ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 червня 2014 р. Справа №
903/215/14

за позовом публічного акціонерного
товариства "Діамантбанк"

до відповідача Лаврівської сільської
ради Луцького району Волинської
області

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: ОСОБА_2

про відшкодування шкоди на суму 700
000грн., заподіяної незаконними
рішеннями

Суддя Пахолюк В.А.

Представники :

від позивача: Бакай А.В., представник за
довіреністю від 26.09.2013р.

від відповідача: Матвіїв В.М.,
представник за договором від 28.03.2014р.,
свідоцтво №404 від 18.12.2008р.

від третьої особи: н/з

В судовому засіданні з 12.05.2014 р. до 10.06.2014
р. було оголошено перерву для долучення
позивачем: додаткових письмових
обґрунтувань позовних вимог;
відповідачем: документів, що були
підставою для прийняття рішень с/р № 07
від 19.02.2009 р. та № 29/6 від 03.10.2008 р., № 33/3
від 20.02.2009 р.; позивачем: документів
згідно ухвали суду від 14.04.2014р.

Суть спору:

ПАТ "Діамантбанк" звернувся до
господарського суду з позовом до
Лаврівської сільської ради про
відшкодування шкоди в сумі 700 000грн.,
заподіяної незаконними рішеннями
органу місцевого самоврядування №07
від 19.02.2009р. "Про реконструкцію
житлового будинку під мотельний
комплекс" та №29/6 від 03.10.2008р. "Про
надання дозволу на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (цільове призначення якої
змінюється) переданої у власність".

Позовні вимоги мотивовані тим, що між
позивачем та громадянином ОСОБА_2 були
укладені кредитні договори №061А/К17 від
04.12.2007р., №08-03-31-002-166/R17 від 31.03.2008р. та
№09-04-22-0001-166/ R17 від 22.04.2009р. З метою
забезпечення належного виконання
ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за
вказаними договорами були укладені
договори іпотеки №1218 від 24.11.2009р., №4782
від 09.12.2009р. із змінами та доповненнями,
внесеними договорами №1 від 14.12.2009р. та
№2 від 30.12.2009р., відповідно до яких в
іпотеку банку передано належне ОСОБА_2
на праві власності нерухоме майно, яке
останній набув на підставі рішень
Лаврівської сільської ради Луцького
району №07 від 19.02.2009р. "Про
реконструкцію житлового будинку під
мотельний комплекс" та №29/6 від 03.10.2008р.
"Про надання дозволу на складання
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (цільове призначення
якої змінюється) переданої у
власність".

Згідно рішень судів у справі № 0308/4195/12
було встановлено, що вищевказане майно
уже перебувало в іпотеці ПАТ "ОТП Банк",
а в іпотеку ПАТ "Діамантбанк" було
передано ОСОБА_2 зі зміненими
характеристиками, шляхом переведення
об'єктів нерухомого майна з житлового
фонду у нежитловий та зміненим
цільовим призначенням земельних
ділянок.

17 лютого 2011 року Луцьким міськрайонним
судом Волинської області винесено
рішення про визнання недійсними та
скасовано рішення Лаврівської
сільської ради Луцького району №07 від
19.02.2009р. "Про реконструкцію житлового
будинку під мотельний комплекс" та №29/6
від 03.10.2008р. "Про надання дозволу на
складання проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (цільове
призначення якої змінюється) переданої
у власність", а також визнано
недійсними вищезазначені
правовстановлюючі документи на майно
ОСОБА_2 з підстав суперечності вказаних
рішень актам цивільного законодавства,
що порушують цивільні права та
інтереси осіб по справі.

10 травня 2011 року апеляційним судом
Волинської області винесено ухвалу,
якою рішення Луцького міськрайонного
суду Волинської області залишено без
змін.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28.05.2012р. по
справі № 0308/4195/12, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 18.07.2012р. по справі №
0308/4195/2012, заявлені ПАТ "ОТП Банк" позовні
вимоги до ОСОБА_2 та ПАТ "Діамантбанк"
задоволено в повному обсязі, визнано
недійсними договори іпотеки № 1218 від
24.11.2009р. та№ 4782 від 09.12.2009р.

З доводів позивача, Лаврівською
сільською радою Луцького району
Волинської області було винесено
незаконні рішення №07 від 19.02.2009р. "Про
реконструкцію житлового будинку під
мотельний комплекс" та №29/6 від 03.10.2008р.
"Про надання дозволу на складання
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (цільове призначення
якої змінюється) переданої у
власність", які були скасовані в
передбаченому законом порядку. Як
вважає позивач, такими протиправними
діями органу місцевого самоврядування
було завдано збитки ПАТ "Діамантбанк" в
розмірі 700 000 гривень.

Відповідач у відзиву на позовну
заяву(вх.№01-29/3217/14 від 31.03.2014р.) позовних
вимог не визнає, посилаючись на
наступне.

ПАТ "Діамантбанк" вже захистило
своє майнове право у спосіб, визначений
законом, звернувшись з позовами до
безпосереднього боржника; звернення з
позовом до сільської ради є неналежним
способом захисту права. Заочним
рішенням Луцького міськрайонного суду
від 04.11.2013 по справі № 161/12475/13-ц
задоволено позовну заяву ПАТ
"Діамантбанк" про стягнення з ОСОБА_2
заборгованості в розмірі 1 471 317,58 грн. на
підставі договору №061А/К17 від 04.12.2007.
Також заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 07.10.2013 по
справі №161/12479/13-ц задоволено позовну
заяву ПАТ "Діамантбанк" про стягнення з
ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 320 363,22
грн. на підставі кредитного договору
№08-03-31-0002_166/R17 від 31.03.2008. Ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 24.03.201р. заочне рішення суду від
07.10.2013 залишене в силі. Отже, ПАТ
"Діамантбанк" захистив свої права у
спосіб, передбачений законом.
Заявляючи вимоги до сільської ради,
банк вийшов за визначені законом межі
здійснення прав, а задоволення його
вимог порушить права інших осіб.
Зокрема, негативно вплине на
життєдіяльність інфраструктури села.

Намагання ПАТ "Діамантбанк" перенести
негативні наслідки приватно -
правових відносини з позичальником у
сферу публічно - правових відносин є
неправомірним, як і вимога про
відшкодування шкоди органом місцевого
са моврядування. Вимога банку про
відшкодування шкоди на підставі ст. 1173
ЦК України могла б бути правомірною
лише за умови заподіяння йому шкоди за
наявності безпосередніх публічно -
правових відносин між Лаврівською
сільською радою та ПАТ "Діамантбанк".

В позові банку не обґрунтовано
наявності безпосереднього причинного
зв'язку між заявленою до стягнення
сумою шкоди та її розміром і
неправомірними діями (рішення ми)
Лаврівської сільської ради. Передача
ОСОБА_2 нерухомого майна (двох мотелів)
у іпотеку для ПАТ "Діамантбанк" не була
передумовою для надання кредитних
коштів.

Позиція ПАТ "Діамантбанк" є
суперечливою, оскільки обґрунтовуючи
вимоги про стягнення шкоди з юридичної
особи публічного права, він
покликається на невиконан ня ОСОБА_2
кількох цивільно-правових договорів.
За таких умов, безпідставно
стверджувати, що втрата іпотеки
заподіяла збитки, які повинен
відшкодувати орган місцевого
самоврядування. Договори іпотеки були
укладені значно пізніше після надання
кредитних коштів. ПАТ "Діамантбанк"
втратив права на іпотеку саме через
визнання недійсними даних договорів за
позовом первісного іпотекодержателя, а
не через незаконні рішення ради.
Заявлена банком до стягнення сума не є
шкодою, а її розмір не може визначатися
на підставі умов договорів іпотеки, які
визнані недійсними. Вартість майна, яке
неправомірно було прийняте банком в
іпотеку, не може вважатися збитками в
розумінні статті 22 ЦК України.

В судовому засіданні 31.03.2014 р.
представником відповідача подано
клопотання (вх..№01-29/3218/14 від 31.03.2014р.)
про витребування доказів, які, на його
думку, спростовують підставність
позовних вимог до Лаврівської
сільської ради, зокрема договори
застави транспортних засобів і
документи, у яких відображена оцінка
кредитних ризиків при наданні коштів
ОСОБА_2

Третя особа в судове засідання не
з'явилась, пояснень суду не надала.

Ухвалою суду від 31.03.2014 р. розгляд
справи було відкладено. Зобов'язано
позивача надати суду: договір застави
транспортних засобів від 04.12.2007р.;
договір застави транспортних засобів
від 22.04.2009р.; кредитну справу по
договору №061А/К17 від 04.12.2007, зокрема
протокол засідання креди тного
комітету (кредитної комісії) та
висновки фахівців, які повинні
передувати видачі кредиту; кредитну
справу по договору №08-03-31-0002-166/R17 від
31.03.2008, зокрема протокол засідання
кредитного комітету (кредитної
комісії) та висновки фахівців, які
повинні передувати видачі кредиту;
кредитну справу по договору
№09-04-22-0001-166/R17 від 22.04.2008р., зокрема
протокол засідання кредитного
комітету (кредитної комісії) та
висновки фахівців, які повинні
передувати видачі кредиту; внутрішню
інструкцію (положення тощо) ПАТ
"Діамантбанк", якими регу люється
порядок визначення рівня ризику
кредитних операцій, оцінки фінансового
стану по зичальників та вартість
застави в межах чинного законодавства.
Також надати суду пояснення з приводу
зазначеного у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні, яке відбулось
14.04.2014 р. представником позивача
заявлено клопотання про відкладення
розгляду справи у зв'язку з
неможливістю подання в даному судовому
засіданні витребуваних документів та
необхідністю ознайомлення з
матеріалами справи.

Представник відповідача не
заперечував проти відкладення
розгляду справи.

Враховуючи зазначені обставини, згідно
ухвали суду від 14.04.2014 р. розгляд справи
було відкладено на 12.05.2015 р. Витребувано
у позивача: договір застави
транспортних засобів від 04.12.2007р.;
договір застави транспортних засобів
від 22.04.2009р.; кредитну справу по
договору №061А/К17 від 04.12.2007, зокрема
протокол засідання кредитного
комітету (кредитної комісії) та
висновки фахівців, які повинні
передувати видачі кредиту; кредитну
справу по договору №08-03-31-0002-166/R17 від
31.03.2008, зокрема протокол засідання
кредитного комітету (кредитної
комісії) та висновки фахівців, які
повинні передувати видачі кредиту;
кредитну справу по договору
№09-04-22-0001-166/R17 від 22.04.2008р., зокрема
протокол засідання кредитного
комітету (кредитної комісії) та
висновки фахівців, які повинні
передувати видачі кредиту; внутрішню
інструкцію (положення тощо) ПАТ
"Діамантбанк", якими регулюється
порядок визначення рівня ризику
кредитних операцій, оцінки фінансового
стану по зичальників та вартість
застави в межах чинного законодавства.
Надати пояснення з приводу зазначеного
у відзиві на позовну заяву.

Третій особі: надати суду пояснення по
суті заявлених вимог.

08.05.2014 р. представником
Лаврівської сільської ради було подано
на адресу суду клопотання про
доручення доказів до матеріалів
справи, а саме: копію рішення
Апеляційного суду Волинської області
від 23.04.2014 р. у справі № 161/12475/13-ц та
копію ухвали Апеляційного суду
Волинської області від 24.03.2014 р. у
справі № 161/12479/13-ц.

Представником позивача на
виконання вимог ухвали суду від 14.04.2014
р. надано копії документів: протоколу
засідання малого кредитного комітету
за програмою «Автокредитування» АБ
«Діамант» від 28.11.2007 р., протоколу
засідання МККАБ «Діамант» від 28.03.2008 р.,
витягу із протоколу № 1312-24 від 15.04.2009 р.,
службової записки від 21.11.2009 р., витягу
із протоколу № 186 від 24.12.2009 р., висновку
про оцінку фінансового стану
позичальника від 23.04.2009 р., оцінки
фінансового стану позичальника на суму
564 827, 00 грн., договору про внесення змін
№ 1 від 03.11.2008 р., Додаткової угоди № 3
від 10.03.2009 р., Додаткової угоди № 4 від
24.11.2009 р., Додаткової угоди № 5 від 09.12.2009
р., Додаткової угоди № 6 від 14.12.2009 р.,
договору застави транспортних засобів
від 27.04.2009 р., договору застави
транспортних засобів від 04.12.2007 р.,
Методики оцінки фінансового стану.

Крім того, позивачем надано суду
пояснення на відзив представника
Лаврівської сільської ради від 12.05.2014 р.
та Додаткові пояснення до позовної
заяви від 06.06.2014 р. згідно яких зазначає
наступне.

- ПАТ «Діамантбанк» виходячи з правових
положень ст.16 ЦК та ст.ст.22, 623, 624 ЦК
України та гл.82 ЦК України підставно
звернувся до суду щодо захисту своїх
порушених прав;

- Оскільки рішенням Лаврівської
сільської ради Луцького району
Волинської області № 07 від 19.02.2009 р.
«Про реконструкцію житлового будинку
під мотельний комплекс» та № 29/6 від
03.10.2008 р. «Про надання дозволу на
складання проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (цільове
призначення якої змінюється) переданої
у власність» визнано незаконним та
скасовано в передбаченому законом
порядку, то виходячи з вимог ст.56
Конституції України, ст.1173 ЦК України,
то в даному випадку відшкодування
завданої шкоди повинно настати
незалежно від вини органу місцевого
самоврядування, а саме Лаврівської
сільської ради.

Окрім того, Висновок до технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку за
№ 1865 про відсутність обтяжень та
обмежень, датований 25.02.2009 року, тобто
вже після винесення та підписання
вищевказаних рішень, а отже
Відповідачем грубо порушено порядок
надання дозволу на проведення
реконструкції.

Як зазначає позивач, за таких
обставин у Відповідача існувала
реальна можливість виконати
покладений на нього обов'язок щодо
визначення можливості прийняття
спірних рішень у разі відсутності хоча
б одного документа, передбаченого
порядком, що відповідачем не було
зроблено, а відтак, в його діях
вбачаються ознаки неправомірної
поведінки, в результаті якої позивач
зазнав збитків.

- Посилаючись на вимоги ст.1173 ЦК України
зазначає, що зі змісту даної норми
вбачається, що відшкодування шкоди,
завданої органом місцевого
самоврядування при здійсненні ним
своїх владних повноважень, можлива
лише за наявності такого елементу
складу цивільного правопорушення, як
протиправна поведінка особи, що
заподіяла шкоду.

- Позивач вважає, що протиправність
Лаврівської сільської ради Луцького
району доведена рішеннями
вищезазначених судових інстанцій, а
також відповідними правоохоронними
органами, що здійснюють нагляд за
законністю прийнятих рішень, в тому
числі і органами місцевого
самоврядування.

Крім того, позивачем в судовому
засіданні 12.05.2014 р. було заявлено
клопотання про витребування наступних
документів:

1. із Лаврівської сільської ради -
протест прокурора про скасування
рішення Лаврівської сільської ради №
29/6 від 03.10.2008 р.;

2. із господарського суду Волинської
області по справі № 5004/19/11 (суддя
Войціховський В.А.) висновки про оцінку
об'єктів нерухомості:

а) мотель А-2, заг.пл.113,7 кв.м., баня
Б-1, заг.пл.22,0 кв.м. та земельна ділянка
пл.0,25 га (для обслуговування мотельного
комплексу), що знаходяться за адресою:
с.Лаврів, вул..Берегова, 2б.

б) мотель А-2, заг.пл.119, 3 кв.м., баня
Б-1, заг.пл. 22,0 кв.м. та земельна ділянка
пл..0,25 га (для обслуговування
мотельного комплексу), що знаходяться
за адресою: с.Лаврів, вул..Берегова, 2в.

Дане клопотання було розглянуто
та відхилено судом з тих підстав, що
позивачем не було обґрунтовано
необхідність витребування даних
доказів, що суттєво вплине на прийняття
судом відповідного рішення.

Заслухавши уповноважених
представників сторін та дослідивши в
їх сукупності наявні матеріали справи,
судом встановлено наступне.

04 грудня 2007 року між Акціонерним банком
«Діамант» (правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«Діамантбанк») та громадянином України
ОСОБА_2 було укладене кредитний договір
№061А/К17, зі змінами і доповненнями,
відповідно до умов якого Ііанк надав
ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 564 827.00 грн.,
а останній зобов'язався повернути
отриманий кредит та сплатити проценти
за користування ним на умовах,
визначених в даному договорі.

31 березня 2008 року між Банком та ОСОБА_2
було укладено кредитний договір
№08-03-31-002-166/Я17, відповідно до умов якого
(враховуючи додаткові угоди) Банк надав
ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 150 000,00 грн.,
а останній зобов'язався повернути
отриманий кредит та сплатити проценти
за користування ним на умовах,
визначених в даному договорі.

22 квітня 2009 року між Банком та ОСОБА_2
було укладено кредитний договір
№09-04-22-0001-166/К17 (враховуючи додаткові
угоди), відповідно до умов якого Банк
надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 3 900,00
грн., а останній зобов'язався повернути
отриманий кредит та сплатити процента
користування ним на умовах, визначених
в даному договорі.

З метою забезпечення належного
виконання ОСОБА_2 взятих на себе
зобов'язань за вказаними вище
кредитними договорами, між Банком та
ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №
1218 від 24.11.2009р., договір іпотеки № 4782 від
09.12.2009р. із змінами та доповненнями
внесеними договором №1 від 14.12.2009р. та
№2 від 30.12.2009р., відповідно до яких в
іпотеку Банку передано наступне
належне ОСОБА_2 на праві власності
нерухоме майно:

а) мотель А-2, загальною площею 113, 7
кв. м.. баня Б-1, загальною площею 22,0 кв. м.
та земельна ділянка площею 0,25 га (для
обслуговування мотельного комплексу),
що знаходяться за адресою: с. Лаврів,
вул. Берегова, 48.

б) мотель А-2, загальною площею 119, 3
кв. м., Баня Б-1, загальною площею 22, 0 кв.
м. та земельна ділянка площею 0, 25 га.(для
обслуговування мотельного комплексу),
що знаходяться за адресою: с. Лаврів,
вул. Берегова. 49.

Вищезазначене нерухоме майно ОСОБА_2
набув на підставі рішень Лаврівської
сільської ради Луцького району №07 від
19.02.2009р. «Про реконструкцію житлового
будинку під мотельний комплекс» та №29/6
від 03.10.2008р. «Про надання дозволу на
складання проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (цільове
призначення якої змінюється) переданої
у власність».

В подальшому, як доведено позивачем,
згідно Рішень судів у справі № 0308/4195/12
було встановлено, що вищевказане майно
уже перебувало в іпотеці Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк», а в
іпотеку ПАТ «Діамантбанк» було
передано ОСОБА_2 зі зміненими
характеристиками шляхом переведення
об'єктів нерухомого майна з житлового
фонду у нежитловий та зміненим
цільовим призначенням земельних
ділянок.

17 лютого 2011 року Луцьким міськрайонним
судом Волинської області винесено
рішення про визнання недійсними та
скасовано рішення Лаврівської
сільської ради Луцького району №07 від
19.02.2009р. «Про реконструкцію житлового
будинку під мотельний комплекс» та №29/6
від 03.10.2008р. «Про надання дозволу на
складання проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (цільове
призначення якої змінюється) переданої
у власність», а також визнано
недійсними вищезазначені
правовстановлюючі документи на майно
ОСОБА_2 з підстав суперечності вказаних
рішень актам цивільного законодавства,
що порушують цивільні права та
інтереси осіб по справі.

10 травня 2011 року Апеляційним судом
Волинської області винесено Ухвалу,
якою рішення Луцького міськрайонного
суду Волинської області залишено без
змін.

ПАТ «ОТП Банк» звернувся із позовом до
ОСОБА_2 та ПАТ «Діамантбанк» в Луцький
міськрайонний суд Волинської області
про визнання недійсним укладених між
ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_2 договорів
іпотеки № 1218 від 24.11.2009р. та № 4782 від
09.12.2009р. Позовні вимоги мотивувалися
тим, що об'єкти, передані в іпотеку ПАТ
«Діамантбанк», є одним і тим самим
нерухомим майном, що перебувало раніше
і перебуває на час подання позову в
іпотеці у ПАТ «ОТП Банк» і забезпечує
виконання зобов'язань за кредитним
договором.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28.05.2012р. по
справі № 0308/4195/12, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Волинської
області від 18.07.2012р. по справі №
0308/4195/2012, заявлені ПАТ «ОТП Банк»
позовні вимоги задоволено в повному
обсязі, визнано недійсними договори
іпотеки № 1218 від 24.11.2009р. та№ 4782 від
09.12.2009р.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03.08.2012р. у справі
№ 6-32606ск12 відмовлено у відкритті
касаційного провадження за касаційної
скаргою Банку на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 28.05.2012р. по справі № 0308/4195/12
та ухвалу Апеляційного суду Волинської
області від 18.07.2012р. по справі №
0308/4195/2012.

Отже, в судовому порядку договори
іпотеки № 1218 від 24.11.2009р. та № 4782 від
09.12.2009р., що забезпечували вимоги
банківської установи за кредитними
зобов'язаннями ОСОБА_2 укладені між ПАТ
«Діамантбанк» та ОСОБА_2 визнано
недійсними.

Враховуючи вищенаведені факти та
судові рішення, що набрали законної
сили, ПАТ «Діамантбанк» (надалі
Позивач) вважає, що незаконними діями
Лаврівської сільської ради Луцького
району Волинської області (надалі
Відповідач) банківській установі було
завдано матеріальних збитків.

З доводів позивача, преюдиційне
значення для справи про відшкодування
збитків мають судові рішення, якими
встановлено неправомірність та
незаконність дій Відповідача, а також
перевірено і надано відповідну оцінку
таким діям.

Слід врахувати, що ч. 1 ст. 15 Цивільного
кодексу України закріплено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у випадку його
порушення, невизнання або оспорювання.
Одним із способів такого захисту є
відшкодування майнової (матеріальної)
шкоди, що гарантується в першу чергу
Конституцією України, а також
Цивільним кодексом і відповідними
законами України.

Статтею 56 Конституції України
визначено, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Стаття 1173 ЦК України передбачає, що
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою. Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

З аналізу ст. 1173 ЦК України вбачається,
що вказана стаття передбачає
спеціальні підстави та умови
відповідальності при завданні
фізичній або юридичній особі шкоди в
позадоговірних правовідносинах, які
відрізняють її від інших норм, що
містять загальні правила
позадоговірної (деліктної)
відповідальності в цивільно-правових
правовідносинах і полягають у
спеціальному суб'єктному складі
відповідальних осіб, спеціальній сфері
діяльності цих суб'єктів та характері
їхніх дій (владно-адміністративний,
юридично-обов'язковий, односторонній).

Однак, щодо зобов'язань, які виникають
внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з
цього загального правила, тобто коли
обов'язок відшкодування завданої шкоди
покладається на особу без її вини
(статті 1173, 1174, 1187 ЦК України).

Однак, крім застосування принципу вини
при вирішенні спорів про відшкодування
шкоди необхідно виходити з того, що
шкода підлягає відшкодуванню за умови
безпосереднього причинного зв'язку між
неправомірними діями особи, яка
завдала шкоду, і самою шкодою.

Позивач доводить, що причинний зв'язок
між неправомірними діями Відповідача і
завданою шкодою в даній справі полягає
у тому, що ПАТ «Діамантбанк» в
забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_2 уклав договори іпотеки № 1218 від
24.11.2009р. та № 4782 від 09.12.2009р„ відповідно
до умов яких у випадку невиконання
позичальником умов кредитних
зобов'язань набував права задоволення
вимог за рахунок предметів іпотеки.
Однак, в зв'язку із визнанням рішень
Відповідача незаконними та їх
скасуванням у порядку передбаченим
законом, а також в подальшому визнання
договорів іпотеки недійсними
Відповідач був позбавлений права на
задоволення своїх вимог за рахунок
майна, що перебувало в іпотеці.

Вищевказана заборгованість ОСОБА_2 не
погашається, а отже ним порушено взяті
на себе зобов'язання за перерахованими
договорами, що підтверджується
розміром значної кредитної
заборгованості відповідно до довідок
Банку.

Згідно із ч.І ст. 77 Закону України «Про
місцеве самоврядування» шкода,
заподіяна юридичним і фізичним особам
в результаті неправомірних рішень, дій
або бездіяльності органів місцевого
самоврядування, відшкодовується за
рахунок коштів місцевого бюджету.

Юридичною підставою такої
відповідальності органів місцевого
самоврядування є заподіяння шкоди
юридичним чи фізичним особам у
результаті прийняття незаконних
рішень, вчинення неправомірних дій або
бездіяльності при здійсненні ними
виконавчих функцій і повноважень
місцевого самоврядування,
передбачених Законом України «Про
місцеве самоврядування» та іншими
законами.

В обґрунтування розміру збитків
позивач посилається на те, що
відповідно до п.1.4. договору іпотеки №
1218 від 24.11.2009р. договірна вартість майна
становила 350 000,00 гривень та п.1.4.
договору іпотеки № 4782 від 09.12.2009р.
згідно якого договірна вартість майна
становила також 350 000,00 гривень, а тому
загальна договірна вартість майна в
сумі становила 700 000,00 гривень, отже
загальний розмір шкоди Позивачу, який
підлягає відшкодуванню Відповідачем
складає 700 000,00 гривень.

Отже, зі змісту викладених обставин,
доказів та фактів, а також наявних
судових рішень, які набрали законної
сили та актів правоохоронних органів
позивач зазначає, що Лаврівською
сільською радою Луцького району
Волинської області було винесено
незаконні рішення №07 від 19.02.2009р. «Про
реконструкцію житлового будинку під
мотельний комплекс» та №29/6 від 03.10.2008р.
«Про надання дозволу на складання
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (цільове призначення
якої змінюється) переданої у
власність», які були скасовані в
передбаченому законом порядку, такими
протиправними діями органу місцевого
самоврядування було завдано збитки ПАТ
«Діамантбанк» в розмірі 700 000,00 гривень.

Однак, доводи позивача щодо
відшкодування шкоди на суму 700 000, 00 грн.
заподіяної незаконними рішеннями
Лаврівської сільської ради не
ґрунтуються на фактичних обставинах
справи та вимогах чинного
законодавства, є недоведеними, а відтак
не підлягають до задоволення.

При цьому, суд виходив із такого.

Як встановлено матеріалами справи ПАТ
«Діамантбанк» захистило своє майнове
право у спосіб, визначений законом,
звернувшись з позовами до
безпосереднього боржника:

- щодо кредитного договору №061А/К17 від
04.12.2007.

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 04.11.2013 по
справі №161/12475/13-Ц задоволено позовну
заяву ПАТ «Діамантбанк» про стягнення
з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 1 471
317,58 грн. на підставі договору №061А/К17
від 04.12.2007.

- щодо кредитного договору
№08-03-31-0002_166/R17 від 31.03.2008.

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 07.10.2013 по
справі № 161/12479/13-Ц задоволено позовну
заяву ПАТ «Діамантбанк» про стягнення
з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 320
363,22 грн. на підставі кредитного
договору №08-03-31-0002_ 166/К17 від 31.03.2008.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської
області від 24.03.2014 заочне рішення суду
від 07.10.2013 залишене в силі.

Як передбачено статтею 13 ЦК України
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства. При
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб. Не
допускаються дії особи, що вчиняються з
наміром завдати шкоди іншій особі, а
також зловживання правом в інших
формах.

Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може
відмовити у захисті цивільного права
та інтересу особи в разі пору шення нею
положень частин другої - п'ятої статті 13
цього Кодексу.

Водночас, з оцінки судом доказів
вбачається те, що ПАТ «Діамантбанк»
негативні наслідки приватно - правових
відносини з позичальником переніс у
сферу публічно-правових відносин, що є
неправомірним.

Щодо вимоги про відшкодування шкоди
органом місцевого самоврядування на
підставі ст. 1173 ЦК України, то остання є
підставною лише за умови заподіяння
йому шкоди за наявності безпосередніх
публічно - правових відносин між
Лаврівською сільською радою та ПАТ
«Діамантбанк».

Судом встановлено, що передача ОСОБА_2
нерухомого майна (двох мотелів) у
іпотеку для ПАТ «Діамантбанк» не була
передумовою для надання кредитних
коштів.

За таких обставин доводи ПАТ
«Діамантбанк» є безпідставними та
суперечливими, оскільки обґрунтовуючи
вимоги про стягнення шкоди з юридичної
особи публічного права, він
покликається на невиконання ОСОБА_2
цивільно-правових договорів.

Матеріалами справи підтверджено, що
кредитні договори укладені наприкінці
2007 року та в першій половині 2008 року.
Банк надав кредитні кошти без будь-якої
іпотеки нерухомого майна. Обов'язок
позичальника забезпечувався заставою
транспортних засобів.

Пунктом 1.3 Положення про порядок
формування та використання резерву для
відшкодування можливих втрат за
кредитними операціями банків,
затвердженого постановою НБУ №279 від
06.07.2000 визначено, що банки самостійно
визначають рівень ризику кредитних
операцій, оцінюють фінансовий стан
позичальників контрагентів банку) та
вартість застави в межах чинного
законодавства. Отже, надаючи кошти
ОСОБА_2, банком було оцінено всі ризики,
в тому числі і те, що застави
транспортних засобів цілком достатньо
та надав кредитні кошти.

За таких умов, суд не приймає доводів
позивача про те, що втрата іпотеки
заподіяла збитки, які повинен
відшкодувати орган місцевого
самоврядування, оскільки договори
іпотеки були укладені значно пізніше
після надання кредитних коштів, а ПАТ
«Діамантбанк» втратив права на іпотеку
саме через визнання недійсними даних
договорів за позовом первісного
іпотекодержателя, а не через незаконні
рішення ради № 29/6 від 03.10.2008 р. «Про
надання дозволу на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (цільове призначення якої
змінюється) переданої у власність», №
33/3 від 20.02.2009 р. «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (цільове призначення
якої змінюється)» та № 07 від 19.02.2009 р.
«Про реконструкцію житлового будинку
під мотельний комплекс».

З долучених відповідачем додаткових
доказів до справи (вх..№ 01-29/5140/14 від
27.05.2014 р.) вбачається, що сільська рада,
приймаючи зазначені рішення, володіла
повним пакетом необхідних документів,
передбачених чинним законодавством.

Сам факт визнання зазначених рішень
нечинними не є причинно-наслідковим
зв'язком для відшкодування шкоди
відповідачем.

Слід врахувати, що заявлена банком до
стягнення сума не є шкодою, а її розмір
не може ви значатися на підставі умов
договорів іпотеки, які визнані
недійсними.

Виходячи з судової практики та доводів
позивача, вартість майна, яке
неправомірно було прийняте банком в
іпотеку, не може вважатися збитками в
розумінні статті 22 ЦК України.

Як визначено пунктом 1 ч. 2 даної статті
збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а та кож витрати, які особа
зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушено го права
(реальні збитки).

Статтею 1 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» визначено
поняття банку: банк - це юридична особа,
яка має виключне право на підставі
ліцензії Національ ного банку України
здійснювати у сукупності такі
операції: залучення у вклади гро шових
коштів фізичних і юридичних осіб та
розміщення зазначених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик відкриття і ведення банківських
рахун ків фізичних та юридичних осіб;

Поняття «банківська діяльність» також
визначене, як діяльність на власний
ризик. У свою чергу статтею 49 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» визначено поняття банку:

Банк зобов'язаний при наданні кредитів
додержуватись основних принципів кре
дитування, у тому числі перевіряти
кредитоспроможність позичальників та
наяв ність забезпечення кредитів,
додержуватись встановлених
Національним банком України вимог щодо
концентрації ризиків.

Тобто, банківська діяльність по
кредитуванню є діяльністю на власний
ризик, але з обов'язком перевіряти і
кредитоспроможність, і забезпеченість
кредитів. Відтак, втрата банком права
на іпотечне майно, в силу задоволення
позовних вимог іншого первісного
іпотекодержателя, не може
кваліфікуватися як шкода. Це виключно
комерційний ризик.

Окрім того, частиною 1 ст. 216 ЦК України
передбачено, що недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Беручи до уваги вищезазначене, ПАТ
«Діамантбанк» безпідставно визначив
шкоду у розмірі 700 000, 00 грн., виходячи з
договірної вартості майна, яке було
предметом договорів іпотеки.

Беручи до уваги вищезазначене, суд
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позову.

Господарський суд, керуючись ст.ст.15, 16,
22, 216, 1173 Цивільного кодексу України,
ст.ст.33, 34, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Повне рішення складено 13.06.2014 р.

Суддя
В.А.Пахолюк