ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.06.2014 Справа № 920/819/14за позовом:
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

м. Суми,

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2,

с. Чернеччина,
Краснопільського району Сумської
області,

про стягнення 10 683 грн. 32 коп.

Суддя ДЖЕПА Ю.А.

За участю представників сторін:

від позивача: не прибув

від відповідача: не прибув

При секретарі судового засідання
Буренку Я.В.

Суть спору: позивач у позовній заяві
просить суд стягнути з відповідача на
свою користь заборгованість в сумі 10 683
грн. 32 коп., з якої 9 262 грн. 04 коп. сума
основного боргу, 606 грн. 06 коп. пені, 149
грн. 91 коп. 3% річних, 665 грн. грн.
інфляційних збитків, а також судові
витрати пов'язані з розглядом справи.

02.06.2014 року відповідач подав суду
відзив на позовну заяву, в якому
заборгованість перед позивачем визнає.

Відповідач в судове засідання не
прибув, проте надав витяг з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців станом на
11.06.2014 р. щодо відповідача, в якому
зазначено, що ФОП в процесі припинення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
встановив:

Між позивачем та відповідачем 03.04.2013 р.
був укладений договір поставки
продуктів харчування № 40, за умовами п.
1.1 якого постачальник (позивач)
постачає, а покупець (відповідач)
отримує товар та оплачує його на умовах
і в порядку, визначеному даним
договором.

Відповідно до п. 4.1 договору асортимент
товару вказується у видаткових
накладних.

Згідно п. 3.2 Договору, передбачено, що
покупець зобов'язаний оплатити 100%
вартості товару на протязі семи
календарних днів з дати поставки.
Умовами п. 2.5 договору датою поставки
сторони визначили дата підписання
уповноваженою особою покупця
відповідних видаткових накладних, п. 2.6
договору підписана сторонами
видаткова накладна підтверджує факт
погодження сторонами асортименту
поставленого товару, його кількість та
ціни.

Позивач в позовній заяві зазначає, що
відповідно до вищевказаного договору
позивач поставив відповідачу товар на
загальну суму 10 741 грн. 74 коп.

Факт отримання відповідачем продукції
за договором підтверджується
матеріалами справи, а саме видатковими
накладними, на яких містяться підписи
представника відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що згідно умов
договору, кінцевий строк розрахунків
за поставлені продукти харчування (від
останньої дати поставки) становить
27.10.2013 р.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем було надіслано на адресу
відповідача претензію від 16.12.2013 р. з
вимогою погасити заборгованість в сумі
9 262 грн. 04 коп., проте відповідач станом
на 07.05.2014 р. не сплатив заборгованість
перед позивачем.

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і
відповідно до умов договору. Не
виконуючи належним чином свої
зобов'язання, відповідач порушив
вимоги ст. 526 ЦК України - допустив
прострочення грошового зобов'язання.

Відповідно до положень чинного
законодавства, а саме: ч. 1 ст. 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

З наведеною нормою кореспондується і ч.
1 ст. 173 Господарського кодексу України,
згідно із якою господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідачем не подано аргументованих
заперечень проти вимог позивача, тому
позовні вимоги щодо стягнення 9 262 грн. 04
коп. основного боргу суд вважає
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню на підставі ст.
ст. 526, 610 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог щодо
стягнення з відповідача пені позивач
зазначає, що відповідачем в порушення
умов договору не було проведено
розрахунків за поставлений товар.

Відповідно до п. 3.3 Договору, в силу ст.
611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Частина 6 статті 232 Господарського
Кодексу України встановлює, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" №
2921-ІІІ від 10.01.2002 р., розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Згідно розрахунку відповідачеві
нарахована пеня в сумі 606 грн. 20 коп.

Оскільки право позивача щодо стягнення
з відповідача пені передбачене діючим
законодавством України та умовами
договору, пеня нарахована в межах
визначеного ст. 232 Господарського
кодексу України строку, відповідно до
вимог Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача пені в сумі 606 грн. 20 коп.
також є обґрунтованими і підлягають
задоволенню на підставі ст.ст. 549-552
Цивільного Кодексу України, ст. 232
Господарського Кодексу України.

Крім того, за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань по вищевказаному
договору позивач просить стягнути з
відповідача 149 грн. 91 коп. 3% річних та 665
грн. 31 коп. інфляційних витрат.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір процентів. Згідно з
поданим розрахунком 3% річних складають
149 грн. 91 коп., інфляційні втрати
становлять 665 грн. 31 коп.

З огляду на викладене, враховуючи
встановлений судом факт неналежного
виконання відповідачем договірних
зобов'язань щодо своєчасної оплати за
поставлений товар, а також те, що право
позивача щодо стягнення інфляційних
збитків та 3% річних передбачене ст. 625
Цивільного кодексу України,
господарський суд вважає правомірними,
обгрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню позовні вимоги
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 665 грн. 31 коп.
інфляційних втрат та 149 грн. 91 коп. 3%
річних.

У відзиві від 02.06.2014 р. відповідач
зазначає про припинення своєї
підприємницької діяльності. В той же
час, даний факт спростовується
матеріалами справи. Зокрема, з витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців, що
станом на 11.06.2014 р. ФОП ОСОБА_2 значиться
як підприємець (зазначено - в стані
припинення), а тому відсутні підстави
для припинення провадження у справі,
оскільки відповідно до ч. 5 ст. 50-1
Цивільного кодексу України
підприємницька діяльність ФОП є
припиненою з дати внесення до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців запису про
державну реєстрацію припинення такої
діяльності.

Також у відзиві від 02.06.2014 р.
відповідачем зазначено про
необхідність встановлення судом
щомісячних виплат позивачу з
відповідача, виходячи з розміру доходу
останньої.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право розстрочити
виконання рішення.

Відповідно до вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Господарський суд, вирішуючи питання
розстрочення повинен об'єктивно
оцінити інтереси сторін, ступінь
виконання зобов'язання, наслідки
порушення зобов'язання, поведінку
винної особи, докази та підтвердження
обставин, що зумовлюють необхідність
розстрочення.

ФОП ОСОБА_2 відповідні докази суду не
подані.

Крім того, суд звертає увагу сторін на
те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 121
ГПК України, при наявності обставин, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим, за заявою
сторони, державного виконавця,
прокурора чи його заступника або за
своєю ініціативою господарський суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора чи його
заступника і у виняткових випадках,
залежно від обставин справи, може
відстрочити або розстрочити виконання
рішення, ухвали, постанови, змінити
спосіб та порядок їх виконання.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони, також
якщо спір виник внаслідок неправильних
дій сторони, господарський суд має
право покласти на неї державне мито
незалежно від результатів вирішення
спору. Враховуючи, що відповідач
порушив умови договірних зобов'язань, з
нього на користь позивача підлягають
стягненню 1 827 грн. 00 коп. в рахунок
відшкодування витрат останнього зі
сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 509, 526-527, 610, 611 Цивільного кодексу
України, ст. 173, 193 Господарського
кодексу України, ст. ст. 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код
НОМЕР_1) на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, код
НОМЕР_2) 9 262 грн. 04 коп. основного боргу,
606 грн. 06 коп. пені, 149 грн. 91 коп. 3% річних,
665 грн. 31 коп. інфляційних втрат, 1 827 грн.
00 коп. відшкодування витрат зі сплати
судового збору.

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.06.2014 р.

СУДДЯ
Ю.А. ДЖЕПА