ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ
Коцюбинського, 2-а тел.: 61-72-21
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
УХВАЛА

"12" червня 2014 р.
Справа № 907/159/14

За заявою товариства з обмеженою
відповідальністю „Компанія „БВ", с.
Ільниця Іршавського району

ДО товариства з обмеженою
відповідальністю „Лігніт", с. Ільниця
Іршавського району ()

ПРО визнання банкрутом

Суддя Ремецькі О.Ф.

Представники:

від заявника - Черепаня М.В. представник
за довіреністю б/н від 17.07.2013р.

від боржника - не з'явились

від кредитора - Міхал М.А. - представник
за довіреністю від 26.07.2013р.

від кредитора - Попович М.В. - головний
державний податковий інспектор з
питань юридичної роботи, представник
за довіреністю №1157 від 01.08.2013р.

Розпорядник майна - арбітражний
керуючий Руденко О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заявник звернувся до Господарського
суду Закарпатської області з заявою
про порушення провадження у справі про
банкрутство боржника - товариства з
обмеженою відповідальністю „Лігніт",
с. Ільниця Іршавського району (), оскільки останнє має
кредиторську заборгованість у сумі
1445400грн. і неспроможне її погасити.

Ухвалою Господарського суду
Закарпатської області від 06.03.2014 р.
№907/159/14 заяву товариства з обмеженою
відповідальністю „Компанія „БВ", с.
Ільниця Іршавського району було
прийнято до розгляду, підготовче
засідання призначено на 19.03.2014р.,
визначеного автоматизованою системою
арбітражного керуючого Руденко О.В.
зобов'язано подати заяву про участь у
справі.

Ухвалою Господарського суду
Закарпатської області від 19.03.2014
порушено провадження у справі про
банкрутство товариства з обмеженою
відповідальністю „Лігніт", с. Ільниця
Іршавського району ().
Визнано грошові вимоги ініціюючого
кредитора - товариства з обмеженою
відповідальністю „Компанія „БВ" на
суму 1445400грн. Введено процедуру
розпорядження майном товариства з
обмеженою відповідальністю „Лігніт",
с. Ільниця Іршавського району (). Призначено розпорядником
майна товариства з обмеженою
відповідальністю „Лігніт"
арбітражного керуючого Руденко Ольгу
Василівну (свідоцтво на право
здійснення діяльності арбітражного
керуючого №НОМЕР_2 від 17.07.2013р.).
Визначено дату проведення
попереднього судового засідання на
06.05.2014р. Оприлюднено на офіційному
веб-сайті Вищого господарського суду
України оголошення про порушення
провадження у справі про банкрутство
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Лігніт" (90130,
Закарпатська область, Іршавський
район, с. Ільниця, вул. Радянська,
будинок 75; ).

У зв'язку з поданими клопотаннями в
засіданні суду 06.05.2014р., попереднє
засідання було відкладено до 16.05.2014р.

Ухвалою суду від 16.05.2014р. попереднє
судове засідання було відкладено на
04.06.2014р. з мотивів, викладених в ній.

Ухвалою суду від 04.06.2014 року попереднє
судове засідання було відкладено на
11.06.2014р., а в засіданні суду 11.06.2014р.
судом в порядку вимог ст. 77 ГПК України
було оголошено перерву до 12.06.2014р.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" у
попередньому засіданні господарський
суд розглядає всі вимоги кредиторів, у
тому числі щодо яких були заперечення
боржника і які не були внесені
розпорядником майна до реєстру вимог
кредиторів, а також ті, що визнані
боржником та внесені розпорядником
майна до реєстру вимог кредиторів, і
вирішує питання про його затвердження.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
конкурсні кредитори за вимогами, які
виникли до дня порушення провадження у
справі про банкрутство, зобов'язані
подати до господарського суду письмові
заяви з вимогами до боржника, а також
документи, що їх підтверджують,
протягом тридцяти днів від дня
офіційного оприлюднення оголошення
про порушення провадження у справі про
банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових
вимог кредиторів до боржника
починається з дня офіційного
оприлюднення оголошення про порушення
провадження у справі про банкрутство.

Зазначений строк є граничним і
поновленню не підлягає.

Оголошення про порушення справи про
банкрутство товариства з обмеженою
відповідальністю „Лігніт", с. Ільниця
Іршавського району ()
було опубліковано на офіційному
веб-сайті Вищого господарського суду
України 19.03.2014 номер публікації 1726.

17.04.2014р. на адресу Господарського суду
Закарпатської області надійшла заява
фізичної особи ОСОБА_6, м. Донецьк б/н та
б/д (згідно відмітки канцелярії суду
отримано 17.04.2014р. за №02.5.1-14/4989/14) про
визнання додаткових кредиторських
вимог на загальну суму 482541,32грн.
18.04.2014р. до суду також надійшла заява
даного кредитора про уточнення
кредиторських вимог, у відповідності
до якої ОСОБА_6 просить визнати її
грошові вимоги до боржника в сумі
563083,24грн., (в тому числі заборгованість
по заробітній платі - 95566,03грн.;
заборгованість по виплаті компенсації
за невикористану відпустку - 17513,32грн.;
нарахована компенсація (на 18.03.2014р.) за
несвоєчасний розрахунок при
звільненні працівника - 229977,14грн.);
218808,75грн. - вимоги щодо повернення
поворотної фінансової допомоги та
1218грн. - судові витрати за звернення
кредитором до господарського суду з
даною заявою.

Розпорядником майна боржника та
боржником подано господарському суду
письмове пояснення по суті поданої до
суду заяви, згідно з яким вимоги
фізичної особи ОСОБА_6, м. Донецьк про
визнання кредиторських вимог за
рішенням боржника не визнаються в
повному обсязі.

Судовим розглядом вимог кредитора
встановлено наступне:

Так, ОСОБА_6 з 11 вересня 2012р. була
прийнята на посаду директора ТОВ
„Лігніт" згідно Протоколу загальних
зборів учасників Товариства від 10
вересня 2012 р. у відповідності до умов
Контракту від 11.09.2012р. з керівником
підприємства, про що зроблено
відповідний запис в трудовій книжці.

29 травня 2013 року згідно рішення
засновників, що оформлене протоколом
№10 від 29 травня 2013р. з керівником
підприємства розірвано Контракт від 11
вересня 2012 р.

На підставі Наказу від 29 травня 2013 року
з ОСОБА_6 знято обов'язки директора
підприємства, відповідно до п. 8 ст. 36
Кодексу законів про працю України
(розірвання трудового договору з
підстав, передбачених контрактом).
Бухгалтерії доручено провести
остаточний розрахунок та виплатити
компенсацію за невикористану
відпустку.

Однак, в супереч вищенаведених норм,
остаточного розрахунку з ОСОБА_6
проведено не було. Крім того, даній
особі не видано довідки про розмір
заборгованості по заробітній платі та
компенсацій.

У зв'язку із звільненням та припиненням
трудових відносин, 15.07.2013 р. ОСОБА_6
звернулась до керівника ТОВ «Лігніт» з
письмовою заявою про надання
підписаної керівником та засвідченої
печаткою підприємства Довідки про
розмір заборгованості по заробітній
платі та всіх належних їй на дату
звільнення виплат та компенсацій.

Вищенаведена заява відправлена листом
з описом вкладення, що підтверджується
описом вкладення та квитанцією від
15.07.2013 р. та згідно рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення №584 була отримана
ТОВ «Лігніт» 19.07.2013 р.

Однак, керівництвом ТОВ «Лігніт» в
супереч вимог ст.ст. 49, 116 Кодексу
законів про працю, з ОСОБА_6 не
проведено розрахунок, а також довідка
про розмір заборгованості по
заробітній платі та суми компенсацій,
пов'язаних зі звільненням станом на
сьогоднішній день не видана.

Згідно статті 47 Кодексу законів про
працю, власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Відповідно до ст. 49 Кодексу законів про
працю, власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний видати працівникові
на його вимогу довідку про його роботу
на даному підприємстві, в установі,
організації із зазначенням
кваліфікації, посади, часу роботи і
розміру заробітної плати.

Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю,
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Відповідно до проведеного кредитором
розрахунку сума заборгованості ТОВ
«Лігніт» перед ОСОБА_6 становить
343056,49грн., в тому числі по видах виплат: -
заборгованість по заробітній платі -
95566,03грн.; заборгованість по виплаті
компенсації за невикористану
відпустку - 17513,32грн.; нарахована
компенсація (на 18.03.2014р.) за
несвоєчасний розрахунок при
звільненні працівника - 229977,14грн.

Кредитор стверджує, що в супереч
вищенаведених норм, остаточного
розрахунку з ним проведено не було.
Крім того, не видано довідки про розмір
заборгованості по заробітній платі та
компенсацій.

Також кредитором подано суду відомості
про те, що між кредитором та боржником
укладено Договори про надання
поворотної фінансової допомоги, за
умовами яких кредитор надав боржнику
218808,75грн. позики, яка в строк,
передбачений договорами не повернута
позикодавцю, а відтак, вимогу до
боржника на суму 218808,75грн. неповернутої
фінансової допомоги просить включити
до реєстру вимог кредиторів в порядку
та черговості, визначеній у
відповідності до вимог Закону України
„Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом".

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги ініціюючого кредитора
підлягають задоволенню частково з
наступних підстав.

Судом встановлено, що з 11 вересня 2012
року по 28 травня 2013 року ОСОБА_6
працювала на посаді керівника ТОВ
„Лігніт".

Як убачається зі штатного розкладу ТОВ
„Лігніт", з 11 вересня 2012 року був
встановлений посадовий оклад
керівника в розмірі 30000грн.

Також судом встановлено, що з вересня
2012 року ОСОБА_6 нараховувалась
заробітна згідно зі штатним розкладом,
однак виплачувалась несвоєчасно і не в
повному обсязі.

Разом з тим, згідно з наказом №20-к про
звільнення ОСОБА_6 від 20 травня 2013 року
з нею повинен був бути проведений
повний розрахунок та виплачено їй
компенсацію за невикористані дні
відпустки з 11 вересня 2012 року по день
звільнення, а також виплачено
заборгованість по заробітній платі.

Кредитор, посилаючись на наданий суду
розрахунок, вказує на існування
заборгованості по заробітній платі в
сумі 95566,03грн., однак, такі доводи
кредитора не можуть бути взяті судом до
уваги, оскільки у відповідності до
відомостей про нарахування та виплату
заробітної плати на ТОВ „Лігніт" за
грудень 2013 року, які у відповідності до
вимог чинного законодавства свідчать
про наявність беззаперечної
заборгованості по даному виду
нарахувань, заборгованість по виплаті
заробітній платі ОСОБА_6 становить суму
86852,32грн.

Також кредитор просить суд включити до
реєстру вимог кредиторів суму 17513,32грн.
заборгованість по виплаті компенсації
за невикористану відпустку.
Матеріалами справи, в тому числі
відомостями, наданими ТОВ „Лігніт",
підтверджено, що згідно наказу №20-к від
20.05.2013р. бухгалтерії підприємства
наказано провести остаточний
розрахунок з ОСОБА_6 і виплатити їй
компенсацію за невикористану
відпустку за період з 11.09.2012р. по день
звільнення.

Однак, даного розрахунку із
працівником ТОВ „Лігніт" проведено не
було.

Натомість, боржник у поданому суду
поясненні вказує на те, що в момент
залишення роботи сама ж ОСОБА_6
зобов'язана була вжити заходів для
виплати всіх сум, що належать їй від
підприємства, в тому числі - сама себе
повідомити про їх розмір, підготувати,
підписати та отримати довідку. В
результаті того, що ОСОБА_6 оформлюючи
своє звільнення не здійснила виплату
собі заробітної плати, підприємство
втратило можливість провести таку
виплату і в майбутньому.

Стверджує, що вини власника ТзОВ
"Лігніт" у невиплаті ОСОБА_6 заробітної
плати немає (в день звільнення вона
сама виконувала функції керівника
підприємства, а в подальшому - не
пред'являла вимоги про розрахунок як
того вимагає ч.1 ст.116 КЗпП), то немає і
підстав для виплати середнього
заробітку відповідно до ст.117 КЗпП
України. Крім того, заборгованість ТзОВ
"Лігніт" перед ОСОБА_6 за виплату
заробітної плати погашена шляхом
зарахування зустрічних вимог
підприємства відшкодувати збитки,
заподіяні підприємству ОСОБА_6 при
виконанні трудових обов'язків
директора.

Також боржник вважає, що у розумінні ст.
117 КЗпП України виплата суми за
затримку розрахунку при звільненні є
санкцією, як штраф, неустойка чи пеня.

Однак, дані твердження боржника не
можуть бути взяті судом до уваги з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
передбачено, що відповідно до
загальних положень статей 1 і 2 Закону
розмір заробітної плати за працю на
підставі трудового договору залежить
від професійно-ділових якостей
працівника, складності й умов
виконуваної ним роботи, результатів
останньої та господарської діяльності
підприємства і що за своєю структурою
заробітна плата складається: з
основної - винагороди за виконану
роботу відповідно до встановлених норм
праці (норм часу, виробітку,
обслуговування, посадових обов'язків);
із додаткової - винагороди за працю
понад установлені норми, за трудові
успіхи та винахідливість і за особливі
умови праці (доплати, надбавки,
гарантійні й компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством,
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій); а також
із заохочувальних та компенсаційних
виплат - винагороди за підсумками
роботи за рік, премії за спеціальними
системами і положеннями,
компенсаційних та інших грошових і
матеріальних виплат, які не
передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад установлені цими актами норми.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного
тлумачення положень статті 233 Кодексу
законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
2371 цього кодексу від 22.02.2012р. №4-рп/2012
встановлено, що під заробітною платою,
що належить працівникові, або, за
визначенням, використаним у частині
другій статті 233 Кодексу, належною
працівнику заробітною платою
необхідно розуміти усі виплати, на
отримання яких працівник має право
згідно з умовами трудового договору і
відповідно до державних гарантій,
встановлених законодавством для осіб,
які перебувають у трудових
правовідносинах з роботодавцем,
незалежно від того, чи було здійснене
нарахування таких виплат.

Невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог лише на момент
припинення такого правопорушення, яким
є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
визначальними є такі юридично значимі
обставини, як невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Відтак, даним рішенням передбачено
необмежений час для звернення
працівника з позовом до підприємства
про виплату належних йому нарахувань
по заробітній платі.

Також Рішенням Конституційного Суду
України у справі за конституційним
зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо
офіційного тлумачення положення
частини другої статті 233 Кодексу
законів про працю України від 15 жовтня
2013 року №9-рп/2013 передбачено, що
Положенням статті 34 Закону передбачено
компенсацію працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати, що
провадиться відповідно до індексу
зростання цін на споживчі товари і
тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.
Згідно зі статтями 1, 2 Закону України
,,Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року
підприємства, установи і організації
всіх форм власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу (особи), а
саме у разі затримки на один і більше
календарних місяців виплати
нарахованих громадянам грошових
доходів: пенсії, соціальних виплат,
стипендії, заробітної плати (грошового
забезпечення) тощо.

Тобто, положення даного Рішення
стосуються виключно можливості
проведення нарахування компенсації
громадянам втрати частини доходів у
випадку порушення встановлених
строків їх виплати під час роботи
працівника, а не після його звільнення
з займаної посади.

Відтак, аналіз всіх вищезазначених
норм свідчить про те, що всі суми
(заробітна плата, вихідна допомога,
компенсація за невикористану
відпустку, оплата за час тимчасової
непрацездатності тощо), належні до
сплати працівникові, мають бути
виплачені у день звільнення цього
працівника. Закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що йому належать;
при невиконанні такого обов'язку з вини
власника або уповноваженого ним органу
наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

Так, згідно з розрахунковими
відомостями ТОВ „Лігніт" по заробітній
платі боржник підтверджує факт
невиплати ОСОБА_6 заробітної плати за
період з вересня 2012 року до червня 2013
року в розмірі 86825,32грн., а також
заборгованість по виплаті компенсації
за невикористану відпустку в розмірі
17513,32грн

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому свої вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Таке роз'яснення цієї норми права, крім
наведеної вище постанови Пленуму
Верховного Суду України, надав і
Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у
справі щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього
кодексу.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100
„Про затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати" норми
даного акту застосовуються у випадках,
коли згідно з чинним законодавством
виплати провадяться виходячи із
середньої заробітної плати.

Відповідно до п. п.2,8 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою КМУ від 8
лютого 1995 року №100 середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні обчислюється виходячи з
виплат за останні 2 календарних місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата, тобто
перед звільненням.

Нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів /годин,
а у випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
роботи (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Відтак, перевіривши поданий кредитором
розрахунок нарахування середнього
заробітку за весь період затримки
розрахунку по заробітній платі на суму
229977,14грн. суд вважає за необхідне
задовольнити вимоги кредитора в цій
частині.

ОСОБА_6 надала суду відомості про те, що
між кредитором та боржником укладено
ряд договорів про надання поворотної
фінансової допомоги, за умовами яких
кредитор надав боржнику 218808,75грн.
позики, яка в строк, передбачений
договором не повернута позикодавцю, а
відтак, вимогу до боржника на суму
218808,75грн. неповернутої фінансової
допомоги просить включити до реєстру
вимог кредиторів в порядку та
черговості, визначеній у відповідності
до вимог Закону України „Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом".

Заявлені у справі про банкрутство
грошові вимоги можуть
підтверджуватися або первинними
документами (угодами, накладними,
рахунками, актами виконаних робіт,
тощо), що свідчать про цивільно-правові
відносини сторін та підтверджують
заборгованість боржника перед
кредитором, або рішенням
юрисдикційного органу, до компетенції
якого віднесено вирішення такого
спору.

Також, слід зазначити, що в межах
провадження справи про банкрутство,
суд, встановлюючи грошові вимоги
кредиторів, виходить із дійсності
правочину до визнання в установленому
законом порядку його недійсним .

Статтею 1046 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно п. 1, 2 ст. 1049 Цивільного кодексу
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Заявником подано суду ряд договорів
про надання поворотної фінансової
допомоги, судовим аналізом яких
встановлено наступне:

- 07.05.2013р. між кредитором та боржником
було укладено Договір №7 про надання
поворотної фінансової допомоги, за
умовами якого кредитор надав боржнику
199208,75грн. позики. У підтвердження факту
надання позики кредитором подано суду
квитанцію до прибуткового касового
ордеру №00017 від 07.05.2013р. на суму
124208,75грн., а також банківську квитанцію
від 07.05.2013 р. на суму 75000грн.

Боржник заперечує з приводу доводів
кредитору з цього приводу та в поданому
суду письмовому поясненні вказує на те,
що відповідно до копії квитанції,
наданої заявником про здійснення
касової операції від 07.05.2013 р. на суму
75000,00грн. згідно з договором №7 про
надання поворотної фінансової
допомоги від 07.05.2013 р., в графі код
платника зазначений код ТзОВ «Лігніт»,
і в призначенні платежу зазначено:
надходження грошових коштів від ТзОВ
«Лігніт», що свідчить про те, що кошти
на суму 75 000,00грн. надійшли від ТзОВ
«Лігніт», а не від ОСОБА_6

Однак, дані заперечення боржника не
можуть бути взяті судом до уваги з
огляду на таке.

Статтями 32, 33 ГПК України передбачено,
що доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, належними та
допустимими доказами, відповідно до ст.
34 ГПК України.

Так, за своєю суттю принцип належності
доказів означає спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. Принцип
допустимості доказів, в свою чергу,
означає, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до частин 1-5 статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій;
первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення; для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Інформація, що міститься у прийнятих до
обліку первинних документах,
систематизується на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку; дані
аналітичних рахунків повинні бути
тотожні відповідним рахункам
синтетичного обліку на перше число
кожного місяця.

Регістри бухгалтерського обліку
повинні мати назву, період реєстрації
господарських операцій, прізвища і
підписи або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати осіб, які брали участь у
їх складанні; господарські операції
повинні бути відображені в облікових
регістрах у тому звітному періоді, в
якому вони були здійснені.

Відтак, здійснення будь-яких операцій,
в тому числі і купівля-продаж майна,
позичка чи оренда мають
підтверджуватись відповідними
первинними документами та документами
бухгалтерського обліку (регістрами за
відповідний період).

Частина 2 статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначає перелік
основних реквізитів первинних
бухгалтерських документів, які є
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій. Такими
реквізитами є: назва документа (форми);
дата і місце складання; назва
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиниця виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Зазначена норма визначає в якості
обов'язкового реквізиту номер та дату
договору, який є підставою для
господарської операції та вказує на
обов'язковість, зокрема, зазначення
змісту та обсягу господарської
операції, якою, згідно ст. 1 Закону, є дія
або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Наданими суду кредитором первинними
бухгалтерськими документами
(квитанція до прибуткового касового
ордеру №00017 від 07.05.2013р. на суму
124208,75грн., а також банківська квитанція
від 07.05.2013 р. на суму 75000грн.)
підтверджено відображення в них в
якості обов'язкового реквізиту номер
та дату договору, який є підставою для
господарської операції та вказує на
обов'язковість, зокрема, зазначення
змісту та обсягу господарської
операції, а саме, договір від 07.05.2013р.
про надання поворотної фінансової
допомоги та особу позикодавця, що дає
змогу ідентифікувати особу, яка брала
участь у здійсненні господарської
операції, її зміст та обсяг, підстави
виникнення.

Також кредитор зазначає, що на підставі
Договору про надання поворотної
фінансової допомоги від 15.05.2013 р. ним
було надано боржнику позику на суму 800
грн., за Договором про надання
поворотної фінансової допомоги від
03.12.2012 р. надано боржнику 10000грнн., за
Договором про надання поворотної
фінансової допомоги від 28.03.2013р. надано
боржнику 5000грн., за Договором про
надання поворотної фінансової
допомоги від 27.02.2013р. надано боржнику
2000грн. та за Договором про надання
поворотної фінансової допомоги від
12.03.2013 р. кредитором надано боржнику
1800грн.

Однак, дані докази кредитора не можуть
бути взяті судом до уваги з огляду на
те, що до даних договорів кредитором не
подано суду жодних первинних
бухгалтерських документів у
підтвердження проведення певної
господарської операції.

Керуючись ст.ст. 23, 45 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
ст.ст.5, 86 Господарського
процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Визнати ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, ідент. код
НОМЕР_1) кредитором Товариства з
обмеженою відповідальністю „ЛІГНІТ"
(90130, Закарпатська обл.., Іршавський
район, село Ільниця, вул. Радянська,
будинок 75, код ЄДРПУО 00176265) з грошовими
вимогами на суму 335681,78грн. - вимоги І
черги (в тому числі заборгованість по
заробітній платі - 86825,32грн.;
заборгованість по виплаті компенсації
за невикористану відпустку - 17513,32грн.;
нарахована компенсація (на 18.03.2014р.) за
несвоєчасний розрахунок при
звільненні працівника - 229977,14грн.),
1218грн. витрат по сплаті судового збору,
а також на суму 199208,75грн. позики - вимоги
ІУ черги.

2. Вимоги ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, ідент. код
НОМЕР_1) до Товариства з обмеженою
відповідальністю „ЛІГНІТ" (90130,
Закарпатська обл., Іршавський район,
село Ільниця, вул. Радянська, будинок 75,
код ЄДРПУО 00176265) на суму 8740,71грн.
заборгованості по заробітній платі, а
також на суму 19600грн. поворотної
фінансової допомоги відхилити.

Суддя
О.Ф. Ремецькі