ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2014 р.Справа № 916/1575/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Н.В.
Комендатенко

за участю представників:

від позивача - Горобець Д.О.,

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Хлібодарської селищної ради
Біляївського району Одеської області
до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2
про стягнення 22157,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Хлібодарська селищна рада
Біляївського району Одеської області
звернулась до господарського суду
Одеської області з позовною заявою до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про
стягнення 22157,00 грн., посилаючись на
наступне.

Між ФОП ОСОБА_2 та Хлібодарською
селищною радою Біляївського району
Одеської області був укладений договір
підряду №37 від 06.06.2011 року, за яким
позивач поручив, а відповідач прийняв
на себе виконання капітального ремонту
клубу смт. Хлібодарське.

Відповідно до п. 3.1. договору вартість
робіт складає 138 550,00 грн., в тому числі
ПДВ - 23 091,67 грн.

Як вказує позивач, згідно акту прийому
виконаних підрядних робіт за грудень
2010 року відповідачем було виконано
робіт на 138 550,00 грн., а позивачем
сплачено у повному обсязі всю суму в
розмірі 138 550,00 грн.

Однак, проведеною Державною фінансовою
інспекцією в Одеській області
вибірковою ревізією Хлібодарського
селищного бюджету Біляївського району
Одеської області за період з 01.12.2009 року
по завершальний звітний період 2011 року
було встановлено, що в порушення вимог
„Правил визначення вартості
будівництва", затверджених Наказом
Держбуду України від 27.08.2000 р. № 174,
підрядною організацією - ФОП ОСОБА_2
завищено вартість виконаних робіт на 76
970,00 грн.

Так, позивач вказує, що відповідно до
акту ДФІ в Одеській області від 14.02.2012 р.
та наданих до Хлібодарської селищної
ради розрахунків завищення вартості
виконаних робіт по фізичній особі -
підприємцю ОСОБА_2 за договором № 37 від
06.06.2011 р. було встановлено факт
завищення вартості виконаних робіт на
суму 22157,00 грн.

Як стверджує позивач, у зв'язку з
вказаним на адресу відповідача було
направлено лист з актом про проведення
претензійно-позовної роботи, де було
вказано на обов'язок відповідача
сплатити кошти до Хлібодарської
селищної ради в сумі 76970,00 грн., у т.ч. в
спірній сумі 22157,00 грн. Однак, вказаний
лист був повернутий із зазначенням, що
за вказаною адресою не значиться такий
адресат.

Неповернення зазначених коштів
відповідачем до Хлібодарського
селищного бюджету стало підставою для
звернення позивача до суду із
заявленим позовом.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 25.04.2014 р. позовну заяву
Хлібодарської селищної ради
Біляївського району Одеської області
прийнято до розгляду та порушено
провадження у справі № 916/1575/14, при
цьому розгляд справи призначено в
засіданні суду.

Відповідач відзив на позов не надав,
також представник відповідача у судові
засідання не з'явився, хоча про дату,
час та місце розгляду справи
відповідач повідомлявся судом
належним чином за адресою, зазначеною в
позовній заяві та Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб фізичних
осіб-підприємців. Однак, згідно
поштових повідомлень, що містяться в
матеріалах справи, надіслана судом
поштова кореспонденція разом з
ухвалами суду повернута до суду з
посиланням на закінчення терміну
зберігання.

Так, у пункті 11 інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи. Крім того, у пункті 4
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" від 02.06.2006 р. № 01-8/1228
зазначено, що примірники повідомлень
про вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т. п., з
урахуванням конкретних обставин
справи можуть вважатися належними
доказами виконання господарським
судом обов'язку щодо повідомлення
учасників судового процесу про
вчинення цим судом певних
процесуальних дій.

Крім того, як зазначено в абз. 3 п. 3.9.1
Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 р.
„Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", в разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

З огляду на вищевикладене, відповідач
вважається належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справу
розглянуто за наявними в ній
матеріалами.

Заслухавши пояснення представника
позивача, розглянувши та дослідивши
всі письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

06 червня 2011 року між Хлібодарською
селищною радою Біляївського району
Одеської області (замовник) та фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_2 (учасник)
був укладений договір про закупівлю
товарів (робіт або послуг) за державні
кошти № 37 (а.с. 13-14), відповідно до п. 1.1
якого відповідач як учасник
зобов'язується у 2011 році виконати
капітальний ремонт клубу смт.
Хлібодарське в акті виконаних робіт, а
замовник - прийняти і оплатити такі
роботи.

В п. 3.1 договору визначено його ціну, яка
становить 138550,00 грн., у т.ч. ПДВ - 23091,67
грн. Ціна договору може бути зменшена
за взаємною згодою сторін.

Згідно п. 4.1 договору розрахунки
проводяться шляхом оплати замовником
після пред'явлення учасником рахунка
на оплату товару (робіт або послуг) або
після підписання сторонами акта, або
попередньої оплати, яка здійснюється у
термін до 30.06.2011 р. в розмірі 30% 41565,00 грн.,
або поетапної оплати замовником
виконаних робіт.

За умовами п. 10.1 договору останній
набрав чинності з моменту його
підписання і діяв до 31 грудня 2011 року.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію або утриматися від певної
дії, а кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Так, укладений між сторонами по справі
договір, який за свою правовою природою
являється договором підряду, є
підставою для виникнення у сторін
договору господарських зобов'язань
відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України
(ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України). В свою чергу
згідно ст. 629 ЦК України вказаний
договір обов'язковий для виконання
його сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання
-відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до ст.ст. 525, Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 837 Цивільного
кодексу України за договором підряду
одна сторона (підрядник) зобов'язується
на свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

Відповідно до частини 4 ст. 882
Цивільного кодексу України передання
робіт підрядником і прийняття їх
замовником оформляється актом,
підписаним обома сторонами. У разі
відмови однієї із сторін від
підписання акта про це вказується в
акті, і він підписується другою
стороною. Акт, підписаний однією
стороною, може бути визнаний судом
недійсним лише у разі, якщо мотиви
відмови другої сторони від підписання
акта визнані судом обґрунтованими.

У відповідності до ч. 1 ст. 853 ЦК України
замовник зобов'язаний прийняти роботу,
виконану підрядником відповідно до
договору підряду, оглянути її і в разі
виявлення допущених у роботі відступів
від умов договору або інших недоліків
негайно заявити про них підрядникові.
Якщо замовник не зробить такої заяви,
він втрачає право у подальшому
посилатися на ці відступи від умов
договору або недоліки у виконаній
роботі.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно акту прийому виконаних
будівельних робіт за червень 2011 року
відповідачем було виконані роботи на
загальну суму 138 550,00 грн., що дорівнює
обумовленій договором ціні. Наразі
позивач стверджує, що вказану суму було
сплачено позивачем у повному обсязі в
розмірі 138 550,00 грн.

Однак, Державною фінансовою інспекцією
в Одеській області згідно з п. 2.4 Плану
контрольно-ревізійного відділу в
Біляївському районі КРУ в Одеській
області на 4 квартал 2011 р. проведено
ревізію Хлібодарського селищного
бюджету Біляївського району за період
з 01.12.2009 р. по завершений звітний період
2011 р., за результатами якої встановлено
ряд порушень та недоліків, що
відображені в акті ревізії від 14.02.2012 р.
№ 08-19/72.

Так, вибірковою ревізією витрат
(непрямих витрат, застосування норм),
врахованих у актах ф. КБ-2в з виконання
ремонтно-будівельних робіт
встановлено, що в порушення вимог
„Правил визначення вартості
будівництва", затверджених Наказом
Держбуду України від 27.08.2000 р. № 174, п. 1
ст. 9, п. 2 ст. 8 Закону України „Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні" підрядною
організацією - ФОП ОСОБА_2 завищено
вартість виконаних робіт на 76 970,00 грн.
Зокрема, відповідно до акту ДФІ в
Одеській області від 14.02.2012 р. та
наданих до Хлібодарської селищної ради
розрахунків завищення вартості
виконаних робіт по фізичній особі -
підприємцю ОСОБА_2 за договором № 37 від
06.06.2011 р. за результатами перевірки було
встановлено факт завищення вартості
виконаних робіт на суму 22157,00 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України
"Про державну контрольно-ревізійну
службу в Україні" (в редакції, що діяла
на момент проведення ревізії позивача)
головним завданням державної
контрольно-ревізійної служби є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому. Державний фінансовий
контроль реалізується державною
контрольно-ревізійною службою через
проведення державного фінансового
аудита, перевірки державних закупівель
та інспектування.

Частиною 5 вищенаведеної статті Закону
передбачено, що інспектування
здійснюється у формі ревізії та
полягає у документальній і фактичній
перевірці певного комплексу або
окремих питань
фінансово-господарської діяльності
контрольної установи, яка повинна
забезпечувати виявлення наявних
фактів порушення законодавства,
встановлення винних у їх допущенні
посадових і матеріально
відповідальних осіб. Результати
ревізії викладаються в акті.

Згідно з ч. 7 ст. 10 Закону України "Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні", управління має право
пред'являти керівникам та іншим
службовим особам підконтрольних
установ, що ревізуються, вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства з питань збереження і
використання державної власності та
фінансів, вилучати в судовому порядку
до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

За результатами проведеної ревізії
Хлібодарською селищною радою
Біляївського району Одеської області
на адресу відповідача було направлено
акт проведення претензійно-позовної
роботи від 13.03.2012 р. № 01-11-109 (а.с. 51) про
сплату коштів в сумі 76970,00 грн., в яку
входить спірна сума 22157,00 грн.

Несплата відповідачем вказаних коштів
стала підставою для звернення позивача
до суду із заявленим позовом.

Наразі слід зазначити, що узгоджена
сторонами в п. 3.1 договору ціна робіт з
капітального ремонту клубу смт.
Хлібодарське не зменшувалась
сторонами, про що свідчить відсутність
додаткових угод з цього питання
відповідно до п. 3.2 договору.

В обґрунтування підстав позовних вимог
позивач послався на положення ст. 224 ГК
України, які передбачають
відшкодування збитків внаслідок
порушення договірних зобов'язань.

При цьому відповідно до положень ч. 1 ст.
229 ГК України учасник господарських
відносин у разі порушення ним
грошового зобов'язання не звільняється
від відповідальності через
неможливість виконання і зобов'язаний
відшкодувати збитки, завдані
невиконанням зобов'язання, а також
сплатити штрафні санкції відповідно до
вимог, встановлених цим Кодексом та
іншими законами.

В силу положень ст. 224 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу
України визначено, що до складу
збитків, що підлягають відшкодуванню
особою, яка допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, якщо
інше не передбачено законом або
договором, враховуються ціни, що
існували за місцем виконання
зобов'язання на день задоволення
боржником у добровільному порядку
вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у
разі якщо вимогу не задоволено у
добровільному порядку, - на день
подання до суду відповідного позову
про стягнення збитків (ч. 3 ст. 225 ГК
України).

Слід зазначити, що для застосування
такої міри відповідальності як
відшкодування збитків потрібна
наявність всіх елементів складу
цивільного правопорушення, а саме:
протиправна поведінка (дія чи
бездіяльність особи); шкідливий
результат такої поведінки (збитки);
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та збитками; вина
правопорушника.

Отже, в даному випадку для стягнення
збитків з відповідача необхідно
довести протиправність його поведінки,
тобто довести, що відповідач порушив
взяті на себе за договором
зобов'язання. При цьому між цим
порушенням та збитками має бути
причинний зв'язок. За його наявності
збитки підлягають відшкодуванню.

В свою чергу відсутність одного із
елементів складу цивільного
правопорушення звільняє сторону від
цивільно-правової відповідальності за
заподіяння збитків, оскільки її
поведінка не може бути кваліфікована
як правопорушення.

Так, обов'язковою умовою деліктної
відповідальності є протиправність
поведінки заподіювача. Причинний
зв'язок між протиправною поведінкою і
збитками характеризується наступними
ознаками: по перше, причинний зв'язок
існує там, де є тимчасова послідовність
явищ, тобто причина завжди передує
результату, а останній - це тільки та
зміна в зовнішньому світі, яка
створюється дією причин; по-друге
причина з необхідністю породжує свій
наслідок.

При цьому слід зазначити, що наявність
та розмір збитків, завданих
протиправною поведінкою, доводиться
кредитором. Натомість, вина боржника у
порушенні зобов'язання презюмується та
не підлягає доведенню кредитором.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона належними і допустимими
доказами повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, на позивача покладається
обов'язок довести наявність збитків,
протиправність поведінки заподіювача
збитків та причинний зв'язок такої
поведінки із заподіяними збитками. Це
кореспондує ст. 33 ГПК України,
відповідно до якої кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Тобто, якщо
кредитор пред'являє вимогу про
відшкодування реальної шкоди, він має
надати докази наявності та розміру
таких збитків (платіжні або інші
документи, що підтверджують витрати,
документи, що підтверджують наявність
пошкоджень, знищення майна, тощо).

Між тим в матеріалах справи відсутні
докази та судом не встановлено
обставин, які б підтверджували, що
відповідачем були порушені прийняті за
укладеним з позивачем договором
зобов'язання, що є підставою для
застосування до нього такої міри
відповідальності як відшкодування
збитків. До того ж позивач не наводить
порушень, які були допущені позивачем
при виконанні обумовлених договором
робіт, внаслідок чого позивач зазнав
збитків на спірну суму. Також судом не
встановлено, що вказані сума є упущеною
вигодою чи вартістю додаткових робіт,
як і вартістю додатково витрачених
матеріалів.

В свою чергу позивачем не доведена суду
протиправність поведінки відповідача,
також між такою поведінкою відповідача
і заявленими збитками відсутній прямий
причинний зв'язок. Відтак, вказані
обставини виключають можливість для
покладення на відповідача
відповідальності у вигляді
відшкодування збитків, що заявлені
позивачем до стягнення.

Разом з тим із встановлених
правовідносин сторін та наведених норм
права вбачається, що стягувана
позивачем сума не є збитками у
розумінні наведених норм права. Так,
зайво перераховані кошти не є такими
втратами позивача, які мають
компенсуватись шляхом відшкодування
збитків, так як з матеріалів справи не
вбачається, що заявлена до стягнення
сума носить такий компенсаційний
характер як збитки. Адже у випадку
зайвої сплати суми коштів без
достатніх правових підстав у позивача
наявне право вимагати повернення
грошової суми. Відтак, на думку суду,
позивач обрав неправильний спосіб
захисту своїх прав в частині стягнення
коштів, перерахованих у якості оплати,
як збитків.

При цьому господарський суд зазначає,
що заявлені позивачем вимоги про
стягнення зайво отриманих коштів за
своєю суттю є фактично вимогами про
повернення виконаного стороною згідно
ст. 1212 ЦК України

Так, відповідно до вимог ст. 1212 ЦК
України особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала. Положення цієї глави
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події. Положення цієї
глави застосовуються також до вимог
про:

1) повернення виконаного за недійсним
правочином;

2) витребування майна власником із
чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із
сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Необхідність в поверненні виконаного
однією із сторін договору виникає у
разі дострокового припинення договору
(до його повного виконання). Якщо одна
сторона своє зобов'язання до цього
належне виконала, таке виконання
втрачає правову підставу. В цій частині
визначається, що сторона договору не
має права вимагати повернення того, що
було виконане сторонами за
зобов'язаннями до моменту зміни або
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором або законом. Так,
право вимагати повернення виконаного
надається не стороні договору, а
суб'єкту, який вже втратив статус
сторони договору. Аналогічно і
обов'язок повернення несе не сторона
договору, а суб'єкт, який мав такий
статус у минулому.

Також в силу приписів ч. 4 ст. 653 ЦК
України сторони не мають права
вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Отже, виходячи з викладеного та з
огляду на наявність виконаного
договору підряду між сторонами, який
недійсним не визнавався, суд вважає, що
відповідачем було набуто спірну суму
коштів за наявності правової підстави,
оскільки останні були перераховані
позивачем в якості оплати виконаних за
договором робіт.

Так, виявлені плановою ревізією
Держфінінспекції порушення не
впливають на умови спірних договірних
відносин і не можуть їх змінювати. За
таких обставин, висновок в акті ревізії
щодо завищення вартості прийнятих
робіт до уваги суду не приймається.

В свою чергу вказані обставини
виключають можливість покладення на
відповідача обов'язку щодо повернення
вказаних коштів. Такої ж позиції
дотримується Верховний суд України в
постанові від 22 січня 2013 року по справі
№ 5006/18/13/2012, яка є обов'язковою для всіх
судів України згідно ст. 111-28 ГПК
України.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи надані сторонами докази в
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги Хлібодарської селищної ради
Біляївського району Одеської області є
необґрунтованими, не відповідають
фактичним обставинам та вимогам
чинного законодавства, у зв'язку з чим
не підлягають задоволенню.

У зв'язку з тим, що рішення відбулось не
на користь позивача, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати по сплаті
судового збору, понесені позивачем при
подачі позову, відносяться за рахунок
позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Хлібодарської
селищної ради Біляївського району
Одеської області до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 про стягнення 22157,00
грн. відмовити.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 10.06.2014 р.

Суддя
Петров В.С.