ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.06.2014р.
Справа № 905/2632/14

Суддя господарського суду Донецької
області Тоцький С.В.

при секретарі судового засідання
Асмановій Е.Е.

розглянув у відкритому судовому
засіданні господарського суду справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Київ

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м. Макіївка

про стягнення 153338,26грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився ;

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов, Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1, м. Київ до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.
Макіївка про стягнення заборгованості
в сумі 80000,00грн., пені в сумі 72000,00грн., 3%
річних в сумі 1183,56грн. та інфляційних
витрат в сумі 154,70грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що відповідно
до умов укладеного позики №33 від
31.05.2011р. відповідач взяв на себе
зобов'язання щодо повернення зайнятих
грошових коштів, однак у встановлений
строк їх не виконав, у результаті чого
за відповідачем утворилася
заборгованість у розмірі 800000,00грн., що
стало підставою для нарахування пені в
сумі 72000,00грн., 3% річних в сумі 1183,56грн.
та інфляційних витрат в сумі 154,70грн.

Позивач у судове засідання не з'явився,
однак через канцелярію суду 28.05.2014р.
надала письмові пояснення по справі де
повністю підтримав позовні вимоги та
клопотання, у якому просить суд
розглянути справу без участі
представника позивача.

Відповідач у судові засідання не
з'являвся, відзив на позовну заяву не
надав. Про дату та час судового
засідання відповідач був повідомлений
належним чином, про що свідчать
повідомлення про вручення поштового
відправлення від 12.05.2014р., яке було
отримано відповідачем 07.05.2014р. Однак
відповідач у судове засідання не
з'явився, свого представника не
направив, своїм правом на участь у
судовому засіданні не скористався.

Відтак відповідно до положень ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, справу розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Також за приписами п.3.9.2. Постанови
Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

При цьому господарський суд виходить з
того, що у відповідних випадках такий
учасник судового процесу не
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами першою
- п'ятою статті 28 ГПК України, з числа як
своїх працівників, так і осіб, не
пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Розглянувши матеріали справи,
господарський суд встановив:

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(Кредитор) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2
(Позичальник) 31травня 2011р. був
укладений договір позики №33.

За умовами укладеного договору (п.1.1)
Кредитор передає Позичальнику, в
якості безвідсоткової позики 80000,00грн.,
а останній зобов'язується їх повернути
Кредитору в строк, встановлений
договором.

Відповідно до п.2.1. договору суму позики
позичальник зобов'язується повернути
кредитору не пізніше 31 серпня 2011р.

За приписами п.3.4. договору у разі
порушення позичальником п.п.2.1, 2.3
договору він сплачує кредитору пеню у
розмірі 0,5% від суми позики за кожен
день прострочення платежу.

Цей договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
31.08.2011р. Договір підписано обома
сторонами та скріплено печатками
підприємств.

Додатковою угодою від 01.09.2011р. сторони
продовжили строк повернення грошових
коштів до 30.11.2011р.

Факт перерахування грошових коштів
підтверджується платіжним дорученням
№102 від 06.06.2011р. на суму 80000,00грн. та
випискою з банківського рахунку з
01.06.2011р. по 30.06.2011р.

За розрахунком позивача, у зв'язку із
неповерненням відповідачем позики в
сумі 80000,00грн. за останнім утворилася
заборгованість, яка на момент
звернення до суду із позовом складає
80000,00грн.

Розглянувши матеріали справи,
господарський суд дійшов висновку, що
позовні вимоги обґрунтовані та
підлягають задоволенню частково з
огляду на наступне.

Згідно вимог передбачених ст.1 ГПК
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд, відповідно
до приписів частини 1 ст.12 ЦК України.

Цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства, згідно вимог
передбачених ст.13 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.14 ЦК України
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу
України передбачено, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Способи судового захисту цивільних
прав та інтересів встановлені статтею
16 Цивільного кодексу України та
статтею 20 ГК України, цими нормами
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Згідно вимог частини 2 статті 11 ЦК
України та ст.174 ГК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 67 Господарського
кодексу України передбачено, що
відносини підприємства з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності, виконуються
на підставі договорів.

Відповідно до вимог ст.509 Цивільного
кодексу України та ст.173
Господарського кодексу України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною першою статті 193
Господарського Кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до статей 626 та 629 ЦК України
договір є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків та є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог статті 525
Цивільного кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(частина 1 статті 530 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до вимог статті 610
Цивільного кодексу України порушення
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (стаття 612 Цивільного кодексу
України).

Згідно приписів ст.1046 Цивільного
кодексу України за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (абз.1 ч.1 ст.1049 ЦК
України).

Як вбачається із матеріалів справи
відповідач свої зобов'язання за
договором позики №33 від 31.05.2011р.
належним чином не виконав, отримані
грошові кошти не повернув, у зв'язку з
чим за відповідачем утворилася
заборгованість у розмірі 80000,00грн., що
підтверджується матеріалами справи.

Будь-яких документів у підтвердження
відсутності заборгованості
відповідачем надано не було, таким
чином вимоги позивача про стягнення
заборгованості у розмірі 80000,00грн. є
доведеними, обґрунтованими
матеріалами справи, а також такими, що
підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача про
стягнення з відповідача 3% річних в сумі
1183,56грн. та інфляційних витрат в сумі
154,70грн. суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини 2 ст.625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитору зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних суд
встановив, що він є арифметично
невірним, оскільки початком періоду
прострочення виконання зобов'язання
позивачем визначена дата 01.09.2011р. у той
час як додатковою угодою №1 від 01.09.2011р.
строк повернення грошової суми було
продовжено сторонами до 30.11.2011р.

Таким чином, перевіривши розрахунок 3%
річних здійсненим з 01.12.2011р. сума 3%
річних складає 584,16грн.

У зв'язку із невірним визначенням
періоду прострочення виконання
зобов'язання, а саме початку
прострочення, судом також був
здійснений перерахунок інфляційних
витрат за розрахунком якого за спірний
період з грудня 2011р. по листопад 2012р.
була дефляція та сукупний індекс
інфляції складав 99,79%, у зв'язку із чим
заявлена до стягнення сума інфляційних
витрат не підляже задоволенню.

Щодо стягнення пені в сумі 72000,00грн. на
підставі умов п.3.4 договору суд
зазначає наступне:

Згідно з ч.2 ст.193 ГК України порушення
зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Аналогічне положення міститься у ст.611
ЦК України, відповідно до якої у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Статтею 230 ГК України передбачено, що
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, в тому числі
неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею)
є грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

За змістом ст.611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають наслідки, встановлені
договором або законом, у тому числі
-сплата неустойки, що узгоджується із
ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України.
Аналогічні положення закріплені і в
ст.ст.216, 217 Господарського кодексу
України. При цьому, несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань є
належною підставою у розумінні ст.218
Господарського кодексу України для
застосування заходів
господарсько-правової
відповідальності.

Перевіривши розрахунок пені суд дійшов
висновку, що він є арифметично невірним
та необґрунтованим з огляду на
наступне:

Пеня нарахована позивачем у розмірі 0,5%
від несплаченої суми боргу за період з
01.09.2011р. по 27.02.2012р. З даним розрахунок
суд не погоджується, оскільки Закон
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» обмежує розмір пені за
прострочення виконання грошових
зобов'язань, що встановлюються
договором, подвійною обліковою ставкою
НБУ. Також в частині 2 статті 343 ГК
України прямо вказується на те, що пеня
за прострочку платежу встановлюється
за згодою сторін, але не може
перевищувати подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня.

Крім того, початком періоду
прострочення виконання зобов'язання
позивачем визначена дата 01.09.2011р. у той
час, як додатковою угодою №1 від
01.09.2011р. строк повернення грошової суми
було продовжено сторонами до 30.11.2011р.

Таким чином, за розрахунком суду
здійсненим на підставі подвійної
облікової ставки НБУ не виходячи при
цьому за межі визначеного позивачем
періоду часу починаючи з 01.12.2011р., сума
пені складає 3018,17грн.

Таким чином нарахована позивачем пеня
підлягає задоволенню частково в сумі
3018,17грн.

Відповідно до вимог передбачених
пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції
України основними засадами
судочинства є - змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Під час розгляду зазначеної справи
відповідачем належним чином не
спростовано вимоги, які викладено у
позовній заяви, а факт перерахування
грошових коштів позивачем
підтверджується платіжним дорученням
№102 від 06.06.2011р. на суму 80000,00грн. та
випискою з банківського рахунку з
01.06.2011р. по 30.06.2011р., в той час, як
відповідачем не надано суду жодного
доказу того, що він здійснив
перерахування коштів на рахунок
позивача, для погашення боргу.

Згідно вимог передбачених ст.32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Статтями 33, 34 ГПК України встановлено,
що кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до приписів ст.36 ГПК України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст.43
ГПК України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги належним чином
доведеними, обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню частково.

Судові витрати покладаються на
відповідача відповідно до ст.49 ГПК
України пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі вимог передбачених ст.129
Конституції України, ст.ст.11-16, 509, 525, 526,
530, 546, 549, 550, 610-612, 625, 626, 1046, 1049 ЦК України,
ст.ст. 20, 67, 173, 174, 193, 216-218 ГК України та
керуючись ст.ст.1, 2, 4-2, 4-3, 4-6, 12, 15, 20, 22, 28,
32-34, 36, 43, 49, 75, 77, 82-85 ГПК України,
господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Київ до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.
Макіївка про стягнення заборгованості
в сумі 80000,00грн., пені в сумі 72000,00грн., 3%
річних в сумі 1183,56грн. та інфляційних
витрат в сумі 154,70грн., задовольнити
частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (86147, АДРЕСА_1, п/р НОМЕР_1 в АТ «Про
кредит Банк», м. Макіївка, МФО 320984) на
користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (04209, АДРЕСА_2, п/р НОМЕР_2 в філії
«УніКредит Банк», м. Київ, МФО 300744)
заборгованість в сумі 80000,00грн., пеню в
сумі 3018,17грн., 3% річних в сумі 584,16грн. та
витрати по сплаті судового збору в сумі
1672,00грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано і може
бути оскаржене через господарський суд
Донецької області в апеляційному
порядку протягом десяти днів з дня
прийняття рішення. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було
оголошено лише вступну та резолютивну
частину рішення, зазначений строк
обчислюється з дня підписання рішення,
оформленого відповідно до статті 84
Господарського процесуального кодексу
України.

Повний текст судового рішення
виготовлений та підписаний 06.06.2014р.

Суддя
С.В.
Тоцький