з підстав, зазначених у
відзиві (вх.№4271 від 30.05.2014р.) на
апеляційну скаргу, в якому просить
залишити її без задоволення, а рішення
господарського суду Харківської
обаласті від 20.03.2014 року по справі
№922/317/14 - без змін.

У судове засідання 05.06.2014р. представник
другого відповідача не прибув, хоча
належним чином був повідомлений про
час і місце розгляду справи ухвалою
Харківського апеляційного
господарського суду від 05.05.2014р. про
прийняття апеляційної скарги до
провадження. Дану ухвалу суду ФОП
ОСОБА_4 отримав 14.05.2014р., що вбачається з
повідомлення про вручення поштового
відправлення, яке долучено до
матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та відзиву на неї, в межах вимог
передбачених ст.101 ГПК України,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
встановила наступне.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги перший відповідач посилається
на те, що судом першої інстанції
неправильно застосовано ст.15
Господарського процесуального кодексу
України.

Проте з такими доводами апелянта
судова колегія не погоджується з
огляду на наступне.

Територіальна підсудність справ
господарському суду визначена ст.15 ГПК
України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 15 ГПК України,
справи у спорах, що виникають при
укладенні, зміні та розірванні
господарських договорів, справи у
спорах про визнання договорів
недійсними розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням сторони,
зобов'язаної за договором здійснити на
користь другої сторони певні дії, такі
як: передати майно, виконати роботу,
надати послуги, сплатити гроші тощо.

Справи у спорах, що виникають при
виконанні господарських договорів
розглядаються за місцезнаходженням
відповідача.

Справи у спорах за участю кількох
відповідачів розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням одного з
відповідачів за вибором позивача.

Якщо господарський суд, який прийняв
справу до свого провадження з
додержанням правил підсудності,
залучив іншого відповідача чи замінив
неналежного відповідача і у зв'язку з
цим справа стала підсудною іншому
господарському суду, питання про
підсудність визначається за правилом
частини третьої статті 17 ГПК, за
винятком випадків, коли наслідком змін
на стороні відповідача стає виключна
підсудність справи.

За приписами ч. 3 ст. 17 ГПК України,
справа, прийнята господарським судом
до свого провадження з додержанням
правил підсудності, повинна бути ним
розглянута по суті і в тому випадку,
коли в процесі розгляду справи вона
стала підсудною іншому господарському
суду.

Застосовуючи до спірних правовідносин
ст.ст. 15,17 ГПК України, суд першої
інстанції дійшов висновку про
продовження розгляду справи в рамках
даного провадження у зв`язку із
припиненням провадження у справі щодо
ФОП ОСОБА_4 (другого відповідача).

В ході судового розгляду справи було
з'ясовано, що першим відповідачем не
оскаржувалась ухвала господарського
суду Харківської області від 25 лютого
2014 року у даній справі, якою суд, з
посиланням на ч.4 ст.78, п.4 ч.1 ст.80
Господарського процесуального кодексу
України прийняв відмову позивача від
позову відносно відповідача-2, припинив
провадження в частині стягнення з
відповідача -2 378997,85 гривень суми
основної заборгованості.

Пленум Вищого господарського суду
України постановою «Про деякі питання
підвідомчості і підсудності справ
господарським судам» №10 від 24.10.2011р.
постановив: «У разі коли непідсудність
справи даному місцевому
господарському суду виявлено під час
апеляційного чи касаційного перегляду
судового рішення і останнє в зв'язку з
цим скасовується, то матеріали справи
підлягають поверненню до місцевого
господарського суду, який прийняв
рішення, для виконання ним вимог
частини першої статті 17 ГПК, про що
зазначається в резолютивній частині
постанови апеляційної чи касаційної
інстанції».

Враховуючи те, що позивачем позовна
заява була подана до господарського
суду Харківської області з дотриманням
вимог ст. 15 ГПК України, а стала
підсудна іншому суду лише в ході
судового розгляду, оскільки в
результаті припинення провадження у
справі щодо другого відповідача, у
позивача залишились вимоги до першого
відповідача, який зареєстрований за
адресою: м.Чернігів, вул.Комунальна,2.

Проте це не є безумовною підставою для
скасування судового рішення в силу
положень ч.3 ст.104 ГПК України, оскільки
судовий акт підлягає скасуванню лише
за умови, якщо таке порушення призвело
до прийняття неправильного судового
рішення.

Крім того, згідно зі ст.103 ГПК України
апеляційна інстанція не наділена
повноваженнями направляти справу до
господарського суду за встановленою
підсудністю.

Справа, що розглядається, прийнята
місцевим господарським судом до свого
провадження з додержанням правил
підсудності, оскільки позивач
використав своє право звернення до
господарського суду за
місцезнаходженням одного з кількох
(двох) відповідачів, у даному випадку -
за місцезнаходженням ФОП ОСОБА_4 (ч.3
ст.15 ГПК України).

З врахуванням викладеного у
апеляційної інстанції відсутні
підстави для передачі справи за
територіальною підсудністю до
господарського суду Чернігівської
області відповідно до приписів ч.1 ст.17
ГПК України, оскільки такі
процесуальні дії потягли б порушення
судом імперативного припису ч.3 ст.17
Господарського процесуального кодексу
України.

У відповідності до статті 101
Господарського процесуального кодексу
України апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

25 вересня 2012 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Гуров і К"
(позивачем) та Публічним акціонерним
товариством "Чернігівська
кондитерська фабрика "Стріла"
(відповідачем-1) було укладено договір
№25/09-12, відповідно до умов якого,
виконавець прийняв на себе
зобов'язання з виготовлення
поліграфічної продукції та виконання
поліграфічних робіт замовнику, а
замовник прийняв на себе зобов'язання
оплатити замовлену продукцію або
виконані роботи в повному обсязі.

На виконання умов договору, за період з
25 вересня 2012 року по 03 лютого 2014 року,
позивач поставив першому відповідачу
товар на суму 1353410,34 гривень, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи первинними документами, а саме,
видатковими накладними, рахунками на
оплату та довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей
(а.с.24-а.с.87, том 1).

Пунктом 3.2 договору передбачено, що
замовник здійснює оплату за продукцію
безготівковим порядком протягом 30
календарних днів після отримання
продукції. Днем оплати вважається
надходження коштів на розрахунковий
рахунок виконавця.

Перший відповідач розрахувався за
поставлений товар частково, на суму
974412,49 гривень, що підтверджується
копіями банківських виписок
(а.с.88-а.с.141, том 1).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ
«Гуров і К» направив на адресу ПАТ
«Чернігівська кондитерська фабрика
«Стріла» претензію про сплату
заборгованості у розмірі 398997,85 грн..
Факт направлення претензії
підтверджується копіями чеку та
поштового опису (а.с.142-а.с.144).

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач належним чином виконав свої
зобов'язання за спірним договором.
Проте, перший відповідач зобов'язання
за спірним договором не виконав, у
зв'язку з чим утворилась основна
заборгованість перед позивачем у
розмірі 378997,85 гривень.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків виникають з договорів та
інші правочини. Господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать ст. 174
Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що
сторони є вільними в укладені договору,
в виборі контрагента та визначенні
умов договору з урахуванням вимог
цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту. Загальні положення
про договір визначені статям 626-637 ЦК
України, а порядок укладення, зміна і
розірвання договору статями 638-647, 649,
651-654 ЦК України. Договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.
Зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. У разі односторонньої відмови
від договору у повному обсязі або
частково, якщо право на таку відмову
встановлено договором або законом,
договір є відповідно розірваним або
зміненим. У разі зміни договору
зобов'язання сторін змінюються
відповідно до змінених умов щодо
предмета, місця, строків виконання
тощо. У разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються. У
разі зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюються або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни.

Згідно статті 180 ГК України зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України
визначено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту. Стаття 599 ЦК України
передбачає, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Згідно із
статтею 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Частиною першою статті 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України
передбачається, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно п. 1 ст. 691 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар за ціною,
встановленою у договорі
купівлі-продажу, або, якщо вона не
встановлена у договорі і не може бути
визначена виходячи з його умов, - за
ціною, що визначається відповідно до
ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за
свій рахунок дії, які відповідно до
договору, актів цивільного
законодавства або вимог, що звичайно
ставляться, необхідні для здійснення
платежу.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару, покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Враховуючи викладене, основна
заборгованість першого відповідача
перед позивачем склала 378997,85 гривень,
яка не була погашенною на момент
винесення оскаржуваного рішення, не
спростована першим відповідачем в
апеляційній скарзі та представником в
судовому засіданні.

За таких підстав господарський суд
Харківської області дійшов
правомірного висновку про
обґрунтованість та задоволення вимог
позивача про стягнення з першого
відповідача суми основної
заборгованості у розмірі 378997,85 гривень.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком
господарського суду Харківської
області щодо прийнятих судом першої
інстанції розрахунків сум пені та 3%
річних.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

З приводу стягнених з першого
відповідача 3% річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання в
сумі 6132,58 грн., то колегія суддів вважає,
що судом першої інстанції у
відповідності до норм чинного
законодавства було стягнуто 3% річних,
виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже, враховуючи приписи ст. 625
Цивільного кодексу України,
перевіривши період нарахування
вказаної суми 3% річних, судова колегія
зазначає, що вимога позивача про
стягнення з першого відповідача 3%
річних в сумі 6132,58 грн., є обґрунтованою
та такою, що підлягає задоволенню.

Також судова колегія вважає, що судом
першої інстанції правомірно стягнуто з
першого відповідача гривень пені в
сумі 29702,60 грн., виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як вже зазначалося вище, в силу ст. 611 ЦК
України та ст. 230 ГК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

Відповідно до п.6.4 договору, у разі
порушення строків оплати робіт
замовник сплачує на користь виконавця
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України від
вартості поліграфічної продукції, яка
вказана у видаткових накладних, за
кожен день прострочення платежу.

Позивач нарахував суму пені, з
урахуванням Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
№543/96-ВР від 22 листопада 1996 року, та в
порядку ч.6 ст.232 Господарського кодексу
України.

Таким чином, перевіривши розрахунок
розміру пені, заявленої до стягнення
суду першої інстанції, колегія суддів
встановила, що суд правомірно стягнув з
першого відповідача пеню в сумі 29702,60
грн.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що доводи,
викладені в апеляційній скарзі, не
можуть бути підставою для скасування
оскаржуваного рішення по даній справі,
тому рішення господарського суду
Харківської області від від 20.03.2014 року
по справі №922/317/14 слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103,
ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ
"Чернігівська кондитерська фабрика
"Стріла" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 20.03.2014 року по
справі №922/317/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 06.06.2014
року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Горбачова Л.П.