ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2014
Справа № 917/1002/14

за позовом Комунального підприємства
"Полтава-сервіс" Полтавської міської
ради, 36002, м. Полтава, пров. Чайковського,
5

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
АДРЕСА_1

про стягнення грошових коштів у сумі
5110,00 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники:

Від позивача: Аксюта Б.О., довіреність
№ 5 від 20.12.2013 року; Потоцька Ю.В.
довіреність №8 від 19.05.2014 р.

Від відповідача: не з'явився.

Суть справи: Розглядається позовна
заява про стягнення з відповідача
заборгованості за договором оренди
торгового місця № Б-90/1 від 01.05.2012 року в
розмірі 5110,00 грн.

Позивач підтримав позовні вимоги та
надав клопотання про зменшення
позовних вимог у зв'язку з тим, що після
порушення провадження у справі
відповідачем сплачено частину
заборгованості у розмірі 1022,00 грн., що
підтверджується випискою ПАТ
"Полтава-банк" від 10.06.2014 р. (а.с.- 26).

Дана заява про зменшення позовних
вимог приймається судом до розгляду як
така, що не суперечить чинному
законодавству, і позовні вимоги
розглядаються в новій редакції.

Таким чином, враховуючи заяву позивача
про зменшення позовних вимог
предметом розгляду у даній справі є
вимога про стягнення з відповідача
4088,00 грн. боргу.

Від відповідача ухвала від 26.05.2014 р.,
направлена за адресою, зазначеною у
позові (АДРЕСА_1), повернулася з
відміткою поштової установи - "За
закінченням терміну зберігання".
Відомості про державну реєстрацію
відповідача підтверджуються Витягом з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних-осіб підприємців, який
на вимогу суду наданий позивачем (а.с. -
27).

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України N 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" в разі
якщо ухвалу у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і
охоронюваних законом інтересів другої
сторони, вживати заходів до
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність у матеріалах
справи доказів для розгляду спору по
суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(ратифікована Законом України від
17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на
розгляд його справи упродовж розумного
строку, належне повідомлення
відповідача про час і місце судового
засідання, спір розглядається за
наявними матеріалами відповідно до ст.
75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників позивача, суд
встановив:

Рішенням виконавчого комітету
Полтавської міської ради "Про
організацію міського комунального
ринку "Браїлки" по АДРЕСА_2 від 27.01.2011 р.
№20 (далі - Рішення) організовано
міський комунальний ринок "Браїлки" на
земельній ділянці комунальної
власності територіальної громади
міста Полтави по АДРЕСА_2 (а.с.- 8).

Пунктом 2 Рішення організацію та
забезпечення створення належних умов
для провадження торговельної
діяльності на ринку згідно із
Правилами торгівлі на ринках,
покладено на позивача. Згідно п. 3.3
Рішення позивача зобов'язано
забезпечити укладення договорів
оренди торговельних місць з фізичними
особами-підприємцями.

Як вбачається з матеріалів справи,
01.05.2012 р. між сторонами було укладено
договір оренди № Б-90/1 торговельного
місця (далі - договір, а.с. 10-11), предметом
якого є торговельне місце сектору 7: № 3
загальною площею 24 кв. м., що
розташоване на території комунального
ринку "Браїлки" за адресою: АДРЕСА_2 та
надається у тимчасове платне
користування відповідачеві для
провадження торговельної діяльності
(п. 1.1 Договору).

При цьому сторони узгодили наступне:

- орендар набуває право користування
об'єктом оренди з дня підписання даного
договору (п.1.4 Договору);

- орендар зобов'язаний своєчасно і в
повному обсязі сплачувати орендодавцю
орендну плату (п.3.2 Договору);

- орендна плата за об'єкт оренди
становить за місяць оренди 1022,00 грн. (в
т.ч. ПДВ) (в.4.1 Договору);

- орендна плата обчислюється на
підставі розрахунку згідно з додатком
та вноситься до 20 числа місяця, що
передує місяцю, за який проводиться
оплата. Орендна плата підлягає сплаті
незалежно від результатів провадження
господарської діяльності відповідача
(п.4.2 Договору);

- договір укладений строком на 44
місяців та діє з 01 травня 2012 р. по 31
грудня 2015 р. включно (п.7.1 Договору).

В порушення умов Договору та норм
чинного законодавства, відповідач
взяті на себе зобов'язання в частині
сплати орендної плати не виконав, у
зв'язку з чим станом на час розгляду
справи за ним утворилася
заборгованість по орендній платі у
сумі 4088,00 грн. (в редакції клопотання
про зменшення позовних вимог,
розрахунок заборгованості в
матеріалах справи, а. с.17).

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного:

Відповідно до п. 3 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
акти цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України договір є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

У частині 3 статті 184 Господарського
кодексу України зазначено, що
укладення господарських договорів на
основі примірних і типових договорів
повинно здійснюватися з додержанням
умов, передбачених статтею 179 цього
Кодексу, не інакше як шляхом викладення
договору у вигляді єдиного документа,
оформленого згідно з вимогами статті 181
цього Кодексу та відповідно до правил,
встановлених нормативно-правовими
актами щодо застосування примірного
або типового договору.

Частиною 2 статті 179 Господарського
кодексу України передбачено, що
Кабінет Міністрів України,
уповноважені ним органи виконавчої
влади можуть рекомендувати суб'єктам
господарювання орієнтовні умови
господарських договорів (примірні
договори), а у визначених законом
випадках - затверджувати типові
договори. Відповідно до пункту 3
частини 4 статті 179 Господарського
кодексу України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору,
зокрема, на основі типового договору,
затвердженого Кабінетом Міністрів
України, чи у випадках, передбачених
законом, іншим органом державної влади,
коли сторони не можуть відступати від
змісту типового договору, але мають
право конкретизувати його умови.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 29.07.2009 року № 868 "Положення про
основні вимоги до організації
діяльності продовольчих,
непродовольчих та змішаних ринків"
затверджено Типовий договір оренди
торговельного місця.

Відповідно до п. 20 Правил торгівлі на
ринках, затверджених наказом
Міністерства економіки та з питань
європейської інтеграції України,
Міністерства внутрішніх справ України,
Державної податкової адміністрації
України, Державного комітету
стандартизації, метрології та
сертифікації України № 57/188/84/105 від
26.02.2002 року, передбачено право
адміністрації ринку на укладання
письмових угод з продавцями про
надання торгівельних місць в оренду з
зазначенням у письмовій угоді терміну
дії угоди, асортименту товару, що
реалізуються, розташування
торгівельного місця, умови оренди
торгівельного місця, розмір та порядок
оплати за оренду майна, перелік послуг,
які надає ринок, та їх вартість. Пунктом
13 Правил торгівлі на ринках
торговельне місце визначається як
площа, відведена для розміщення
необхідного для торгівлі інвентарю
(вагів, лотків тощо) та здійснення
продажу продукції з прилавків (столів),
транспортних засобів, причепів, візків
(у тому числі ручних), у контейнерах,
кіосках, палатках тощо. Тому, об'єктом
договору оренди у спірних
правовідносинах є торговельне місце.
Відповідно до абзацу 4 пункту 16 Правил
торгівлі на ринках у разі використання
торговельного місця на умовах оренди в
продавця повинна бути копія угоди з
адміністрацією ринку про оренду, а на
умовах суборенди - копія такої угоди із
суб'єктом підприємницької діяльності
(орендодавцем).

Як вбачається з матеріалів справи, на
основі типового договору оренди
торговельного місця між сторонами було
укладено Договір оренди № Б-90/1 від
01.05.2012 року, у якому останні, зокрема,
узгодили, що орендодавець передає
орендарю у тимчасове платне
користування об'єкт оренди, а орендар
набуває право користування об'єктом
оренди з дня підписання даного
договору.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Зазначене також
кореспондується зі ст. 526 Цивільного
кодексу України, де встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Враховуючи правову природу укладеного
договору, суд дійшов до висновку, що
оцінка правомірності заявлених вимог
має здійснюватись з урахуванням
приписів законодавства, які
регламентують правовідносини з оренди
(найму) та безпосередньо Правила
торгівлі на ринках.

Даної правової позиції дотримується
Верховний Суд України, зокрема, у
постанові від 24.10.2011 р. № 19310006 у справі
№ 07/33-71, яка є обов'язковою для
застосування судами відповідно до
приписів ст. 11128 ГПК України.

У відповідності до ст. 283
Господарського кодексу України за
договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності, до відносин
оренди застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 759 Цивільного Кодексу України
встановлено, що за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк. Відповідно до п. 3 ст. 285
Господарського кодексу України
орендар зобов'язаний своєчасно і в
повному обсязі сплачувати орендну
плату, одностороння відмова від
договору оренди в силу п. 1 ст. 291
Господарського кодексу України не
допускається. Зазначене також
кореспондується з п. 1 ст. 762 Цивільного
кодексу України визначено, де
встановлено, що за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін),
якщо строк виконання боржником
зобов'язання не встановлений, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час, а боржник повинен
виконати таке зобов'язання у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства (ст. 530
Цивільного кодексу України).

Згідно пояснень позивача, та наявних у
справі доказів станом на момент
розгляду справи в суді борг не
сплачений, договір оренди не
розірваний, не визнаний недійсним.

На підставі матеріалів справи поданих
сторонами доказів суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення основного боргу в сумі 4 088,00
грн. є правомірними, обґрунтованими,
підтверджуються належними та
допустимими доказами та підлягають
задоволенню.

Відповідач правами, наданими йому ГПК
України, не скористався, жодних
доказів, що спростовували б факт
наявності заборгованості чи її розмір,
не надав.

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. В
силу вказаної норми предметом
доказування є обставини, які свідчать
про дійсні права та обов'язки сторін у
справі та складаються з фактів, якими
позивач обґрунтовує підстави позову,
та фактів, якими відповідач
обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, а згідно
ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають
для суду заздалегідь встановленої
сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Позивач надав належні докази
обґрунтованості та правомірності
позовних вимог; відповідач правами,
наданими йому ГПК України, не
скористався, жодних заперечень проти
позову не надав. За викладеного,
застосовуючи основні конституційні
засади судочинства, принцип
верховенства права, виходячи з
фактичних обставин справи, з'ясування
природи дійсних правовідносин між
сторонами у даному спорі та чинного
законодавства України, яке повинно
застосовуватися до них при вирішенні
спору, господарський суд дійшов до
висновку про задоволення позовних
вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.33,43,75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код
НОМЕР_1, інші реквізити невідомі) на
користь Комунального підприємства
"Полтава - сервіс" Полтавської міської
ради (пров. Чайковського, буд. 5, м.
Полтава, 36000, р/р "Полтавабанк",
МФО 331489, ) 4088,00 грн.
основного боргу.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Суддя
О.С. Мацко