ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2014 р.Справа № 916/1293/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Н.В.
Комендатенко

за участю представників:

від позивача - Кірячок О.Ю.,

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
„Агротехносоюз" до Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Савранський завод продовольчих
товарів" про стягнення 81 620,09 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Агротехносоюз"
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Савранський завод
продовольчих товарів" про стягнення
заборгованості за договором поставки
№ 39-П від 26.03.2013 р. в сумі 81 620,09 грн., у т.ч.
64254,11 грн. - основного боргу, 5990,80 грн. -
пені, 1737,07 грн. - 3% річних, 9638,11 грн. -
штрафу, посилаючись на наступне.

26 березня 2013 року між ТОВ „Савранський
завод продовольчих товарів" та ТОВ
„Агротехносоюз" було укладено договір
поставки товару № 39-П, згідно умов
якого позивач зобов'язався одноразово
передати (поставити) відповідачу товар,
а відповідач зобов'язався відповідно
до умов договору прийняти та оплатити
цей товар, яким визначено регулятор
росту рослин „Гуміфілд", що
розфасований в пакети по 25 кг загальним
обсягом 1800,00 кг.

Так згідно договору п. 2.1. визначено, що
всього вартість поставленого товару
складає 378 000,00 грн. з ПДВ.

Як вказує позивач, 27.03.2013 року ним був
виставлений рахунок № 168 на оплату
товару в сумі 378000,00 грн. Також 08.04.2013
року позивачем було здійснено поставку
товару на зазначену суму в розмірі 378
000,00 грн., що підтверджується видатковою
накладною №237 від 08.04.2013 року. При цьому
отримання товару було здійснено
представником покупця ОСОБА_2,
повноваження якого були підтверджені
довіреністю на отримання
товарно-матеріальних цінностей № 75 від
08.04.2013 р., що засвідчена підписами, що
скріплено печаткою відповідача.

Відтак, позивач стверджує, що виконав
зобов'язання за договором в строки, в
кількості, якості, що передбачені
сторонами в договорі. Однак, як
зазначає позивач, в межах строку
оплати, встановленого договором,
відповідач здійснив лише часткову
оплату, а саме 05.04.2013 року було сплачено
187 496,36 грн., а 25.04.2013 року - 100 000,00 грн.,
хоча кінцевий строк оплати встановлено
договором до 01 серпня 2013 року. Вказані
факти додатково підтверджуються актом
звірки взаємних розрахунків за період
з 01 січня 2013 року по 28 січня 2014 року,
який підписаний відповідачем.

Разом з тим позивач наголошує, що 14.03.2014
року відповідачем було здійснено
часткову оплату у розмірі 26 249,53 грн.

Таким чином, станом на день подачі
позову сума основного боргу складає 64
254,11 грн.

Крім того, позивач вказує, що
відповідно до п. 2.10. договору за умови,
коли покупець не оплатив на умовах,
передбачених договором решту суми в
розмірі 50 % від вартості поставленого
товару, протягом строку, вказаного в
договорі, він вважається таким, що
прострочив оплату товару та несе
відповідальність згідно чинного
законодавства України та умов
договору. Датою виконання грошового
зобов'язання покупця згідно договору є
дата зарахування в повному обсязі
відповідної суми грошових коштів на
банківський рахунок постачальника.

Відповідно до п. 5.2. договору за кожен
день прострочення оплати товару
покупець зобов'язаний сплатити
постачальнику неустойку у вигляді пені
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ від суми заборгованості. У випадку
прострочення покупцем оплати товару
більше ніж на 30 календарних днів
покупець додатково сплачує
постачальнику штраф в розмірі 15% від
суми заборгованості.

З огляду на неналежне виконанням
відповідачем своїх обов'язків,
позивачем нараховано пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочення за період з 02
серпня по 02. лютого 2014 року, яка складає
5990,60 грн., а також штраф в сумі 9638,11 грн.

Також позивачем, посилаючись на
положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України, здійснив нарахування 3% річних
від простроченої суми, що складають
1737,07 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 04.04.2014 р. позовну заяву
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Агротехносоюз"
прийнято до розгляду та порушено
провадження у справі № 916/1293/14, при
цьому розгляд справи призначено в
засіданні суду.

Відповідач відзив на позов не надав,
також представник відповідача у судові
засідання не з'явився, хоча про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений судом належним чином за
юридичною адресою, вказаною в позовній
заяві, яка значиться в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб
фізичних осіб-підприємців, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
поштові повідомлення про вручення
ухвал суду.

При цьому під час розгляду справи у
судовому засіданні представник
позивача надав до суду копію відзиву на
позовну заяву від відповідача, яку
отримав в електронному вигляді та
згідно з якою відповідач не заперечує
проти позовних вимог про стягнення
коштів за договором поставки №39-П від
26.03.2013 року та просить суд розглядати
справу без його участі.

З огляду на вказане, відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України справу розглянуто за наявними
в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника
позивача, розглянувши та дослідивши
всі письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

26 березня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
„Агротехносоюз" (постачальник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю „Савранський завод
продовольчих товарів" (покупець) було
укладено договір поставки товару № 39-П
(а.с. 9-12), згідно п. 1.1. якого позивач як
постачальник зобов'язується
одноразово передати (поставити)
відповідачу як покупцеві товар, а
відповідач (покупець) зобов'язується
відповідно до умов договору прийняти
та оплатити цей товар.

За умовами п. 1.2., 1.3.1 договору товаром,
що поставляється за договором, є
регулятор росту рослин „Гуміфілд",
якість якого відповідає сертифікату
якості фірми-виробника, що
розфасований в пакети по 25 кг загальним
обсягом 1800,00 кг.

В п. 1.4. договору постачальник
підтверджує, що товар належить йому на
праві власності. В постачальника є всі
правомочності і в достатньому об'ємі
для розпорядження товаром.
Постачальник засвідчує те, що товар не
заставлений іншим особам, не перебуває
під арештом чи будь-якими іншими
обмеженнями чи обтяженнями, і що
відсутні будь-які права інших осіб на
товар, який є предметом договору.

В п. 2.1. договору сторонами визначено
вартість 1800 кг товару, що на день
підписання договору складає 378000,00 грн.

В п. 2.1.1. договору визначено ціну товару
в асортименті: регулятор росту рослин
„Гуміфілд", що розфасований в пакети по
25 кг - 210,00 грн. з ПДВ за 1 кг.

За умовами п. 2.6 договору усі розрахунки
за товар здійснюється лише в
національній валюті України - гривні.
При цьому оплата товару покупцем
здійснюється у безготівковому вигляді
на поточний рахунок постачальника на
підставі виставленого постачальником
рахунку на оплату (п. 2.7 договору).

Відповідно до п. 2.8. договору покупець
зобов'язаний передплатити 50% вартості
товару протягом трьох банківських днів
з моменту виставлення постачальником
рахунку, а решту суми в розмірі інших 50 %
від вартості поставленого товару
покупець зобов'язаний сплатити до 01
серпня 2013 року. При цьому покупець
завчасно перед оплатою решти суми в
розмірі 50% від вартості товару, але не
пізніше ніж за день до оплати,
зобов'язаний у зручний для обох сторін
спосіб повідомити постачальника про
оплату товару, з метою можливого
корегування ціни на товар відповідно
до п. 2.2. договору (п. 2.9 договору).

Згідно п. 2.10. договору за умови, коли
покупець не оплатить на умовах,
передбачених договором решту суми в
розмірі 50% від вартості поставленого
товару протягом строку вказаного у
договорі, він вважається таким, що
прострочив оплату товару та несе
відповідальність згідно чинного
законодавства України та умов
договору. Датою виконання грошових
зобов'язань покупця по даному договору
є дата зарахування в повному обсязі
відповідної суми грошових коштів на
банківський рахунок постачальника.

В п. 3.1. договору сторони погодили, що
строк відвантаження товару за умови
передплати покупцем у встановлений
строк товару в розмір 50% від загальної
вартості товару за договором становить
з 01 квітня 2013 року до 20 квітня 2013 року
включно. Обов'язок постачальника
поставити товар протягом визначеного
договором строку виникає лише після
оплати покупцем перших 50% від вартості
товару, але не пізніше десяти робочих
днів з дати оплати цих 50% від вартості
товару.

За положеннями п. 3.2. договору передача
товару здійснюється в пункті поставки.
Постачальник забезпечує (організовує
та оплачує) доставку товару до місця, де
знаходиться перевізник компанія
(відділення перевізника) „Ін-Тайм" або
„Ваш Час".

Відповідно до п. 3.3 договору право
власності на товар та всі ризики
відносно товару переходять від
постачальника до покупця з моменту
передачі товару покупцю в місці
поставки, вказаному в п.3.2. договору.

Згідно з п. 3.4 договору факт передання
товару постачальником покупцю
підтверджується видатковою накладною,
яка видається постачальником покупцю.
Видаткова накладна складається у двох
автентичних примірниках, з однаковою
юридичною силою, один примірник якої
постачальника, інший для покупця.
Видаткові накладні надаються покупцю
або шляхом надсилання рекомендованим
листом, або передаються перевізником
разом з товаром. Підписані копії
договорів та видаткові накладні,
передані факсимільним зв'язком або
електронною поштою мають юридичну силу
до отримання оригіналів цих
документів. Після отримання товару та
примірників видаткової накладної на
товар покупець, через уповноважених
осіб, зобов'язаний підписати два
примірника видаткових накладних та
надіслати постачальнику протягом
десяти календарних днів,
рекомендованим листом, один
примірників видаткової накладної.

За умовами п. 3.5. договору передання
постачальником та прийняття покупцем
товару повинно відбуватися лише
уповноваженими особами сторін. У
випадку відсутності документів, що
підтверджують повноваження на
передання товару чи прийняття товару,
кожна зі сторін може відповідно
відмовити у переданні товару або у
прийнятті товару. Документи, що
підтверджують повноваження на
передання товару або прийняття товару
підкріплюються до договору та
видаткових накладних.

Строк дії договору визначено в п. 7.1,
який починається з моменту підписання
договору та діє до 31 грудня 2013 року, але
в будь-якому разі до моменту повного
виконання сторонами усіх обов'язків за
даним договором.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі
договір поставки товару, є підставою
для виникнення у сторін за цим
договором господарських зобов'язань
відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України
(ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629
ЦК України є обов'язковим для виконання
його сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655
Цивільного кодексу України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 Цивільного кодексу України).

Як вказує позивач, на виконання умов
договору поставки ним був виставлений
відповідачу рахунок № 168 від 27.03.2013 р. на
оплату товару в сумі 378000,00 грн. (а.с. 13).
При цьому 08.04.2013 року позивачем було
здійснено на адресу відповідача
поставку товару на суму 378 000,00 грн., що
підтверджується видатковою накладною
№237 від 08.04.2013 року (а.с. 14). Факт
отримання товару підтверджується
підписом уповноваженої особи
відповідача - ОСОБА_2, що діяв на
підставі довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей № 75 від
08.04.2013 р. (а.с. 15).

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664
Цивільного кодексу України обов'язок
продавця передати товар покупцеві
вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо
договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження
покупця, якщо товар має бути переданий
покупцеві за місцезнаходженням товару.

Виходячи з вищенаведеного, суд
доходить до висновку про належне
виконання позивачем своїх зобов'язань
перед відповідачем за укладеним
договором щодо поставки товару згідно
вищевказаної видаткової накладної.

За статтею 538 Цивільного кодексу
України виконання свого обов'язку
однією із сторін, яке відповідно до
договору обумовлене виконанням другою
стороною свого обов'язку, є зустрічним
виконанням зобов'язання, при якому
сторони повинні виконувати свої
обов'язки одночасно, якщо інше не
встановлено умовами договору, актами
цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем товару
від позивача є підставою виникнення у
відповідача зобов'язання оплатити
вказаний товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Виходячи з умов договору поставки,
сторонами було передбачено, що
кінцевий розрахунок за поставлений
товар здійснюється відповідачем до 01
серпня 2013 року (п. 2.8. договору).

При цьому, як вказує позивач та
вбачається з підписаного сторонами
акту звірки взаєморозрахунків станом
на 28.01.2014 р. (а.с. 18), відповідачем за
період з 05.04.2013 р. по 25.04.2013 р. було
частково оплачено поставлену
позивачем продукцію в сумі 287496,36 грн., а
саме: 05.04.2013 р. - 187496,36 грн.; 25.04.2013 р. -
100000,00 грн., що також підтверджується
наданими позивачем до суду копіями
банківських виписок по рахунку
позивача (а.с. 16-17), у зв'язку з чим сума
боргу складала 90503,64 грн.

При цьому, за ствердженнями позивача,
14.03.2014 року відповідачем було здійснено
часткову оплату у розмірі 26 249,53 грн.

Таким чином, як встановлено судом, на
момент розгляду справи сума боргу
відповідача за поставлений по договору
№ 39-П товар складає 64 254,11 грн. (378000,00 грн.
- 287496,36 грн. - 26249,53 грн.), що не
спростовано відповідачем. Так, докази,
які б підтверджували факт повної
сплати відповідачем вартості
поставленого товару або неможливості
виконання цього зобов'язання з
поважних причин, в матеріалах справи
відсутні. Адже частиною другою статті 22
ГПК України передбачено, що сторони
мають право подавати докази, брати
участь у дослідженні доказів, заявляти
клопотання тощо; обґрунтовувати свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами (ч. 2 ст. 43 ГПК України), якими в
силу ст. 32 ГПК України є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інших обставин, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відтак, суд доходить до висновку про
неналежне виконання відповідачем
своїх зобов'язань за спірним договором
щодо оплати всієї вартості
поставленого товару, внаслідок чого у
відповідача утворилась заборгованість
перед позивачем в сумі 64254,11 грн. Між тим
несплатою позивачу вказаної суми
заборгованості за спірним договором
поставки № 39-П відповідач порушив
прийняті на себе зобов'язання щодо
оплати поставленого позивачем товару
відповідно до умов п. 1.1, п. 4.4 цього
договору, що є недопустимим згідно ст.
525 Цивільного кодексу України.

Відтак, суд вважає обґрунтованими
вимоги позивача про стягнення з
відповідача заявленої до стягнення
суми заборгованості в розмірі 64254,11 грн.

З огляду на те, що за умовами договору
поставки № 39-П кінцевий розрахунок за
товар мав бути здійснений до 01.08.2013 р.,
відповідно суд доходить до висновку
про прострочення виконання
відповідачем своїх зобов'язань щодо
оплати поставленого товару.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

При цьому невиконання зобов'язання або
виконання зобов'язання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), що мало місце у
даному випадку (несплата відповідачем
всієї вартості поставленого товару)
згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України є порушенням зобов'язання,
зокрема з боку відповідача.

В свою чергу у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3
ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548
Цивільного кодексу України, виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Так, в п. 5.2 договору поставки № 39-П
передбачено, що за кожен день
прострочення оплати товару покупець
зобов'язаний сплатити постачальнику
неустойку у вигляді пені у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості. У випадку
прострочення покупцем оплати товару
більше ніж на 30 календарних днів
покупець додатково сплачує
постачальнику штраф в розмірі 15% від
суми заборгованості.

При цьому, як передбачає частина 1 ст. 551
Цивільного кодексу України, предметом
неустойки може бути грошова сума,
рухоме і нерухоме майно.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного
кодексу України, якщо за порушення
зобов'язання встановлено неустойку, то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України
кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК
України учасник господарських
відносин у разі порушення ним
грошового зобов'язання не звільняється
від відповідальності через
неможливість виконання і зобов'язаний
відшкодувати збитки, завдані
невиконанням зобов'язання, а також
сплатити штрафні санкції відповідно до
вимог, встановлених цим Кодексом та
іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки. У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції застосовуються у
встановленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Стаття 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачає, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Таким чином, договірні правовідносини
між платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

Отже, яким би способом не визначався в
договорі розмір пені, він не може
перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України, а також за
період у шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли воно мало бути виконано.
Нарахування санкцій триває протягом
шести місяців.

Так, з огляду на несвоєчасне виконання
відповідачем зобов'язань за вказаним
договором поставки щодо здійснення
оплати за поставлений товар позивачем
нараховано відповідачу пеню за період
з 02.08.2013 р. по 02.02.2014 року в сумі 5990,60 грн.,
виходячи з існуючої суми боргу у
вказаний період, а також враховуючи
діючу у обраний позивачем період
облікову ставку НБУ. Дослідивши та
перевіривши наведений позивачем у
позовній заяві розрахунок вказаної
суми пені, суд вважає його
обґрунтованим та арифметично
правильним.

Сума боргу (грн)Період
простроченняКількість днів
простроченняРозмір облікової ставки
НБУРозмір подвійної облікової ставки
НБУ в деньСума пені за період
прострочення90503,6402.08.2013 - 12.08.2013117.0000 %0.038
%*381.8590503,6413.08.2013 - 02.02.20141746.5000 %0.036
%*5608,75Наразі суд зазначає, що в описовій
частині позову зазначена сума пені
саме в розмірі 5990,60 грн., тоді як
позивачем заявлено до стягнення суму
пені в розмірі 5990,80 грн. Отже,
враховуючи наведений розрахунок та
несвоєчасне виконання відповідачем
зобов'язання щодо здійснення оплати за
поставлений позивачем, суд вважає
обґрунтованими вимоги позивача про
стягнення пені в сумі 5990,60 грн., а не 5990,80
грн., як заявлено у позові.

Крім того, суд вважає цілком
обґрунтованими вимоги позивача про
стягнення з відповідача, крім пені,
також встановленого п. 5.2. договору
штрафу в розмірі 150% від суми
заборгованості, оплата якої
прострочена, адже прострочення оплати
відповідачем товару мало місце понад 30
календарних днів. Відтак, з відповідача
підлягає стягненню штраф в сумі 9638,11
грн., розрахунок якого наведено в
позовній заяві (64254,11 грн. х 15%).

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 3% річних в сумі 1737,07 грн.
суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому застосування положень
частини другої названої статті не
передбачає наявність вини боржника,
оскільки згідно частини першої цієї ж
статті боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
процентів річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
якого полягає в отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Оскільки відповідач свої зобов'язання
в частині оплати за поставлений товар
не виконав своєчасно, то відповідно він
вважається таким, що прострочив
виконання зобов'язання, що в свою чергу
тягне за собою відповідні правові
наслідки. Слід зазначити, що виходячи з
положень ст. 625 ЦК України, право
кредитора на стягнення 3% річних та
інфляційних втрат не залежить від
моменту пред'явлення вимоги про таке
стягнення (до моменту погашення боргу
або після цього). При цьому
визначальним є наявність факту
порушення боржником строків виконання
грошового зобов'язання. Таким чином,
право кредитора на стягнення 3% річних
може бути реалізовано у будь-який
момент при наявності вищезазначених
вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно
положень ЦК проценти річних є
самостійною формою цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань. Так, розмір таких
процентів річних може бути визначений
сторонами в договорі. З огляду на те, що
в укладеному сторонами по справі
договорі № 39-П не встановлено іншого
відсотку річних, відповідно сплаті
підлягають саме 3% річних від
простроченої суми за весь час
прострочення.

Враховуючи вищенаведене та
несвоєчасне виконання відповідачем
зобов'язання щодо оплати за
поставлений товар, суд вважає, що
позивачем цілком правомірно
нараховано 3% річних на відповідну суму
боргу, що мала місце у періоді
прострочення з 02.08.2013 р. до 26.03.2014 р. (607
дн.) в сумі 1737,07 грн., розрахунок яких
наведено в позовній заяві. Зокрема:

- за період з 02.08.2013 р. по 14.03.2014 р.
(225 дн.) на суму боргу 90503,64 грн. позивачем
нараховано 3% річних в сумі 1673,70 грн.
(90503,64 грн. /100% х 3%/365 дн. х 225 дн.);

- за період з 15.03.2014 р. по 26.03.2014 р. (12
дн.) на суму боргу 64254,11 грн. позивачем
нараховано 3% річних в сумі 63,37 грн. (64254,11
грн. /100% х 3%/365 дн. х 12 дн.);

Відтак, загальна сума заборгованості
відповідача, що підлягає стягненню на
користь позивача, становить 81619,89 грн.
(64254,11 грн. основного боргу + 5990,60 грн.
пені + 9638,11 грн. штрафу + 1737,07 грн. 3%
річних).

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з
положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи надані сторонами докази в
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю „Агротехносоюз"
частково обґрунтовані, відповідають
фактичним обставинам та матеріалам
справи, тому підлягають частковому
задоволенню.

У зв'язку з тим, що спір виник
внаслідок неправомірних дій
відповідача та рішення відбулось
частково на користь позивача,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати по сплаті судового збору,
понесені позивачем при подачі позову,
покладаються на відповідача
пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України,

суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю „Агротехносоюз" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Савранський завод
продовольчих товарів" про стягнення 81
620,09 грн. задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Савранський завод продовольчих
товарів" (66200, Одеська область, смт.
Саврань, вул. Степова, буд. 1; ; р/р 7801 в АБ „Південний" м.
Одеса, МФО 328209) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Агротехносоюз" (03069, м. Київ, вул.
Кіровоградська, буд. 38/58; ; п/р 49 в ПАТ „ПроКредит банк"
в м. Києві, МФО 320984) суму основного боргу
в розмірі 64254/шістдесят чотири тисячі
двісті п'ятдесят чотири/грн. 11 коп., пеню
в сумі 5990/п'ять тисяч дев'ятсот
дев'яносто/грн. 60 коп., штраф в сумі
9638/дев'ять тисяч шістсот тридцять
вісім/грн. 11 коп., 3% річних в сумі 1737/одна
тисяча сімсот тридцять сім/грн. 07 коп.,
витрати по сплаті судового збору в сумі
1826/одна тисяча вісімсот двадцять
шість/грн. 98 коп.

3. В задоволенні решти частини
позовних вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю „Агротехносоюз" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Савранський завод
продовольчих товарів" відмовити.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 10.06.2014 р.

Суддя
Петров В.С.