ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2014 р.
Справа № 907/54/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Мельник Г.І.

суддів
Михалюк О.В.

Новосад Д.Ф.

розглянувши апеляційну скаргу
Державного територіально-галузевого

об'єднання "Львівська
залізниця" № НЗЕ10/879 від 01.04.2014 року

на рішення Господарського суду
Закарпатської області від 20.03.2014р.

у справі № 907/54/14

за позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця",

м. Львів

до відповідача 1 Лазещинської
сільської ради, с.Лазещина, Рахівського
району,

Закарпатської області

до відповідача 2 Фізичної особи-
підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1

про визнання незаконним та
скасування рішення Лазещинської
сільської ради

від 24.08.2003р., визнання недійсним
договору купівлі - продажу земельної

ділянки від 26.12.2003р., скасування
державної реєстрації права власності
на

земельну ділянку, усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою

за участю представників:

від позивача: - Кривяк Д.Р. представник
(довіреність № НЮ-64 від 01.01.2014 року )

від відповідача 1: - не з'явився

від відповідача 2: - ОСОБА_4 представник
(довіреність № 82 від 05.02.2014 року )

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Закарпатської області від 20.03.2014 року у
справі №907/54/14 (суддя Йосипчук О.С.) у
задоволенні позову відмовлено; судові
витрати покладено на позивача.

Рішення суду мотивоване
положеннями Земельного Кодексу
України, відповідно до якого право
власності, право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав, відтак за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування надається
право власності та право користування
земельними ділянками, що знаходяться у
комунальній чи державній власності.

Таким чином, приймаючи рішення
місцевий господарський суд виходив з
того, що документальними доказами у
справі підтверджено право власності
відповідача 2 на спірну земельну
ділянку у відповідності до положень
Земельного Кодексу України, при цьому
право власності на спірну земельну
ділянку не припинено у порядку,
передбаченому ст. 140 ЗК України. Крім
того, на момент розгляду справи
позивачем не надано доказів, що
посвідчують право постійного
користування земельною ділянкою.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням місцевого господарського
суду Державне територіально-галузеве
об'єднання "Львівська залізниця"
оскаржило його в апеляційному порядку,
звернувшись до Львівського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою № НЗЕ10/879 від 01.04.2014
року, в якій просить скасувати рішення
господарського суду Закарпатської
області від 20.03.2014р. у справі № 907/54/14 та
ухвалити нове рішення, яким задоволити
позовні вимоги у повному обсязі,
оскільки вважає, що судом першої
інстанції неповно з'ясовано обставини
справи, невірно застосовано норми
матеріального права, які діяли на
момент виникнення у залізниці права
користування на спірну земельну
ділянку, а також порушено норми
процесуального права.

Свої доводи скаржник аргументує,
зокрема, тим, що суд першої інстанції не
врахував, що План смуги відведення
лінії Вороненко - Теребушани
Львівської залізниці, розроблений у 1952
році відповідно до Положення про
порядок порушення і розгляду клопотань
по питаннях про відведення земель для
державних, громадських потреб та інших
потреб, які потребують рішення Ради
Міністрів СРСР або Міністра сільського
господарства СРСР, затверджений
постановою Ради Міністрів СРСР від
22.06.1954 року № 1240. Таким чином, скаржник
зазначає, що право ДТГО «Львівська
залізниця» на спірну земельну ділянку
виникло у 1952 році згідно Плану смуги
відведення лінії Вороненко -
Теребушани Львівської залізниці.

Поряд з цим, апелянт покликається
на те, що згідно Положення «Про землі,
надані транспорту», затвердженого
Постановою центрального виконавчого
комітету СРСР № 58, Ради народних
комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933р., землями,
наданими транспорту, визнавались
перелічені в ст.ст. 4-8 цього Положення
землі. Так, як зазначає далі скаржник,
відповідно до ст. 4 Положення до
залізничних транспортних земель
відносились землі, зайняті
залізничними шляхами та іншими
об'єктами залізничної інфраструктури.

Скориставшись своїм правом, наданим ст.
96 ГПК України, Фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 подав відзив на
апеляційну скаргу, в якому доводи
скаржника спростовує та просить
рішення господарського суду
Закарпатської області від 20.03.2014р. у
справі № 907/54/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу ДТГО «Львівська
залізниця» без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 11.04.2014р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено справу до
розгляду на 13.05.2014р. Ухвалою
Львівського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 03.06.2014р.

В дане судове засідання прибули
представники позивача та відповідача 2,
проте, відповідач 1 явки уповноваженого
представника у судове засідання не
забезпечив, хоча своєчасно та належним
чином був повідомлений про час та місце
розгляду апеляційної скарги, що
підтверджується ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
13.05.2014р.

Враховуючи ту обставину, що
відповідач 1 належним чином був
повідомлений про час, місце розгляду
апеляційної скарги та наслідки неявки
в судове засідання, а в матеріалах
справи достатньо доказів для прийняття
законного та обґрунтованого рішення,
судова колегія дійшла до висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги за відсутності представника
відповідача 1.

Перевіривши доводи апеляційної
скарги, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача
2, вивчивши матеріали справи та
оцінивши наявні в ній докази,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення
місцевим господарським судом,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення господарського суду
Закарпатської області від 20.03.2014р. у
справі № 907/54/14 слід залишити без змін,
апеляційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" без задоволення,
виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи
встановлено, що рішенням Лазещинської
сільської ради 6 сесії 4 скликання від 24
серпня 2003 року "Про продаж земельних
ділянок несільськогосподарського
призначення" погоджено звіт про
експертну грошову оцінку земельної
ділянки несільськогосподарського
призначення на території Лазещинської
сільської ради Закарпатської області,
що перейшла в користування Приватного
підприємця ОСОБА_2; затверджено
вартість земельної ділянки; вирішено
продати ПП ОСОБА_2 земельну ділянку, що
відноситься до земель промисловості
площею 1500 кв.м., для обслуговування
лісопильного цеху на території
Лазещинської сільської ради
Закарпатської області; а також
затверджено умови продажу земельної
ділянки (а.с. 30-31).

Таким чином, 26 грудня 2003 року між
Лазещинською сільською радою
(Продавець) та ПП ОСОБА_2 (Покупець)
укладено Договір купівлі-продажу
земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
(а.с. 25-28) (надалі - Договір), відповідно
до умов якого Продавець на підставі
рішення 6 сесії 4 скликання
Лазещинської сільської ради від
24.08.2003р. передає за плату, а Покупець
приймає у власність і оплачує земельну
ділянку з усіма обтяженнями,
обмеженнями і сервітутами за адресою:
територія Лазещинської сільської ради,
Рахівського району, Закарпатської
області, загальною площею 1 500 кв.м. (п. 1.1.
Договору).

Згідно з п. 1.2. Договору земельна
ділянка, зазначена в п. 1.1., продається
для обслуговування лісопильного цеху
на території Лазещинської сільської
ради, Рахівського району,
Закарпатської області.

Пунктом 4.1. Договору передбачено,
що право власності на придбану
земельну ділянку виникає у Покупця з
моменту одержання ним Державного акта
на право власності на землю та його
державної реєстрації.

При цьому, документальними
доказами у справі підтверджено, що
07.02.2005р. Приватному підприємцю ОСОБА_2
видано Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЗК
№058625, відповідно до якого відповідач 2
є власником згаданої земельної ділянки
(а.с. 130).

Разом з тим, з матеріалів справи
встановлено, що на вказаній земельній
ділянці з 2000 року знаходиться нерухоме
майно відповідача 2 - пилорама,
будівництво якої завершено у 2001 році,
що підтверджується Актом Державної
технічної комісії про готовність
закінченого будівництвом об'єкта до
експлуатації (а.с.93-95). Водночас, під час
розгляду справи судом з'ясовано, що
підприємець ОСОБА_2 сплачує земельний
податок, а саме обов'язковий платіж, що
справляється з власників земельних
ділянок та земельних часток (паїв).

Відповідно до ст. 19 Земельного
кодексу України за цільовим
призначенням землі поділяють, на
категорії, та зокрема, на землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони.

При цьому, статтею 20 ЗК України
передбачено, що віднесення земель до
тієї чи іншої категорії, а також зміна
цільового призначення земель
проводиться на підставі рішення
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 67
ЗК України (в редакції станом на
серпень 2003 року) до земель транспорту
належать землі, надані підприємствам,
установам та організаціям
залізничного, автомобільного
транспорту і дорожнього господарства,
морського, річкового, авіаційного,
трубопровідного транспорту та
міського електротранспорту для
виконання покладених на них завдань
щодо експлуатації, ремонту і розвитку
об'єктів транспорту. Землі транспорту
можуть перебувати у державній,
комунальній та приватній власності.

Відповідно до ст. 68 ЗК України до земель
залізничного транспорту належать
землі смуг відведення залізниць під
залізничним полотном та його
облаштуванням, станціями з усіма
будівлями і спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту.

Згідно з ст. 6 Закону України „Про
залізничний транспорт" землі, що
надаються у постійне користування для
потреб залізничного транспорту,
визначаються відповідно до Земельного
кодексу України та Закону України „Про
транспорт".

У відповідності до ст. 23 Закону України
„Про транспорт" встановлено, що до
земель залізничного транспорту
належать землі, надані в користування
підприємствам і організаціям
залізничного транспорту відповідно до
чинного законодавства України.

Статтею 65 ЗК України передбачено, що
землями промисловості, транспорту,
зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення визнаються земельні
ділянки, надані в установленому
порядку підприємствам, установам та
організаціям .

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 4 Закону
України "Про залізничний транспорт"
визначення територіальних меж
залізниць здійснюється за рішенням
Кабінету Міністрів України за поданням
центрального органу виконавчої влади в
галузі транспорту.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги
встановлено, що скаржник мотивує свої
вимоги тим, що рішення та виданий на
його підставі Державний акт підлягають
скасуванню, оскільки право Залізниці
на земельну ділянку (на якій
встановлена пилорама) виникло задовго
до набрання чинності Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень" та
ніким припинене не було. Також, на думку
позивача, доказом того, що спірна
земельна ділянка належала Залізниці є
долучений до позовної заяви "План
границ полосы отвода линии
Вороненка-Требушаны Львовской ж.д. с 94,7
км по 154,0 км" розроблений у 1952р. Крім
того, скаржник зазначає, що відповідно
до законодавства, яке діяло на момент
виникнення у Залізниці права на землі
смуги відведення в адміністративних
межах Лазещинської сільської ради
Рахівського району Закарпатської
області, вимоги щодо виготовлення та
отримання Державного акту не
передбачалися, а землі транспорту
вважалися землями спеціального
призначення, які використовувалися на
підставі особливих положень про ці
землі. Однак, незважаючи на це, частина
земельної ділянки смуги відведення
залізниці без попередньої згоди
останньої була неправомірно передана
на підставі оскаржуваного
розпорядження відповідача-1 -
відповідачу-2.

Оцінюючи наведені доводи апеляційної
скарги, колегія суддів зазначає
наступне.

"Инструкция о нормах и порядке отвода
земель для железных дорог и
использовании полосы отвода",
затверджена Міністерством шляхів
сполучення СРСР 30.01.1963р. містить прямі
вимоги щодо обов'язковості складення
документів на право користування
землею та порядок зберігання актів на
право користування землею
підрозділами залізниць, а п. 10
"Положения о землях, предоставленных
транспорту", яке затверджене
постановою РНК СРСР 07.02.1933р.
регламентує оформлення прав на землі,
закріплені, зокрема, за наркомом шляхів
сполучення та водного транспорту і
його органів в порядку, встановленому
законодавством союзних республік.

При цьому, частина ІV діючого на той час
Земельного кодексу УСРР, затвердженого
постановою ВЦВК від 29.11.1922р. (із змінами
та доповненнями від 27.06.1927р.),
передбачала обов'язковість оформлення,
державної реєстрації та видачі
землекористувачам
правопідтверджуючих документів на
землю. Розділ ІІ постанови ВЦВК й РНК
УСРР від 23.09.1925р. "Про земельні
розпорядки в смузі міст і містечок"
(діяла до 1984 року) також передбачав,
зокрема, що всі без винятку земельні
ділянки в межах міської смуги
підлягають державній реєстрації, що
засвідчується актами реєстрації та
витягами з них.

Водночас, стаття 10 Закону СРСР від
13.12.1968р. «Об утверждении основ
законодательства Союза ССР и союзних
республік» встановлювала
обов'язковість оформлення державних
актів на право користування землею та
видачі їх землекористувачам, яким
заборонялось користування наданою
земельною ділянкою без видачі
державного акту.

Кожен суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів. Право та законні
інтереси зазначених суб'єктів
захищаються шляхом визнання повністю
або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемляють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів. (п. 2 ч. 2
ст.20 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 1 ст. 116 ЗК України (в
редакції, яка діяла на момент прийняття
оскаржуваного рішення) громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади з
питань земельних ресурсів в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно п. 1 ст. 125 ЗК України право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою та його державної реєстрації.

Документом, що посвідчує право
власності на земельну ділянку і право
постійного землекористування
відповідно до ст. 126 ЗК України є
державний акт.

З'ясуванням доказів у справі
встановлено, що станом на серпень 2003
року (дату видачі оскаржуваного
рішення) державний акт на право
постійного користування спірною
земельною ділянкою у ДТГО "Львівська
залізниця" був відсутній і державної
реєстрації не проходив, що не
заперечується і самим позивачем.
Натомість, наданий позивачем в якості
доказу "План границ полосы отвода линии
Вороненка-Требушаны Львовской ж.д. с 94,7
км по 154,0 км" 1952 року (а.с. 21-24) не може
бути визнаний судом належним доказом
передачі спірної земельної ділянки у
користування позивачу.

Водночас, документальними доказами у
справі встановлено, що в матеріалах
справи міститься Державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЗК №058625, виданий Приватному
підприємцю ОСОБА_2, який на момент
подання позову та розгляду справи в
суді є чинним.

Предметом оскарження у даній
справі є, зокрема, рішення Лазещинської
сільської ради від 24.08.2003р. та договір
купівлі - продажу земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
від 26.12.2003р.

Частиною 2 ст. 19 Конституції
України, п. 3 ст. 24 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлено, що органи місцевого
самоврядування та їх посадові особи
діють лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, передбачені
Конституцією і законами України та
керуються у своїй діяльності
Конституцією і законами України,
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України, а в Автономній
Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Відповідно до пункту 12 розділу 10
Перехідних положень Земельного
кодексу України до розмежування земель
державної і комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів, крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, на яких розташовані
державні, в тому числі казенні,
підприємства, господарські товариства,
у статутних фондах яких державі
належать частки (акції, паї), здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради, а за межами населених пунктів -
відповідні органи виконавчої влади.

Положеннями статті 122 Земельного
кодексу України визначені
повноваження органів виконавчої влади
та органів місцевого самоврядування
щодо передачі земельних ділянок у
власність або у користування та
частиною 1 цієї норми встановлено, що
сільські, селищні, міські ради надають
земельні ділянки у постійне
користування юридичним особам із
земель комунальної власності
відповідних територіальних громад для
всіх потреб.

Рішення сільських рад, що
суперечать Конституції України,
законам України, рішенням
Конституційного Суду України, іншим
актам законодавства або є
недоцільними, неекономними,
неефективними за очікуваними чи
фактичними результатами, скасовуються
Президентом України, Кабінетом
Міністрів України або в судовому
порядку.

Згідно зі статтею 21 Цивільного
кодексу України суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку
(частина 10 статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні").

Акт державного чи іншого органу -
це юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Крім цього, відповідно до п.2
роз'яснень Президії Вищого
арбітражного суду України "Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням недійсними
актів державних чи інших органів" від
26.01.2000 р. №02-5/35 (з наступними змінами і
доповненнями) підставами для визнання
акта недійсним є невідповідність його
вимогам чинного законодавства та / або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є також
порушення у зв'язку з прийняттям
відповідного акта прав та охоронюваних
законом інтересів підприємства,
організації -позивача у справі. Якщо за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, у
господарського суду немає правових
підстав для задоволення позову.

Отже, рішення Лазещинської
сільської ради від 24.08.2003р. "Про продаж
земельних ділянок
несільськогосподарського призначення"
прийнято відповідно до чинного на той
час земельного законодавства та у
межах компетенції цього органу.

На час укладення спірного договору
купівлі-продажу земельної ділянки
несільськогосподарського призначення,
рішення Лазещинської сільської ради
від 24.08.2003р. "Про продаж земельних
ділянок несільськогосподарського
призначення" було чинним. Цей акт
Лазещинської сільської ради є актом
індивідуальної дії, він вичерпав свою
дію фактом укладення договору
купівлі-продажу земельної ділянки
несільськогосподарського призначення.

Щодо вимог, які стосуються визнання
недійсним договору купівлі - продажу
земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
від 26.12.2003р., судова колегія зазначає
наступне.

Відповідно до частин 1 статті 123
Земельного кодексу України надання
земельних ділянок державної або
комунальної власності у постійне
користування здійснюється на підставі
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 125 ЗК України право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Статтею 648 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст договору,
укладеного на підставі правового акта
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування,
обов'язкового для сторін (сторони)
договору, має відповідати цьому акту.
Особливості укладення договору на
підставі правового акта органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування
встановлюються актами цивільного
законодавства.

Статтею 203 ЦК України визначено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Згідно з ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи,
при укладенні Договору купівлі-продажу
земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
від 26.12.2003р., сторони діяли в межах своїх
повноважень та дотрималися усіх вимог,
необхідних для чинності цього
договору.

Крім того, як вже зазначалося вище, суд
не знайшов підстав для визнання
недійсним рішення Лазещинської
сільської ради від 24.08.2003р. "Про продаж
земельних ділянок
несільськогосподарського
призначення", на підставі якого був
укладений оскаржуваний договір
купівлі-продажу.

Враховуючи наведене та те, що ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності, судова колегія вважає
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції щодо відсутності підстав для
визнання договору купівлі - продажу від
26.12.2003р. недійсним.

У відповідності до ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом,
зокрема, визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування, а також
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав.

З аналізу вищенаведених норм права
вбачається, що у випадку порушення або
оспорювання прав чи охоронюваних
законом інтересів тільки власник
земельної ділянки або землекористувач
має право на звернення до суду.
Належними доказами користування
земельною ділянкою є державний акт на
право постійного користування землею,
державний акт на право власності на
землю, договори оренди та ін.

Проте, ДТГО "Львівська залізниця" -
позивачем у справі не подано належних
та допустимих доказів оформлення,
станом на момент прийняття
оскаржуваного рішення, ДТГО "Львівська
залізниця" чи її відокремленими
підрозділами у встановленому
законодавством порядку права
постійного користування чи права
оренди спірною земельною ділянкою
шляхом отримання державного акту на
право постійного користування
земельною ділянкою чи укладення
договору оренди земельної ділянки.
Таким чином, виходячи із приписів ст. 125
ЗК України право постійного
користування вказаною земельною
ділянкою у ДТГО "Львівська залізниця"
зареєстровано не було. Відтак,
погодження позивачем вилучення
земельної ділянки, станом на момент
прийняття оскаржуваного рішення,
законом не вимагалося.

Таким чином, у зв'язку з ненабуттям
позивачем в установленому законом
порядку права на земельну ділянку, в
силу положень ст.152 ЗК України відсутні
правові підстави для судового захисту
цього права та задоволення позову, про
що судом першої інстанції зроблено
обгрунтований висновок.

З врахуванням викладеного та
оцінюючи документальні докази у справі
в їх сукупності, судова колегія вважає
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову. Разом з тим, судова колегія
зазначає, що скаржником у справі не
доведено обставини на які він
покликається, як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення Господарського суду
Закарпатської області від 20.03.2014р.
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на чинному законодавстві і
підстав для його скасування немає, а
інші зазначені в апеляційній скарзі
доводи скаржника не відповідають
матеріалам справи, документально не
обґрунтовані, не базуються на
законодавстві, що регулює спірні
правовідносини, а тому не визнаються
такими, що можуть бути підставою згідно
ст. 104 ГПК України для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення
в апеляційному порядку, відповідно до
вимог ст. 49 ГПК України покласти на
скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, - Львівський апеляційний
господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду
Закарпатської області від 20.03.2014р. у
справі № 907/54/14 залишити без змін,
апеляційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" № НЗЕ10/879 від
01.04.2014 року - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення
Господарського суду Закарпатської
області в апеляційному порядку
покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в
Господарський суд Закарпатської
області.

Повний текст постанови складений
06.06.2014р.

Головуючий-суддя
Мельник Г.І.

Суддя
Михалюк О.В.

Суддя
Новосад Д.Ф.