ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2014 Справа № 920/453/14

Господарський суд Сумської області у
складі: головуючого - судді Рунової
В.В.,

при секретарі Балицькому В.В.,

за участю представників сторін:

позивача - Дубовик В.В.

відповідача - Сафронов М.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні господарського
суду Сумської області матеріали справи
№920/453/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сумитеплоенерго",
м.Суми

до Публічного акціонерного товариства
"Сумське машинобудівне науково -
виробниче об'єднання ім.М.В.Фрунзе",
м.Суми

про стягнення 16937,07 грн.,

встановив:

У березні 2014 року до господарського
суду звернулося ТОВ «Сумитеплоенерго»
з позовом до ПАТ "Сумське
машинобудівне науково - виробниче
об'єднання ім.М.В.Фрунзе" про стягнення
16937,07 грн. збитків (упущеної вигоди),
мотивуючи свої вимоги тим, що
відповідач в порушення вимог чинного
законодавства отримував у позивача
теплову енергію по ціні меншій ніж
встановлена тарифами Національної
комісії регулювання електроенергетики
України (далі НКРЕ). Недоотримані
позивачем кошти він кваліфікує саме
збитками (упущеною вигодою)
посилаючись на вимоги статті 22
Цивільного кодексу України (далі ЦК
України) та ч.1 статті 225 Господарського
кодексу України (далі ГК України).

14.04.2014р. від відповідача надійшов
відзив на позовну заяву в якому він
заперечує проти позовних вимог та
просить суд відмовити у задоволенні
позову.

28.05.2014р. та 19.06.2014р. від відповідача
надійшли додаткові пояснення в яких
відповідач підтримує свою позицію
викладену у відзиві та просить суд
відмовити у задоволенні позову.

17.06.2014р. від позивача надійшли
заперечення на відзив відповідача в
якому позивач підтримує позовну заяву
та просить суд задовольнити позовні
вимоги.

В судовому засідання представник
позивача позов підтримує у повному
обсязі та просить суд його
задовольнити.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечує та
просить суд відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін, суд
встановив наступне.

16.04.2013р. між позивачем (ТОВ
«Сумитеплоенерго») та відповідачем
(ПАТ «СМНВО ім..М.В.Фрунзе») було
укладено договір купівлі - продажу
№8/1300072 згідно умов якого позивач
зобов'язався передати у власність
відповідача, а відповідач зобов'язався
прийняти та оплатити теплову енергію (в
гарячій воді), яка в подальшому
використовується для гарячого
водопостачання споживачів відповідача
(а.с.11-13).

Пунктом 1.1 договору №8/1300072 сторони
узгодили вартість товару:

- теплова енергія (в гарячій воді)
для потреб населення - 208,74 грн. Гкал.;

- теплова енергія (в гарячій воді)
для потреб бюджетних організацій - 337,24
грн. Гкал.;

- теплова енергія (в гарячій воді)
для інших споживачів - 337,24 грн. Гкал.

Позивач поставив відповідачу, а
відповідач отримав та оплатив теплову
енергій за договором №8/1300072 на
загальну суму 3295443,21 грн.

Зазначені обставини підтверджуються
матеріалами справи та не оспорюються
сторонами.

В період з 05.08.2013р. по 23.08.2013р.
Національна комісія, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг (далі НКРКП) провела
планову перевірку діяльності позивача
щодо дотримання ліцензійних умов
провадження господарської діяльності
з виробництва теплової енергії за
результатами якої було складено акт №61
від 23.08.2013р. в якому встановлено, що ТОВ
«Сумитеплоенерго» здійснило продаж
теплової енергії за договором №8/1300072
по тарифам, що є нижчими від
встановлених НКРЕ, що є порушенням
ліцензійних умов (а.с.17-19).

Постановою від 30.08.2013р. №121 за порушення
ліцензійних умов НКРКП наклала на ТОВ
«Сумитеплоенерго» штраф у розмірі 20000
грн. (а.с.20).

Враховуючи викладене, позивач
донарахував відповідачу за договором
№8/17,07 грн., які визначив як збитки
(упущена вигода). Позивач зазначає, що
це та сума, яка ним розрахована як
різниця між вартістю теплової енергій
поставленої відповідачу за тарифами
встановленими НКРЕ та вартістю
поставленої теплової енергії за ціною
встановленою сторонами за договором
№8/1300072.

Відповідно до статті 22 Цивільного
кодексу України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: 1) втрати,
яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до листа Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування норм
Цивільного та Господарського кодексів
України» № 01-8/2111 від 07.04.2008 року,
«поняття збитків, наведені у частині
п'ятій статті 225 Господарського
кодексу України та у частині другій
статті 22 Цивільного кодексу України,
не є тотожними. Згідно з частиною
другою статті 22 Цивільного кодексу
України збитками є: втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода). Згідно з
частиною першою статті 225
Господарського кодексу України
збитками є: вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна,
визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом. Таким чином,
Господарський кодекс України
встановлює особливості відшкодування
збитків в господарських відносинах.
Цивільний кодекс України включає до
складу збитків не тільки витрати, які
особа зробила, а і ті, що вона мусить
зробити для відновлення свого
порушеного права. Натомість
Господарський кодекс України включає
до складу збитків лише витрати,
понесені стороною, яка зазнала збитків.
Тому у господарських відносинах
витрати, які особа мусить зробити в
майбутньому, до складу збитків не
включаються».

Листом Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26.07.2011 року
«Щодо застосування окремих норм
цивільного законодавства», який
опубліковано за наслідками розгляду
Верховним Судом України заяв про
перегляд судових рішень, встановлено,
що з урахуванням наведеного та згідно
зі статтею 22 Цивільного кодексу
України, для застосування такої міри
відповідальності як стягнення збитків
потрібна наявність всіх чотирьох
елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою боржника
та збитками, вини. За відсутності хоча б
одного з цих елементів
цивільно-правова відповідальність не
настає. (постанова від 4 липня 2011 року №
3-59 гс 11).

У відповідності до вимог статей 4-3, 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна надати
докази в обґрунтування своїх вимог або
заперечень.

Разом з тим, позивач не довів суду
наявності в діях відповідача всіх
чотирьох елементів складу цивільного
(господарського) правопорушення:
протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками, вини.

Зібрані у справі докази не дають
підстав стверджувати про наявність у
діях відповідача будь - якої вини чи
порушень договірних зобов'язань або ж
діючого законодавства, що спричинили б
збитки позивачу.

У відповідності до статті 626 ЦК України
та статті 180 ГК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних (господарських)
прав та обов'язків. Договір є укладеним
з моменту досягнення між сторонами
згоди за всіма істотними умовами.

Тож, укладаючи договір № 8/1300072 від
16.04.2013 року, сторони на підставі
вільного волевиявлення досягли згоди
про вартість теплової енергії,
купівля-продаж якої є предметом
вказаного договору, а отже проявили
свою внутрішню волю на настання
юридичних наслідків, передбачених
договором, без примусу та, розуміючи
зміст прав та обов'язків, що
виникатимуть у сторін на підставі
вказаного договору.

При цьому жодних спорів з приводу
укладення, зміни чи припинення
договору № 8/1300072 від 16.04.2013 року не
існувало і не існує на час розгляду
судом справи № 920/453/14.

В свою чергу, як визначено статтями 526,
629 ЦК України та статтею 193 ГК України,
укладений між сторонами договір є
обов'язковим до виконання, а
зобов'язання, які встановлені
договором мають виконуватись
сторонами належним чином та у
відповідності до умов договору.

Суд зазначає, що на момент укладення
договору №8/1300072 позивач був обізнаний
з тарифами на теплову енергію, яка ним
виробляється. Розмір зазначених
тарифів було встановлено НКРЕ, але
всупереч вимогам статті 12 Закону
України «Про ціни та ціноутворення»,
статтей 15, 20 Закону України «Про
теплопостачання» позивач свідомо
продавав теплову енергій відповідачу
по ціні нижчій ніж встановлено
державою.

Суд наголошує, що як встановлено
Національною комісією, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг у акті №61 від
23.08.2013р. та постанові №121 від 30.08.2013р.
порушення вимог чинного законодавства
в тому числі ліцензійних умов було
допущено саме позивачем - суб'єктом
природних монополій у сфері
теплопостачання, оскільки він продавав
відповідачеві теплову енергію по
тарифам меншим ніж встановлені НКРЕ.

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги ТОВ «Сумитеплоенерго» до ПАТ
«СМНВО ім. М.В.Фрунзе» є безпідставними
та необґрунтованими, а отже такими, що
не підлягають задоволенню.

Частиною 7 статті 84 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що в резолютивній частині
рішення вказується про розподіл
господарських витрат між сторонами,
про повернення судового збору з
бюджету.

Статтею 44 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно зі статтею 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається:

у спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін;

у спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, - на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Якщо спір виник внаслідок неправильних
дій сторони, господарський суд має
право покласти на неї судовий збір
незалежно від результатів вирішення
спору. Судовий збір, від сплати якого
позивач у встановленому порядку
звільнений, стягується з відповідача в
доход бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що судовий збір у даній
справі підлягає покладенню на
позивача.

Керуючись статтями 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Повний текст рішення складено 20.06.2014р.

Суддя (підпис)
В.В. Рунова