м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/2703/14 27.05.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Теліані Трейдінг"
до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авторитет
про стягнення 14 826,87 грн.
Суддя Бондаренко Г. П.
Представники сторін:
Від позивача не з'явився
Від відповідача Радзивіл І. О. (дов.
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 27.05.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Теліані Трейдінг"
(далі за текстом - позивач) звернулось
до Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авторитет
2010" (далі за текстом - відповідач) про
стягнення 14 826,87 грн. за договором
поставки № 342/ПР від 01.10.2012 року, в тому
числі пені, 3% річних та інфляційних
нарахувань, а також позивач просить суд
покласти на відповідача витрати по
оплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 24.02.2014 року позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 910/2703/14, розгляд
справи призначено на 08.04.2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.04.2014 року в порядку ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладено на
22.04.2014 року, в зв'язку з неявкою сторін в
судове засідання, клопотанням
відповідача у справі, не виконанням
відповідачем вимог ухвали суду від
24.02.2014 року.

Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 22.04.2014 року, у
зв'язку з перебуванням судді
Бондаренко Г.П. у відпустці, справу №
910/2703/14 передано для розгляду судді
Сіваковій В. В.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 22.04.2014 року справу № 910/2703/14
прийнято до провадження судді
Сівакової В. В., розгляд справи
призначено на 27.05.2014 року.

Розпорядженням В. о. Голови
Господарського суду міста Києва від
29.04.2014 року, у зв'язку з виходом судді
Бондаренко Г.П. з відпустки, справу №
910/2703/14 передано для розгляду судді
Бондаренко Г. П. та прийнято до її
провадження.

В судове засідання 27.05.2014 представник
позивача не з'явився. Представник
відповідача в судовому засіданні подав
клопотання про розстрочку виконання
рішення суду, яким просив розстрочити
виконання рішення суду рівними
частинами впродовж 3 - ох місяців з дня
винесення рішення суду. Крім того,
подав клопотання про зменшення
штрафних санкцій в порядку п. 3 ст. 83 ГПК
України. Подані клопотання відповідач
обґрунтовує скрутним фінансовим
становищем та великою заборгованістю
відповідача перед іншими суб'єктами
господарювання.

Розглянувши заявлені в судовому
засіданні відповідачем клопотання суд
дійшов висновку про відмову в їх
задоволенні. Підстави відмови в
задоволенні клопотань про зменшення
розміру штрафних санкцій та
розстрочки у виконанні рішення
викладені судом в мотивувальній
частині рішення.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням з боку відповідача його
зобов'язань за договором поставки №
342/ПР від 01.10.2012, в частині оплати
поставленого товару. Відповідач
відзиву на позовну заяву не надав,
викладеного позивачем не спростував.

Розглянувши подані матеріали,
заслухавши пояснення повноважного
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2012 між позивачем, як постачальником
та відповідачем, як покупцем, укладено
договір № 342/ПР (далі за текстом -
договір), відповідно до п. 1.1. якого
постачальник зобов'язався передати у
власність покупцю, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
його на умовах цього договору.

Відповідно до п. 3.1. договору, ціни на
товар, що поставляється,
встановлюються у національній валюті
України (гривнях) і вказуються у
видаткових накладних або у
специфікаціях.

Загальна вартість договору
складається із ціни всіх поставок за
даним договором (п. 3.2. договору).

За умовами п. 3.3. договору, покупець
зобов'язався оплатити постачальнику 100
% реалізованого товару кінцевому
споживачу, кожні 14 календарних днів з
дати отримання цього товару. Датою
отримання товару (його конкретної
партії) вважається дата виписки
товарної накладної на цей товар (партію
товару). У випадку прострочення
покупцем платежу за раніше отриманий
їм від постачальника товар (партію
товару), оплата за даним договором, що
надходить від покупця, незалежно від
зазначеного в платіжних документах
призначення платежу, вважається
оплатою за раніше отриманий покупцем
товар (партію товару).

Пунктом 6.2. договору сторони погодили,
що у випадку несвоєчасного або
неповного перерахування коштів
відповідно з п. 3.3. даного договору,
покупець сплачує постачальнику пеню у
розмірі 0, 2 % від простроченої суми за
кожний день прострочки, але не більше
подвійної облікової ставки НБУ.

На виконання умов договору, позивач
поставив відповідачу товар
обумовлений сторонами на загальну суму
13410,00 грн., відповідно до видаткових
накладних №№ ТТ-0000529 від 26.02.2013, ТТ-0000531
від 26.02.2013, ТТ-0001559 від 10.06.2013.

Згідно банківської виписки від 20.09.2013,
наданої в матеріали справи позивачем,
відповідачем 20.09.2013 сплачено на користь
позивача 3442, 21 грн. з призначенням
платежу: за алкогольні вироби згідно
накладної № 529 від 26.02.2013.

За твердженням позивача станом на
17.02.2014 заборгованість відповідача
перед позивачем складає 13 285, 00 грн. При
цьому, як вбачається із розрахунку
позовних вимог (який міститься в тексті
позовної заяви), борг відповідача по
видатковій накладній № ТТ- 0000529 від
26.02.2013 складає 4 843, 62 грн., борг
відповідача по видатковій накладній №
ТТ- 0000531 від 26.02.2013 складає 5 281, 38 грн.,
борг відповідача по видатковій
накладній № ТТ- 0001559 від 10.06.2013 складає 3
285, 00 грн.

Відповідно до платіжного доручення №
350 від 09.04.2014 відповідачем сплачено на
користь позивача 3000,00 грн. з
призначенням платежу: за алкогольні
вироби згідно накладної № 529 від 26.02.2013,
відповідно до платіжного доручення №
від 26.02.2014 відповідачем сплачено
на користь позивача 2000, 00 грн. з
призначенням платежу: за алкогольні
вироби згідно накладної № 531 від 26.02.2013.
Таким чином, судом встановлено, що
після порушення провадження у справі
24.02.2014 року відповідачем частково
погашено основний борг у розмірі 5000,00
грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
провадження у справі в частині
стягнення 5 000, 00 грн. основного боргу
підлягає припиненню у відповідності до
п. 1-1) ч. 1 ст. 80 ГПК України, позовні
вимоги в частині стягнення пені, 3 %
річних та інфляційних втрат підлягають
залишенню без розгляду на підставі п. 5
ст. 81 ГПК України, інші позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Договір поставки № 342/ПР від 01.10.2012 є
договором поставки, а відтак у
відповідній частині між сторонами
виникли правовідносини, які підпадають
під правове регулювання Глави 54
Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України
регулює відносини, що виникають із
договору поставки. Так, за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки, у тому числі договору
поставки товару для державних потреб.

Як встановлено судом, позивачем у
відповідності до вимог чинного
законодавства та умов договору
поставлено відповідачу товар на суму 13
410, 00 грн., що підтверджується
матеріалами справи.

Судом встановлено, що згідно п. 3.3.
договору сторони досягли домовленості,
що покупець зобов'язується оплати
постачальнику 100 % реалізованого товару
кінцевому споживачу, кожні 14
календарних днів з дати отримання
цього товару.

Враховуючи зазначене, суд не
погоджується з викладеним позивачем в
позовній заяві, що відповідач
відповідно до п. 3.3. договору
зобов'язується оплатити за поставлену
партію товару не пізніше 10 банківських
днів з моменту отримання товару, тобто
до 24.06.2013 (на дату останньої видаткової
накладної), оскільки наведене
твердження не відповідає дійсним
обставинам справи.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 212 ЦК України, особи,
які вчиняють правочин, мають право
обумовити настання або зміну прав та
обов'язків обставиною, щодо якої
невідомо, настане вона чи ні
(відкладальна обставина).

Отже, приймаючи до уваги положення п. 3.3.
договору та ст. 212 ЦК України, суд дійшов
висновку, що сторонами настання строку
оплати поставленого товару обумовлено
відкладальною обставиною - реалізацію
товару кінцевим споживачам.

Матеріали справи доказів реалізації
поставленого товару кінцевим
споживачам не містять, при цьому
договір укладений сторонами не містить
жодних положень, які б регулювали
відносини між сторонами щодо
встановлення факту реалізації товару
кінцевим споживачам (подання звітів
щодо реалізації товару, їх
затвердження, тощо).

Судом встановлено, що відповідачем
поставлений йому за видатковими
накладними №№ ТТ-0000529 від 26.02.2013, ТТ-0000531
від 26.02.2013, ТТ-0001559 від 10.06.2013 товар був
оплачений на загальну суму 8 442, 21 грн.,
що підтверджується матеріалами справи.
А саме, 3 442, 21 грн. 29.09.2013, 2 000, 00 грн.
26.02.2014 та 3 000, 00 грн. 09.04.2014, в результаті
чого, поставлений товар по видатковій
накладній № ТТ-0000529 від 26.02.2013 був
повністю оплаченим. Таким чином,
частина основної заборгованості, про
стягнення якої просить позивач, в
розмірі 5 000, 00 грн. сплачена
відповідачем після порушення
провадження у справі.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору. Згідно п. 4.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань.

Враховуючи, що відповідачем сплачено
частину основного боргу за договором
за поставлений товар, що
підтверджується матеріалами справи,
між сторонами відсутній спір щодо
стягнення 5 000, 00 грн. основного боргу,
відповідно провадження по справі в цій
частині підлягає припиненню.

Поставлений відповідачу за договором
товар по видатковим накладним №№
ТТ-0000531 від 26.02.2013, ТТ-0001559 від 10.06.2013 на
суму 4 967, 79 грн. залишився не оплаченим,
доказів іншого матеріали справи не
містять.

Згідно приписів ч. 3 ст. 212 ЦК України,
якщо настанню обставини
недобросовісно перешкоджала сторона,
якій це невигідно, обставина
вважається такою, що настала.

Враховуючи, що товар по видатковим
накладним №№ ТТ-0000531 від 26.02.2013, ТТ-0001559
від 10.06.2013 був поставлений відповідачу
позивачем в 2013 році, і що з моменту
поставки товару сплив рік, суд дійшов
висновку, про настання відкладальної
обставини за договором, а відтак і
настання на момент винесення рішення
по справі строку оплати поставленого
товару.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Доказів на підтвердження сплати
заборгованості у розмірі 4 967, 79 грн.
відповідачем суду не надано.

Факт наявності боргу у відповідача
перед позивачем за договором в сумі 4
967, 79 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, строк
оплати товару, у відповідності до п. 3.3
договору та ч. 3 ст. 212 ЦК України є таким,
що настав, а тому позовні вимоги в цій
частині стягнення основного боргу
підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що не
погоджується з твердженням позивача,
що станом на 17.02.2014 року заборгованість
відповідача складала 13 285, 00 грн.,
оскільки матеріалами справи
підтверджено інше на зазначену дату, а
саме - 9 967, 79 грн. (13 410, 00 - 3 442, 21), що й
було прийнято до уваги судом при
визначенні суми боргу за договором.

Судом встановлено, що за умовами п. 3.3.
договору у випадку прострочення
покупцем платежу за раніше отриманий
їм від постачальника товар (партію
товару), оплата за даним договором, що
надходить від покупця, незалежно від
зазначеного в платіжних документах
призначення платежу, вважається
оплатою за раніше отриманий покупцем
товар (партію товару). Проте, матеріали
справи не містять жодних доказів, які б
підтверджували заборгованість
відповідача по більш раннім періодам,
тому суд при вирішенні справи
керувався виключно матеріалами справи.

Окрім стягнення основного боргу за
договором, позивачем заявлені вимоги
про стягнення з відповідача пені за
період прострочення з 17.08.2013 по 17.02.2014 в
розмірі 869, 27 грн. згідно п. 6.2 договору, 3
% річних в розмірі 362, 2 грн. в загальній
кількості за 358 днів, інфляційних втрат
по видатковій накладній № ТТ-0000529 від
26.02.2013 за період з 03.2013 по 01.2014 в розмірі
68, 17 грн., по видатковій накладній №
ТТ-0000531 від 26.02.2013 за період з 03.2013 по 01.2014
в розмірі 74, 33 грн. та по видатковій
накладній № ТТ-0001559 від 10.06.2013 за період
з 07.2013 по 01.2014 в розмірі 42, 90 грн.
Зазначені вимоги залишаються судом без
розгляду, з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України
суд залишає позов без розгляду, якщо
позивач без поважних причин не подав
витребувані господарським судом
матеріали, необхідні для вирішення
спору, або представник позивача не
з'явився на виклик у засідання
господарського суду і його не з'явлення
перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України суд
створює сторонам та іншим особам, які
беруть участь у справі, необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, а сторони, в свою чергу,
відповідно до ч. 3 ст. 22 ГПК України
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Згідно з частиною третьою статті 22 ГПК
України, сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи. При цьому під
затягуванням судового процесу
розуміються дії або бездіяльність
учасника судового процесу, спрямовані
на: неможливість початку розгляду
судом порушеної провадженням справи;
неможливість прийняття судом рішення в
даному судовому засіданні; створення
інших перешкод у вирішенні спору по
суті з метою недосягнення результатів
такого вирішення протягом
установлених законом процесуальних
строків.

Відповідно до п. 3.13. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011р. №18,
неподання або несвоєчасне подання
стороною у справі, іншим учасником
судового процесу доказів з неповажних
причин, спрямоване на затягування
судового процесу, має розцінюватися
господарським судом як зловживання
процесуальними правами. У разі
неподання учасником судового процесу з
неповажних причин або без повідомлення
причин матеріалів та інших доказів,
витребуваних господарським судом,
останній може здійснити розгляд справи
за наявними в ній матеріалами та
доказами або, з огляду на обставини
конкретної справи, залишити позов без
розгляду на підставі пункту 5 частини
першої статті 81 ГПК.

Суд ухвалами по справі неодноразово
зобов'язував позивача по справі надати
обґрунтований розрахунок позовних
вимог в частині стягнення штрафних
санкцій, в тому числі з врахуванням
проведеної часткової оплати по
видатковій накладній № ТТ-0000529 від
26.02.2013, проте позивачем обґрунтований
розрахунок наданий не був.

Відповідно до п. 1.12 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013
року N 14 з огляду на вимоги частини
першої статті 4 7 і статті 43
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК) господарський суд
має з'ясовувати обставини, пов'язані з
правильністю здійснення позивачем
розрахунку, та здійснити оцінку
доказів, на яких цей розрахунок
ґрунтується. У разі якщо відповідний
розрахунок позивачем здійснено
неправильно, то господарський суд з
урахуванням конкретних обставин
справи самостійно визначає суми пені
та інших нарахувань у зв'язку з
порушенням грошового зобов'язання, не
виходячи при цьому за межі визначеного
позивачем періоду часу, протягом якого,
на думку позивача, мало місце
невиконання такого зобов'язання, та
зазначеного позивачем максимального
розміру відповідних пені та інших
нарахувань. Якщо з поданого позивачем
розрахунку неможливо з'ясувати, як саме
обчислено заявлену до стягнення суму,
суд може зобов'язати позивача подати
більш повний та детальний розрахунок.
При цьому суд в будь-якому випадку не
позбавлений права зобов'язати
відповідача здійснити і подати суду
контррозрахунок (зокрема, якщо
відповідач посилається на
неправильність розрахунку,
здійсненого позивачем).

Як вже зазначалося вище, витребуваний
судом обґрунтований розрахунок
позовних вимог в частині стягнення
штрафних санкцій, в тому числі з
обґрунтуванням періоду нарахування
пені позивачем суду наданий не був,
враховуючи, що матеріали справи не
містять доказів реалізації товару
кінцевому споживачу, і відповідно суд
позбавлений можливості самостійно
визначити період прострочення, а
визначений позивачем період не
відповідає встановленим обставинам
справи, при цьому позивач в судове
засідання жодного разу не з'явився, суд
не має можливості самостійно визначити
суми пені та інших нарахувань у зв'язку
з порушенням грошового зобов'язання.

За викладених обставин, суд
користуючись правом наданим йому п. 5 ч.
1 ст. 83 ГПК України залишає позовні
вимоги про стягнення з відповідача
пені за період прострочення з 17.08.2013 по
17.02.2014 в розмірі 869, 27 грн. згідно п. 6.2
договору, 3 % річних в розмірі 362, 2 грн. в
загальній кількості за 358 днів,
інфляційних втрат по видатковій
накладній № ТТ-0000529 від 26.02.2013 за період
з 03.2013 по 01.2014 в розмірі 68, 17 грн., по
видатковій накладній № ТТ-0000531 від
26.02.2013 за період з 03.2013 по 01.2014 в розмірі
74, 33 грн. та по видатковій накладній №
ТТ-0001559 від 10.06.2013 за період з 07.2013 по 01.2014
в розмірі 42, 90 грн. без розгляду.

Відповідно до приписів ст. 83 ГПК
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право, зокрема, зменшувати
у виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання та
відстрочити або розстрочити виконання
рішення.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України
«Про практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм процесуального
права» від 21.11.2011 р. N 01-06/1623/2011
відповідно до пункту 3 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України)
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

У наведеній нормі йдеться про
можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені), а тому вона не
може застосовуватися у вирішенні
спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум
збитків та шкоди (стаття 22, глава 82
Цивільного кодексу України).

Крім того, зазначена норма ГПК України
може застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
матеріального права, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 Цивільного
кодексу України і статтею 233
Господарського кодексу України. Якщо
відповідні санкції застосовуються не у
зв'язку з порушенням зобов'язання, а з
інших передбачених законом підстав, їх
розмір не може бути зменшено судом (див.
постанови Вищого господарського суду
України від 16.03.2011 N 22/274, від 20.04.2011 N
4/110-38).

Положеннями частини першої статті 233 ГК
України передбачено, що у разі якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Відповідно до положень ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому ст. 549 ЦК
України встановлює, що неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Враховуючи зазначене, суд дійшов
висновку, що зменшення 3 % річних та
інфляційних нарахувань нарахованих
відповідно до ст. 625 ЦК України в
судовому порядку не передбачено жодною
нормою матеріального права,
відповідно у суду відсутні підстави
для зменшення таких штрафних санкцій в
порядку п. 3 ст. 83 ГПК України. Стосовно
зменшення суми пені, суд зазначає, що
позивачем не доведено наявність
виняткових підстав та надмірність
штрафних санкцій, а отже наявність
підстав для зменшення таких штрафних
санкцій в порядку п. 3 ст. 83 ГПК України
відсутня.

Відповідно до ст. 83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право відстрочити або розстрочити
виконання рішення у виняткових
випадках. Однак, враховуючи фінансовий
стан обох сторін у справі та їх
обопільні інтереси, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
ступінь виконання зобов'язання
відповідачем на час розгляду справи та
тривалість порушення строків
виконання зобов`язання, суд відмовляє
відповідачу в задоволенні клопотання
про розстрочку виконання рішення суду,
яка невмотивована належними доказами
щодо неможливості виконання рішення
суду та необхідності надання
відповідачеві розстрочки виконання
рішення суду.

Крім того, судом враховані норми ст. 617
ЦК України та ч. 2 ст. 218 ГК України не
вважаються такими обставинами, що
звільняють порушника від виконання
зобов'язань, зокрема, відсутність у
боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати
по сплаті судового збору покладаються
на відповідача.

При цьому, суд зазначає, що п. 4.7
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
року за № 7 визначено, що частиною
другою статті 49 ГПК передбачено, що в
разі коли спір виник внаслідок
неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Зазначена
норма виступає процесуальною санкцією,
яка застосовується господарським
судом незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання заінтересованою
стороною.

У такому застосуванні суду слід
виходити з широкого розуміння даної
норми, маючи на увазі, що передбачені
нею наслідки можуть наставати і в разі
неправомірної бездіяльності винної
особи, яка не вжила заходів до
поновлення порушених нею прав і
законних інтересів іншої особи
(зокрема, ухилялася від задоволення її
заснованих на законі вимог), що змусило
останню звернутися за судовим
захистом. Так, якщо зменшення позивачем
розміру позовних вимог пов'язане з
частковим визнанням та задоволенням
позову відповідачем після подання
позову, то судовий збір у відповідній
частині покладається на відповідача.
Або у разі коли в позові відмовлено, але
з обставин справи вбачається, що спір
доведено до судового розгляду
внаслідок ухилення відповідача від
розгляду претензії позивача, якщо вона
пред'являлася (статті 6 - 8 ГПК), то
судовий збір також покладається на
відповідача. При цьому якщо у
відповідних випадках позивача
звільнено від сплати судового збору, то
останній стягується в доход Державного
бюджету України.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
п.1-1 ч. 1 ст. 80, п. 5 ст. 81, ст. ст. 4, 49, 75, 82-85
ГПК України, Господарський суд міста
Києва -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині
стягнення з відповідача 5000, 00 грн.
основного боргу припинити.

2. Позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача пені за період
прострочення з 17.08.2013 по 17.02.2014 в розмірі
869, 27 грн. згідно п. 6.2 договору, 3 % річних
в розмірі 362, 2 грн. в загальній
кількості за 358 днів, інфляційних втрат
по видатковій накладній № ТТ-0000529 від
26.02.2013 за період з 03.2013 по 01.2014 в розмірі
68, 17 грн., по видатковій накладній №
ТТ-0000531 від 26.02.2013 за період з 03.2013 по 01.2014
в розмірі 74, 33 грн. та по видатковій
накладній № ТТ-0001559 від 10.06.2013 за період
з 07.2013 по 01.2014 в розмірі 42, 90 грн.
залишити без розгляду.

3. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авторитет
2010" (03039, місто Київ, проспект 40-річчя
Жовтня, будинок 6; ; в
порядку визначеному Законом України
«Про виконавче провадження») на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Теліані Трейдінг"
(04080, місто Київ, вулиця Вікентія Хвойки,
будинок 18/14, офіс 225; ) 4 967
(чотири тисячі дев'ятсот шістдесят сім)
грн. 79 коп. основного боргу та 1 827 (одну
тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00
коп. витрат по оплаті судового збору.

4. В задоволенні інших позовних
вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

6. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 03.06.2014 р.

Суддя
Г.П.
Бондаренко