ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2014 р.Справа № 916/236/14Колегія
суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Ліпчанської Н.В., Ярош А.І.

(Склад колегії суддів згідно з
розпорядженням голови суду № 700 від
22.04.2014р.)

При секретарі судового засідання:
Стеблиненко В.С.

За участю представників сторін:

від позивача - Струкова К.О., за
довіреністю № 20/7-1341 від 26.11.2013р.;

від відповідача - Любощець О.І., за
довіреністю № б/н від 04.02.2014р.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Державного підприємства "Одеський
морський торговельний порт"

на рішення господарського суду
Одеської області від 25.03.2014р.

по справі № 916/236/14

за позовом Державного підприємства
"Одеський морський торговельний порт"

до Дочірнього підприємства "ГПК
Україна" компанії "ГПК Гамбург Порт
Консалтінг ГмбХ" (ФРН)

про зобов'язання укласти договір

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року Державне
підприємство "Одеський морський
торговельний порт" звернулось до
господарського суду Одеської області з
позовною заявою до Дочірнього
підприємства "ГПК Україна" компанії
"ГПК Гамбург Порт Консалтінг ГмбХ" (ФРН)
про зобов'язання укласти договір
компенсації земельного податку за
користування земельною ділянкою під
Об'єктом оренди, розташованим на
земельній ділянці, загальною площею 169
318,52 кв. м., за адресою: м. Одеса, Митна
площа, 1 (м. Одеса, Митна площа, 1/1 та м.
Одеса, Митна площа, 1/2 - згідно даних
техпаспорту), на період дії договору
оренди № ДФ-304 від 25.06.2011р. у
представленій позивачем редакції.

13.03.2014р. Державне підприємство
"Одеський морський торговельний порт"
надало до господарського суду
уточнення позовної заяви, в якому
просить суд вважати посилання позивача
на Державний акт на право постійного
користування землею серії І-ОД за № 003325
у позовній заяві від 25.01.2014р. по справі
№ 916/236/14 - помилковим та зобов'язати
укласти договір компенсації
земельного податку за користування
земельною ділянкою під Об'єктом
оренди, розташованим на земельній
ділянці, загальною площею 169 318,52 кв. м.,
за адресою: м. Одеса, Митна площа, 1 (м.
Одеса, Митна площа, 1/1 та м. Одеса, Митна
площа, 1/2 - згідно даних техпаспорту), на
період дії договору оренди № ДФ-304 від
25.06.2011р. у представленій позивачем
редакції.

Рішенням господарського
суду Одеської області від 25.03.2014р.
(суддя Степанова Л.В.) відмовлено у
задоволенні позову.

Суд першої інстанції дійшов
висновку про необґрунтованість та
безпідставність позовних вимог з
огляду на те, що чинним законодавством
не передбачений обов'язок фактичного
користувача земельної ділянки
укладати договори компенсації
земельного податку з користувачем
земельної ділянки, яким вважає себе
позивач.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням суду, Державне підприємство
"Одеський морський торговельний порт"
звернулось з апеляційною скаргою, в
якій просить його скасувати і
постановити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального права.

В обґрунтування своїх вимог
скаржник наполягає на тому, що відмова
відповідача від укладення договору
компенсації земельного податку, є
порушенням прав Одеського порту на
користування земельною ділянкою, яка
знаходиться під Об'єктами оренди, які
використовуються відповідачем,
оскільки позивач не отримує
100-відсоткової суми оренди плати за
наданий у користування Об'єкт оренди,
сплачує земельний податок за ділянку,
якою фактично користується
відповідач.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач просить залишити рішення
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Заслухавши пояснення
представників сторін, перевіривши
юридичну повноту встановлених судом
першої інстанції обставин справи,
проаналізувавши застосування судом
норм матеріального та процесуального
права, судова ко легія дійшла наступних
висновків.

Відповідно до ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів
справи, 25 червня 2011 року між
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Одеській
області (Орендодавець) та Дочірнім
підприємством "ГПК Україна" компанії
"ГПК Гамбург Порт Консалтінг ГмбХ" (ФРН)
(Орендар) було укладено договір оренди
нерухомого майна, що належить до
державної власності № ДФ-304 за умовами
якого, Орендодавець передає, а Орендар
приймає в строкове платне користування
державне нерухоме майно, перелічене у
відповідному пункті, загальною площею
169 605,52 кв. м., розташоване за адресами: м.
Одеса, Митна площа, 1 (м. Одеса, Митна
площа, 1/1 та м. Одеса, Митна площа, 1/2 -
згідно даних техпаспорту), що перебуває
на балансі ДП "Одеський морський
торговельний порт" (Балансоутримувач),
вартість якого визначена згідно зі
Звітом про незалежну оцінку, що була
проведена ТОВ "Консалтингова компанія
"Бюро оцінки Стефанович" на 28 січня 2011р.
і становить 137 470 894,00 грн.

Пунктом 3.1 зазначеного договору
передбачено, що орендна плата
визначається на підставі Методики
розрахунку орендної плати,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.95р. № 786 (зі
змінами) (надалі - Методика розрахунку)
та Порядку проведення конкурсу на
право оренди державного майна, який
затверджено наказом Фонду державного
майна України від 16.05.2007р. № 768,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 11.06.2007р. 3 604/13871, та
становить без ПДВ за базовий місяць
оренди (травень 2011р.) - 1 469 199, 66 грн.
Орендна плата за перший місяць оренди -
червень 2011 року визначається шляхом
коригування орендної плати, яка
зазначена у абзаці І цього пункту на
індекси інфляції за червень 2011 року
включно.

Відповідно до окремих положень п. 3.5
договору № ДФ-304 від 25.06.2011р. обумовлено,
що за користування об'єктом оренди
Орендар сплачує на користь державного
бюджету України та на користь
Балансоутримувача орендну плату у
співвідношенні 70% до 30% відповідно
щомісячно.

Згідно з пункту 10.1 договору № ДФ-304 від
25.06.2011р. цей договір укладено терміном
до 31 грудня 2044 року та набирає чинності
з моменту його нотаріального
посвідчення та державної реєстрації.

При цьому, як зазначає позивач, об'єкти
державного нерухомого майна, які було
передано по договору № ДФ-304 від 25.06.2011р.
відповідачу, знаходяться на земельній
ділянці по вул. Митна площа, 1 в м. Одеса,
яка у відповідності до Державного акту
на право постійного користування
землею серії І-ОД за № 000174, виданого
виконкомом Одеської міської ради
народних депутатів на підставі
рішення виконкому Одеської міської
ради народних депутатів від 16.08.1997р. за
№ 502, належить Одеському порту на праві
постійного користування.

В подальшому, 04.09.1998 року виконавчим
комітетом Одеської міської ради
народних депутатів Одеському
морському торговельному порту,
розташованому по пл. Митна, 1 було
видано державний акт на право
постійного користування серії І-ОД №
000174 щодо права постійного користування
земельною ділянкою, у тому числі
територію площею 108,3614 га за адресою:
Митна площа, 1.

Відповідно до даного акту були
підтверджені фактично зайняті межі
Одеського порту та знаходження в
користуванні у Одеського порту 83,7 га
землі по вул. Митна площа, 1 в м. Одесі
для експлуатації адміністративних та
виробничих об'єктів, на якій в тому
числі знаходяться об'єкти державного
нерухомого майна, які було передано по
договору оренди № ДФ-304 від 25.06.2011р.

В подальшому, як зазначає позивач,
пізніше, протестом заступника
прокурора Одеської області рішення
виконкому Одеської міської ради № 1071
від 25.12.1998р. було скасоване рішення
виконкому Одеської міської ради від
16.08.1997р. № 502 та анульовано державний
акт на право постійного користування
землею серії І-ОД за № 000174. Проте,
встановлені межі Одеського порту та
фактично зайняті площі залишилися
незмінними та спору щодо них між
містом, Одеським портом та іншими
особами не виникало. Отже, площа
зайнята об'єктами державного
нерухомого майна, які було передано по
договору оренди № ДФ-304 від 25.06.2011р.
відповідачу, знаходилась та дотепер
знаходиться в межах Одеського порту та
у нього в користуванні. Водночас, при
передачі об'єкта оренди у користування
відповідачу, згідно з договором оренди
№ ДФ-304 від 25.06.2011р., Одеський порт, який
не є у даному випадку орендодавцем за
Договором, позбавлений фактичної
можливості користуватися земельною
ділянкою, яка належить йому на законних
підставах, за що тим не менш сплачує
земельний податок.

При цьому позивач зазначає, що у
користуванні Одеського порту
знаходиться 103,18 га земель водного
фонду, за які останній щомісяця сплачує
земельний податок, що, в свою чергу,
підтверджується відповідними
деклараціями, зокрема, у 2013 році
позивачем було сплачено 96 767,96 грн., а 8
063,95 грн. - на місяць, що підтверджується
п. 4.1 уточненої податкової декларації
Одеського порту з плати за землю за 2013
рік. В зв'язку з чим, у позивача постає
питання щодо розрахунку розмірі
земельного податку саме за 169 318,52 кв.м.
землі водного фонду, що знаходиться у
користуванні відповідача.

Отже, позивач наполягає на тому, що не
отримуючи 100-відсоткової суми оренди
плати за наданий у користування Об'єкт
оренди, сплачує земельний податок за
ділянку, якою фактично користується
відповідач.

Враховуючи вищевикладені обставини,
Державне підприємство "Одеський
морський торговельний порт" 26.09.2013р.
звернулось до Дочірнього підприємства
"ГПК Україна" компанії "ГПК Гамбург Порт
Консалтінг ГмбХ" (ФРГ) з пропозицією №
41-11/1803 укласти договір компенсації
земельного податку, однак відповіді
останнього не надійшло, в зв'язку з чим,
позивач, з посиланням на положення ст.
187 Господарського кодексу України та
ст. 16 Цивільного кодексу України,
звернувся до господарського суду
Одеської області за захистом своїх
прав та інтересів.

Окремими положеннями ст. 4 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" передбачено, що
Об'єктами оренди за цим Законом є
цілісні майнові комплекси підприємств,
їх структурних підрозділів (філій,
цехів, дільниць). Цілісним майновим
комплексом є господарський об'єкт з
завершеним циклом виробництва
продукції (робіт, послуг) з наданою йому
земельною ділянкою, на якій він
розміщений, автономними інженерними
комунікаціями, системою
енергопостачання; нерухоме майно
(будівлі, споруди, нежитлові
приміщення) та інше окреме
індивідуально визначене майно
підприємств.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу
України загальними засадами
цивільного законодавства є:
неприпустимість свавільного втручання
у сферу особистого життя людини;
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом;
свобода договору; свобода
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом; судовий захист
цивільного права та інтересу;
справедливість, добросовісність та
розумність.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Окремими положеннями ст. 628 Цивільного
кодексу України встановлено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ч. 3 ст. 179 Господарського
кодексу України - укладення
господарського договору є обов'язковим
для сторін, якщо він заснований на
державному замовленні, виконання якого
є обов'язком для суб'єкта
господарювання у випадках,
передбачених законом, або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 187 Господарського
кодексу України передбачено, що спори,
що виникають при укладанні
господарських договорів за державним
замовленням, або договорів, укладення
яких є обов'язковим на підставі закону
та в інших випадках, встановлених
законом, розглядаються судом. Інші
переддоговірні спори можуть бути
предметом розгляду суду у разі якщо це
передбачено угодою сторін або якщо
сторони зобов'язані укласти певний
господарський договір на підставі
укладеного між ними попереднього
договору.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції
відносно того, що чинним
законодавством не передбачений
обов'язок фактичного користувача
земельної ділянки укладати договори
компенсації земельного податку з
користувачем земельної ділянки, яким
вважає себе позивач, тому не вбачає
підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що відмова
відповідача від укладення договору
компенсації земельного податку, є
порушенням прав Одеського порту на
користування земельною ділянкою не
приймається судовою колегією, оскільки
обов'язок укладення договору не є
способом захисту цивільних прав та
поновленням порушеного права,
переліченим у ч.2 ст.16 Цивільного
кодексу України, а крім того
суперечать вимогам ст. 179
Господарського кодексу України.

Визначена статтею 627 ЦК України свобода
договору передбачає по-перше - свободу
волевиявлення щодо вирішення питання,
укладати або не укладати договір,
по-друге - свободу вибору контрагента
при укладенні договору, по-третє -
свободу учасників цивільного обороту у
виборі виду договору, наприклад
укласти договір, що не передбачений
законодавством але з дотриманням
умов, передбачених ч.1 ст. 6 ЦК України,
по-четверте - свободу розсуду сторін
при визначенні умов договору. Свобода
договору разом з рівністю учасників
цивільних відносин та іншими
принципами відноситься до загальних
засад цивільного законодавства.
Свобода договору полягає передусім у
вільному виявленні волі сторін на
вступ у договірні відносини.
Волевиявлення сторін має складатися
вільно без жодного тиску з боку
контрагента або інших осіб і
відповідати їхній внутрішній волі.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Позивачем не наведено в обґрунтування
своїх вимог правових підстав для
покладення обов'язку на відповідача
щодо обов'язкового укладення договору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Аналізуючи матеріали справи,
судова колегія доходить до висновку
про те, що судом першої інстанції
цілком вірно встановлені обставини
справи, ним дана правильна юридична
оцінка із застосуванням належних норм
матеріального права з дотриманням норм
процесуального права.

За таких обставин,
оскаржуване рішення господарського
суду Одеської області відповідає
вимогам закону та обставинам справи, а
тому підстав для його скасування не
вбачається. Внаслідок цього апеляційна
скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101 п.1, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства "Одеський морський
торговельний порт" - залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Одеської області від 25.03.2014р. по справі
№ 916/236/14 - залишити без змін.

Постанова в порядку ст.105 ГПК України
набирає законної сили з дня її
прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано
12.06.2014р.

Головуючий суддя
В.А. Лисенко

Суддя
А.І. Ярош

Суддя
Н.В. Ліпчанська