ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" червня 2014 р.Справа № 916/1364/14

За позовом: Приватного підприємства
"ІТАЛ КЕРАМІКА";

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "СВЛ-2000";

про стягнення 203 637,88 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники сторін:

від позивача: Закордонська Н.Б. -
довіреність № 3 від 14.02.2014 року;

від відповідача: не з'явився.

У судовому засіданні було оголошено
перерву відповідно до ст. 77 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ: Приватне підприємство "ІТАЛ
КЕРАМІКА" звернулося до господарського
суду з позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю "СВЛ-2000", в
якій просить стягнути з відповідача
заборгованість у сумі 203 637,88 грн., яка
складається з основного боргу у сумі 134
957,38 грн., 45% річних від простроченої
суми заборгованості за товар у сумі 46
681,98 грн., пені у сумі 8 502,78 грн. та штрафу
у сумі 13 495,74 грн., а також стягнути з
відповідача витрати по сплаті судового
збору.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач послався на порушення
ТОВ "СВЛ-2000" умов укладеного між
сторонами по справі договору поставки
№752 від 27.09.2012р. в частині повної та
своєчасної сплати грошових коштів за
поставлений товар.

Ухвалою суду від 11.04.2014р. порушено
провадження у справі №916/1364/14 із
призначенням її до розгляду в судовому
засіданні на 21.05.2014р.

У судовому засіданні 21.05.2014р.
представник позивача висловив позовні
вимоги, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому
засіданні 21.05.2014р. зазначив, що немає
заперечень стосовно основного боргу,
однак просив суд задовольнити
клопотання про зменшення розміру пені
та штрафу (а.с.31), посилаючись при цьому
на положення ст.551 Цивільного кодексу
України та ст. 233 Господарського
кодексу України.

В обґрунтування вказаного клопотання
ТОВ "СВЛ-2000" зазначає, що за рахунок
надмірно високих процентів річних
позивач не лише компенсує всі збитки,
але і отримає додатковий прибуток.

Крім того, у своєму клопотанні
відповідач також звертає увагу суду на
те, що неможливість оплати
заборгованості виникла у ТОВ "СВЛ-2000"
внаслідок тривалої значної
заборгованості з оплати виконаних ним
робіт з боку бюджетних установ. Наразі,
як вказує відповідач, лише на виконанні
в органах Державного казначейства
України знаходяться судові накази на
загальну суму більше 700 000 грн.

Приймаючи до уваги необхідність
перевірки розрахунків, судом у
судовому засіданні 21.05.2014р. було
оголошено перерву до 11.06.2014р.

У судовому засіданні 11.06.2014р.
представник позивача підтримав
позовні вимоги, просив суд
задовольнити позов.

Представник відповідача у судове
засіданні 11.06.2014р. не з'явився. Разом з
тим 10.06.2014р. від Товариства з обмеженою
відповідальністю "СВЛ-2000" до суду
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи на іншу дату, у зв'язку
із участю представника відповідача в
іншому судовому засіданні у справі
№2а/1570/7293/2011 в Одеському апеляційному
адміністративному суді.

Розглянувши клопотання ТОВ "СВЛ-2000" про
відкладення розгляду справи, суд
зазначає наступне. Відповідно до ст. 69
Господарського процесуального кодексу
України спір має бути вирішено
господарським судом у строк не більше
двох місяців від дня одержання
позовної заяви. У виняткових випадках
за клопотанням сторони, з урахуванням
особливостей розгляду спору,
господарський суд ухвалою може
продовжити строк розгляду спору, але не
більше як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 21.05.2014р. строк розгляду
справи було продовжено до 25.06.2014р.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених ст. 69 цього
Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

При цьому, необґрунтоване затягування
розгляду справи суперечить вимогам ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
судом упродовж розумного строку.

За таких обставин, приймаючи до уваги
те, що представник відповідача був
обізнаний про призначення розгляду
справи на 11.06.2014р. об 11 год. 35 хв.,
оскільки був присутній у попередньому
судовому засіданні, в якому було
оголошено про розгляд справи по суті, а
також те, що явка представників сторін
не була визнана обов'язковою, суд
відмовляє ТОВ "СВЛ-2000" у задоволенні
клопотання про відкладення судового
розгляду.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку про можливість розгляду
справи за відсутності відповідача в
порядку ст.75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, надані під час судового
розгляду, проаналізувавши наявні у
справі докази у сукупності та давши їм
відповідну правову оцінку, суд дійшов
наступних висновків:

Відповідно до ст. 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У відповідності зі статтею 265
Господарського кодексу України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.
До відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Як вбачається з матеріалів справи,
27.09.2012р. між ПП "ІТАЛ КЕРАМІКА"
(Постачальник) та ТОВ "СВЛ-2000" (Покупець)
було укладено договір поставки № 752
(а.с.12-15), відповідно до умов якого
Постачальник зобов'язався передати
(поставити) у зумовлені строки другій
стороні - Покупцеві товар, а Покупець
зобов'язався прийняти вказаний товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
Договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
31.12.2012р. та пролонгується на кожний
наступний календарний рік, якщо за 30
календарних днів до закінчення терміну
його дії, жодна із сторін не заявить про
намір припинити його дію. У будь-якому
випадку договір діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
(п.11.1. договору).

Предметом доставки відповідно до п. 1.2.
договору є будівельно-оздоблювальні
матеріали.

Відповідно до п. 2.1. договору товар, що є
предметом даного договору, передається
партіями. Кількість та ціна товару
кожної партії, а також його часткове
співвідношення (асортимент, сортамент,
номенклатура) за сортами, групами,
підгрупами, видами, марками, типами,
розмірами визначаються специфікаціями
(видатковими накладними)
Постачальника, які є невід'ємними
частинами договору.

Згідно п. 6.2. договору датою поставки
товару вважається дата видаткової
накладної Постачальника, за якою
відбулася передача товару Покупцю.

Оплата за цим договором здійснюється
шляхом перерахування Покупцем
грошових коштів на рахунок
Постачальника у розмірі 100% від
вартості товару, отриманого за
специфікацією (видатковою накладною)
протягом 21 календарних днів з моменту
одержання товару покупцем (п.4.3.
договору).

Згідно до ст.193 ГК України, яка цілком
кореспондується зі ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов договору поставки у
період з 30.04.2013р. по 28.01.2014р. ПП "ІТАЛ
КЕРАМІКА" на підставі видаткових
накладних (а.с.16-18) поставлено ТОВ
"СВЛ-2000" товар на загальну суму 134 957,38
грн.

Однак, в порушення взятих на себе
зобов'язань, ТОВ "СВЛ-2000" не
розрахувалось за поставлений товар.

Враховуючи, що наявність основної
заборгованості у сумі 134 957,38 грн.
підтверджується матеріалами справи та
відповідачем не заперечується, суд
доходить висновку щодо задоволення
вимог позивача в цій частині.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача 45% річних у розмірі 46 681,98
грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.5. договору у разі
прострочення оплати товару, грошові
кошти, які покупець зобов'язаний був
сплатити Постачальнику, вважаються
такими, що знаходяться у
неправомірному користуванні Покупця.
За неправомірне користування такими
грошовими коштами Покупець додатково
до пені та штрафу, передбачених п. 9.2.
цього договору, зобов'язаний сплатити
Постачальнику відсотки за
користування чужими коштами у розмірі
45% річних, які справляються по день
сплати боргу Постачальнику.

Суд, враховуючи вищезазначене,
перевіривши розрахунок річних,
наведений позивачем у позовній заяві,
вважає його вірним, а вимоги в цій
частині такими, що підлягають
задоволенню.

Аналізуючи вимоги позивача про
стягнення з відповідача пені у розмірі
8 502,78 грн., суд вказує наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

За приписами частини першої статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 343 Господарського кодексу
України встановлено, що пеня за
прострочку платежу встановлюється за
згодою сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 9.2. договору за
порушення строку оплати визначеного п.
4.3. даного договору, Покупець
зобов'язаний сплатити постачальнику
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ від несплаченої суми за
кожний день прострочення платежу.

Перевіривши розрахунок пені, наведений
позивачем у позовній заяві, суд вважає
його вірним, а вимоги в цій частині
цілком обґрунтованими.

Стосовно вимоги позивача про стягнення
штрафу у сумі 13 495,74 грн., суд вказує
наступне.

Згідно з висновками Верховного Суду
України, викладеними, зокрема, у
постанові Верховного Суду України від
9.04.2012р. у справі №20/246-08, які є
обов'язковими для суду при прийнятті
рішення, відповідно до ст. 82 та ст. 111-28
ГПК України, у випадках порушення
виконання господарських зобов'язань
чинне законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності.

Так, пунктом 9.2. встановлено, що за
прострочення строку оплати понад
тридцять днів з Покупця додатково
стягується штраф у розмірі 10% від
вартості несплаченого вчасно товару.
Вказана умова включена до договору за
погодженням обох сторін. На підставі
зазначеного пункту договору позивачем
нараховано відповідачу штраф у розмірі
13 495,74 грн.

Перевіривши розрахунок штрафу,
наведений у позовній заяві позивачем, з
урахуванням наявності факту
прострочення оплати, суд вважає
розрахунок позивача вірним та вимоги в
цій частині цілком обґрунтованими.

Разом з тим, відповідно до ст. 83 ГПК
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Норми матеріального права, а саме ст. 233
ГК України, яка цілком кореспондується
із ч.3 ст. 551 ЦК України, встановлюють, що
суд має право зменшити розмір санкцій,
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора. При цьому повинно бути взято
до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Так, відповідно до п. 42 інформаційного
листа Вищого господарського суду
України № 01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі
питання практики застосування норм
Цивільного та Господарського кодексів
України" при застосуванні частини
третьої статті 551 ЦК України та статті
233 ГК України слід мати на увазі, що
поняття "значно" та "надмірно" є
оціночними і мають конкретизуватися
судом у кожному конкретному випадку.
При цьому слід враховувати, що правила
частини третьої статті 551 ЦК України та
статті 233 ГК України направлені на
запобігання збагаченню кредитора за
рахунок боржника, недопущення
заінтересованості кредитора у
порушенні зобов'язання боржником.

Вирішуючи питання про зменшення
штрафних санкцій, суд також виходить з
того, що умовами договору поставки
передбачено стягнення відсотків за
користування чужими коштами у розмірі
45% річних, що значно перевищує не тільки
передбачений ст.625 Цивільного кодексу
України розмір відсотків річних, а
також і розмір подвійної облікової
ставки НБУ, тобто граничний розмір
неустойки.

З урахуванням вказаного, стягнення з
відповідача крім відсотків річних
також пені та штрафу у заявлених сумах,
спотворить їх дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання, стягнення штрафних
санкцій перетвориться на
несправедливо непомірний тягар та
джерело отримання невиправданих
додаткових прибутків кредитором.

За таких обставин, враховуючи надане
законом право суду на зменшення
розміру штрафних санкцій, заявлених до
стягнення, а також приймаючи до уваги
неподання позивачем будь-яких доказів
понесення ним збитків внаслідок
порушення відповідачем строків оплати
поставленого товару, значний розмір
заявлених до стягнення відсотків
річних, суд, керуючись приписами ч. 3 ст.
551 ЦК України, ч.1 ст. 233 Господарського
кодексу України, п. 3 ч.1 ст. 83 ГПК
України, вважає за правомірне зменшити
нараховані позивачами штрафні санкції
у вигляді пені до 1 000 грн., штрафу до 1 000
грн.

Відповідно до п. 4.3. постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 7
від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики
застосування розділу VI господарського
процесуального кодексу України" у разі
коли господарський суд на підставі
пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір
неустойки (штрафу, пені), витрати
позивача, пов'язані зі сплатою судового
збору, відшкодовуються за рахунок
відповідача у сумі, сплаченій
позивачем за позовною вимогою, яка
підлягала б задоволенню, якби
зазначений розмір судом не було
зменшено.

Приймаючи до уваги вищезазначене, а
також те, що спір між сторонами виник
внаслідок неправильних дій
відповідача, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
відповідача, відповідно до ст.ст. 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 44, 49,75, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "СВЛ-2000" (67832, Одеська
область, Овідіопольський район, смт.
Великодолинське, вул. Ентузіастів, буд.
8, ) на користь
Приватного підприємства "ІТАЛ
КЕРАМІКА" (65014, м. Одеса, вул. Базарна,
буд. 32, ) суму основної
заборгованості у розмірі 134 957 /сто
тридцять чотири тисячі дев'ятсот
п'ятдесят сім/ грн. 38 коп., 45% річних у
розмірі 46 681 /сорок шість тисяч шістсот
вісімдесят одна/ грн. 98 коп., пеню у
розмірі 1 000 /одна тисяча/ грн., штраф у
розмірі 1 000 /одна тисяча/ грн., а також
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 4 072 /чотири тисячі сімдесят дві/
грн.76 коп.

3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 16.06.2014 р.

Суддя
Щавинська Ю.М.