РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
Справа № 924/11/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Макаревич В.М.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з'явився

від відповідача 1: Сапьолкіна Н.В.

від відповідача 2: представник не
з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача

Приватного підприємства "Агро-ФТ" на
рішення господарського суду
Хмельницької області

від 25 лютого 2014 року в справі № 924/11/14
(суддя Шпак В.О.)

за позовом Приватного підприємства
"Агро-ФТ"

до відповідача 1 Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агрохімічна компанія "Вітагро"

до відповідача 2 Виробничого
сільськогосподарського кооперативу
"Шпиченці"

про визнання недійсним договору поруки
№11-03/13 ЖТ від 6 червня 2013 року

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Агро-ФТ»
(надалі - Позивач) звернулося в
господарський суд Хмельницької
області з позовною заявою (а.с. 2-4) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрохімічна
компанія «Вітагро»» (надалі -
Відповідач 1) та Виробничого
сільськогосподарського кооперативу
«Шпиничі» (наділі - Відповідач 2) , в
якій просить визнати недійсним договір
поруки № 11-03/13ЖТ від 6 червня 2013 року,
укладений між Відповідачем 1 та
Відповідачем 2.

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 25 лютого 2014
року (а.с. 99-101) з підстав,
вказаних у цьому рішенні, в задоволенні
позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із винесеним
рішенням суду першої інстанції Позивач
звернувся з апеляційною скаргою (а.с.
111-114) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій, з підстав,
вказаних у цій апеляційній скарзі,
просить рішення господарського суду
Хмельницької області від 25 лютого 2014
року по справі № 924/11/14 скасувати та
прийняти нове рішення, яким повністю
задоволити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що місцевим господарським судом
прийнято рішення з порушення норм
процесуального та матеріального права.
Крім того, Позивач як на підставу
скасування рішення суду посилається на
те, що на момент укладення договору
поруки строки виконання зобов'язання,
що були забезпечені порукою, вже
сплили, тобто порукою забезпечувалося
виконання порушеного зобов'язання.
Судом при винесенні незаконного
рішення суду від 25 лютого 2014 року не
було встановлено, що Відповідачі
жодним чином не повідомляли Позивача,
про те, що між ними було укладено
Договір поруки № 11-03/13 ЖТ, де Відповідач
1 поручився перед Відповідачем 2 за
Позивача щодо виконання останнім
зобов'язань за Договором від 19 березня
2013 року.

Ухвалою суду від 25 лютого 2014 року (а.с.
110) апеляційну скаргу Позивача
прийнято до провадження та призначено
її до розгляду на 21 травня 2014 року на 15
годину 10 хвилин.

Відповідач 1 подав відзив на апеляційну
скаргу (а.с. 123-126), в якому з підстав
висвітлених в цьому відзиві, заперечує
проти доводів зазначених в апеляційній
скарзі та просить залишити рішення
господарського суду Хмельницької
області без змін.

Представники Позивача,
Відповідача 2 в судове засідання від 21
травня 2014 року не з'явилися. Про дату,
час та місце розгляду справи Позивач,
Відповідач 2 були належним чином
повідомлені, про що свідчать
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 119). Причини
неявки своїх повноважних
представників Позивач, Відповідач 2
апеляційний господарський суд не
повідомили. Водночас, в ухвалі
Рівненського апеляційного
господарського суду не було визначено
явку сторін обов'язковою.

В той же час, в матеріалах справи
наявний поштовий конверт з
повідомленнями про вручення (ухвали
про прийняття апеляційної скарги до
провадження від 25 березня 2014 року),
котрий був адресований Ввдповідачу 2,
який не отриманний ним і повернувся з
відміткою «за зазначеною адресою не
проживає» (а.с. 122).

В зв'язку з чим колегія суду
зазначає, що в пункті 11 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 15 березня 2007 року №01-8/123
"Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році"
зазначено, що до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного місця
проживання фізичних осіб - учасників
судового процесу на час вчинення тих чи
інших процесуальних дій. Тому
відповідні процесуальні документи
надсилаються господарським судом
згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Також, пункт 4 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
2 червня 2006 року N 01-8/1228 "Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" містить інформацію про
те, що примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній", та інше, з
урахуванням конкретних обставин
справи можуть вважатися належними
доказами виконання господарським
судом обов'язку щодо повідомлення
учасників судового процесу про
вчинення цим судом певних
процесуальних дій.

Враховуючи вищеописане та приписи
статті 101, частини 2 статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представників
Позивача , Відповідача 2 за наявними у
справі матеріалами.

В судовому засіданні від 21 травня
2014 року представник Відповідача 1
заперечив проти доводів апеляційної
скарги, з підстав, вказаних у відзиві на
апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення
представника Відповідача 1,
розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, відзив на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Хмельницької області від 25 лютого 2014
року по справі № 924/11/14 слід залишити
без змін, а апеляційну скаргу Позивача
без задоволення. При цьому апеляційний
господарський суд виходив з такого.

Між Позивачем та Відповідачем 1 було
укладено договір поставки № 11-03/13ЖТ від
19 березня 2013 року (надалі - Договір
поставки; а.с. 22-25), за умовами пункту 1.1
котрого - в строки, визначені Договором
поставки, Відповідач 1 зобов'язався
передати у власність Позивачу засоби
захисту рослин, регулятори рослин
та/або мікродобрива (товар), а Позивач
зобов'язався прийняти товар і оплатити
його вартість.

У відповідності до пункту 3.2.6 Договору
поставки виконання обов'язку Позивача
з оплати товару може забезпечуватися
договорами застави, договорами поруки,
іншими видами забезпечення виконання
зобов'язань.

6 червня 2013 року між Відповідачем 1 та
Відповідачем 2 було укладено договір
поруки №11-03/1 ЗЖТ (надалі - Договір
поруки; а.с. 27-28), за умовами пункту 1.1
котрого Відповідач 2 зобов'язався
відповідати перед Відповідачем 1 за
виконання всіх зобов'язань Позивача, що
виникли з Договору поставки, який був
укладений між Позивачем та
Відповідачем 1.

Відповідно до пункту 2.1 Договору
поруки, порукою забезпечуються
наступні зобов'язання Позивача:
здійснення оплати за поставлений товар
на умовах Договору поставки:
відшкодування збитків; сплата штрафних
санкцій у випадках, передбачених
Договором поставки.

Пунктом 2.2 Договору поставки визначено,
що строк виконання зобов'язання за
Договором поставки - до належного
виконання Договору поставки.

В пункті 3.1 Договору поруки сторони
погодили, що Відповідач 2 та Позивач
несуть солідарну відповідальність
перед Відповідачем 1 за належне
виконання Позивачем забезпеченого
зобов'язання.

Позивач, заперечуючи проти
дійсності укладеного між Відповідачем
1 та Відповідачем 2 Договору поруки
звернувся в суду з позовом до
Відповідача 1 та Відповідача 2 про
визнання Договору поруки недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу
України: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Колегія суду констатує, що при
вирішенні спору про визнання договору
недійсним, згідно статті 215 Цивільного
кодексу України, необхідним є
встановлення наявності тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, саме на момент вчинення
правочину.

Відповідно пункту 2.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29 травня 2012 року „Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними", вирішуючи спори
про визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 546 Цивільного кодексу України
визначено, що: виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
порукою, гарантією, заставою,
притриманням, завдатком.

Дослідивши умови Договору поруки
колегія суду зазначає, що
правовідносини поруки, котрі виникли
між Відповідачем 1 та Відповідачем 2
регулюються параграфом 3 Глави 49
Цивільного України.

Статтею 553 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку; поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником; порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

За умовами змісту частини 1 статті 554
Цивільного кодексу України: у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя;
поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Проаналізувавши вищезазначені норми
діючого законодавства колегія суду
зазначає, що порука є спеціальним
заходом майнового характеру,
спрямованим на забезпечення виконання
основного зобов'язання, чим
обумовлюється додатковий характер
поруки стосовно основного
зобов'язання. Підставою для
встановлення поруки є договір, який
створює зобов'язальні правовідносини
між особою, яка забезпечує виконання
зобов'язання боржника, та кредитором
боржника.

З огляду на вищеописане, колегія суддів
констатує, що на поруку поширюються
загальні умови виконання зобов'язань,
відповідно до якої зобов'язання
повинні виконуватися належним чином і
в установлений строк відповідно до
вказівок закону та договору, а при
відсутності таких вказівок -
відповідно до вимог, що звичайно
ставляться. Таким чином, обсяг
зобов'язань поручителя визначається як
умовами договору поруки, так і умовами
основного договору, яким визначено
обсяг зобов'язань боржника
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель.

Як вже було зазначено вище, на
виконання умов Договору поставки
(підпункт 3.2.6) між Відповідачем 1 та
Відповідачем 2 було укладено Договір
поруки.

Позивач заперечує його дійсність, при
цьому посилаючись як на підставу
позову на відсутність його
повідомлення про укладення Договору
поруки та на той факт, що строки
зобов'язання уже сплили, тобто, на думку
Позивача, даним Договором поруки
забезпечувалося виконання порушеного
зобов'язання.

Однак, колегія суду критично відносить
до вищенаведених тверджень Позивача з
огляду на наступні встановлені факти.

Пунктом 5.1 Договору поставки визначено
строк дії даного договору, а саме:
Договір поставки набирає чинності з
моменту підписання його Сторонами та
припиняються належним виконанням всіх
умов даного договору Сторонами.

Дослідивши матеріали справи та умови
Договору поставки та Договору поруки,
Рівненський апеляційний господарський
суд констатує факт того, що
Відповідачем 1 на виконання умов
Договору поставки було поставлено
товар, однак Позивачем не в повній мірі
було здійснено розрахунки за даним
Договором поставки (справа № 924/1614/13 за
позовом Відповідача 1 до Позивача та
Відповідача 2 про стягнення
заборгованості за Договором поставки),
тобто виконано зобов'язання за даним
договором, відповідно з метою
забезпечення виконання зобов'язання за
Договором поставки (від 19 березня 2013
року) було укладено Договір поруки (від
6 червня 2013 року) між Відповідачем 1 та
Відповідачем 2. Все зазначене
опосередковано вказує про неналежне
виконання Позивачем умов Договору
поруки, що само по собі свідчить про те,
що Договір поруки не припинив свою дію,
та продовжує чинність до повного та
належного виконання строми своїх
зобов'язань за Договором поруки. Дане
повністю спростовує твердження
Позивача відносно того, що строки
виконання зобов'язання, котре
забезпечене Договором поруки, вже
сплили.

Що ж стосується посилань Позивача на
його необізнаність та неповідомлення
про існування Договору поруки, то
колегія суду зазначає наступне.

Пунктом 1 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 21
листопада 2011 року № 01-06/1624/2011 визначено,
що : договір поруки за змістом приписів
статей 553, 554 Цивільного кодексу України
укладається кредитором за
зобов'язанням, яке забезпечується
порукою, і поручителем. Що ж до
боржника, то він стороною договору
поруки не виступає, а є учасником
(стороною) в зобов'язанні забезпеченому
порукою. Законодавством України не
передбачено і не випливає зі змісту
правовідносин поруки обов'язку
кредитора або поручителя за договором
поруки отримувати згоду боржника на
укладення такого договору. З огляду на
відсутність передбаченого законом
обов'язку укладати договір поруки лише
за згодою боржника, відсутність згоди
боржника на укладення договору поруки
не порушує умови дійсності договору
поруки і не є підставою недійсності
зазначеного правочину.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що спірний договір
укладений за правилами, встановленими
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, у зв'язку з
чим відсутні підстави для визнання
його недійсним за приписами статтей 203,
215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що: кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень; докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

З огляду на усе вищеописане у даній
судовій постанові, колегія суддів
вважає, що посилання Позивача,
висвітлені в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, документально не
підтвердженими (адже зі змісту
зазначених норм та матеріалів справи
вбачається, що Договір поруки не
покладає на Позивача якогось нового
обов'язку, крім того, який він вже має
перед Відповідачем 1 по основному
зобов'язанню, а лише створює
ймовірність переходу прав та
обов'язків останнього до Відповідача 2
у разі виконання ним зобов'язання,
забезпеченого порукою). Відтак, Позивач
в порушення вимог статтей 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України, не довів тих обставин, на які
він посилається як на підставу своїх
позовних вимог та заперечень,
висвітлених в апеляційній скарзі.

Враховуючи усе вищевказане, колегія
апеляційного господарського суду
констатує недоведеність Позивачем
підставності своїх позовних вимог щодо
визнання недійсним Договору поруки, а
тому відмовляє у позові.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення
господарського суду Хмельницької
області слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Позивача - без
задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд залишає за Позивачем .

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Агро-ФТ" - залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Хмельницької області від 25 лютого 2014
року в справі № 924/11/14 - залишити без
змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

5. Справу № 924/11/14 повернути
господарському суду Хмельницької
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Філіпова Т.Л.