ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2014 р.
Справа № 911/1671/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Антонової В.М.,
розглянувши справу

за позовомПрокурора Миронівського
району Київської області в інтересах
держави в особі Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Київській областідо третя
особаФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
Київська обласні дирекція
Українського державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта»про
стягнення 4 721,36 грн.

за участю представників сторін:

від позивача:Колода Є.Г. (довіреність №4
від 08.01.2014);від відповідача: від
прокуратури: від 3-ї особи:не з'явився;
не з'явився; не з'явився. секретар
судового засідання: Жиленко Е.В.

Обставини справи:

06.05.2014 Прокурор Миронівського району
Київської області в інтересах держави
в особі Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Київській
області (далі-позивач) звернувся до
господарського суду Київської області
з позовною заявою №1274 від 28.04.2014 (вх.
№1777/14) до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (далі-відповідач) про стягнення 4
721,36 грн.

В обґрунтування позовних вимог
прокурор посилається на неналежне
виконання відповідачем зобов'язань за
договором оренди №1135 індивідуально
визначеного (нерухомого або іншого)
майна, що належить до державної
власності від 25.11.2010, а саме щодо повної
та своєчасної оплати за орендоване
майно.

В результаті чого, просить суд,
стягнути з відповідача 4 721,36 грн., з яких
4 080,70 грн. основного боргу 640,66 грн. пені.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 06.05.2014 було порушено
провадження у справі №911/1671/14 та
вирішено залучити до участі у справі
№911/1671/14 в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - Київську
обласну дирекцію УДППЗ «Укрпошта».

20.05.2014, через канцелярію суду, прокурор
подав супровідним листом №1432 вих. Від
19.05.2014 (вх. №9366/14) документи: опис
вкладення в цінний лист та квитанцію
відділення поштового зв'язку.

05.06.2014, до початку судового засідання,
представник позивача подав
повідомлення б/н, б/д (вх. №10751/14) про те,
що у провадження господарського суду
або іншого органу, який в межах своєї
компетенції вирішує господарський
спір, немає справи зі спору між тими ж
сторонами, про той же предмет, тих же
підстав, а також немає рішення цих
органів з такого спору.

У судове засідання 05.06.2014 представники
відповідача справі, який належним
чином повідомлений про дату, час та
місце судового засідання, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
повідомлення про вручення поштових
відправлень, не з'явились, про причини
неявки суд не повідомили.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 05.06.2014 розгляд справи
відкладено на 12.06.2014.

12.06.2014, до початку судового засідання,
через канцелярію суду, позивач подав
заяву №03-16-2926 від 11.06.2014 (вх. № 11221/14), в
якій відмовляється від позовних вимог
в частині стягнення пені у розмірі 640,66
грн.

12.06.2014, присутній у судовому засідання
представник позивача позовні вимоги
підтримав частково, з врахуванням
заяви №03-16-2926 від 11.06.2014 (вх. №11221/14 від
12.06.2014).

Згідно п. 5 постанови пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання участі прокурора у розгляді
справ, підвідомчих господарським
судам» від 23.03.2012 № 7 відповідно до
статті 18 ГПК прокурор є самостійним
учасником судового процесу.

Якщо позивач за поданим прокурором
позовом звертається до господарського
суду із заявою про збільшення чи
зменшення розміру позовних вимог,
зміну предмета або підстав позову, то
суд має з'ясувати думку прокурора з
відповідного питання, і в разі якщо
останній не підтримує зазначених дій
позивача, - відмовити в задоволенні
такої заяви. У подальшому такий позивач
за необхідності не позбавлений права
самостійно звернутися з позовом до
господарського суду на загальних
підставах (абз. 5, п. 5 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання участі прокурора у
розгляді справ, підвідомчих
господарським судам» від 23.03.2012 № 7).

Таким чином, враховуючи відсутність
прокурора в судовому засіданні
господарський суд відмовляє в
прийнятті заяви позивача №03-16-2926 від
11.06.2014 (вх. № 11221/14) про часткову відмову
від позову та розглядає позовні вимоги
без її врахування.

У судове засідання 12.06.2014 представники
відповідача, третьої особи та прокурор
по справі, які належним чином
повідомлені про дату, час та місце
судового засідання, про що свідчать
наявні в матеріалах справи
повідомлення про вручення поштових
відправлень, не з'явилися, про причини
неявки суд не повідомили.

Згідно роз'яснень п. 3.9.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи зазначене, суд дійшов до
висновку про можливість розгляду
справи за відсутності позивача та
третьої особи, належно повідомлених
про дату, час та місце судового
засідання.

У судовому засіданні 12.06.2014
господарським судом на підставі ст. 85
ГПК України було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення і доводи
представника позивача, дослідивши та
оцінивши представлені докази в їх
сукупності, суд встановив:

25.11.2010 між Регіональним відділенням
Фонду державного майна України по
Київській області (орендодавець за
договором, позивач у справі), Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар за
договором, відповідач у справі) та
Українським державним підприємством
поштового зв'язку «Укрпошта»
(балансоутримувач за договором, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача у
справі) уклали договір оренди № 1135
індивідуально визначеного (нерухомого
або іншого) майна, що належить до
державної власності (далі - договір),
відповідно до п.1.1 договору
орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
державне індивідуально визначене
майно - нежитлове приміщення (надалі
майно), загальною площею 14,0 кв.м.,
розміщене за адресою: АДРЕСА_2, що
перебуває на балансі Київської
обласної дирекції УДППЗ «Укрпошта»,
вартість якого визначна згідно зі
звітом про неналежну оцінку станом на
31.07.2010 р. і становить за незалежною
оцінкою без ПДВ 20 775,00 (двадцять тисяч
сімсот сімдесят п'ять гривень 00
копійок).

Відповідно до п.1.2. договору майно
передається в оренду з метою
використання даного приміщення під
розміщення офісу.

Пунктом 1.3. договору зазначено, що стан
майна на момент укладення договору
(потребує/не потребує поточного або
капітального чи поточного і
капітального ремонту) визначається в
акті приймання-передавання за
узгодженим висновком
балансоутримувача і орендаря.

Відповідно до п.10.1. договору цей
договір укладено строком на 2 роки 11
місяців, що діє з 25 листопада 2010 року до
24 жовтня 2013 року включно.

Пунктом 10.4. договору зазначено, що у
разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення цього договору
або зміну його умов після закінчення
строку його чинності протягом одного
місяця договір уважається продовженим
на той самий строк і на тих самих
умовах, які були передбачені цим
договором, з врахуванням зміни
вартості орендованого майна станом на
дату продовження даного договору, крім
випадків, якщо орендоване майно
необхідне для потреб
балансоутримувача. Зазначені дії
оформлюються додатковим договором,
який є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до ч. 4. ст. 284 Господарського
процесуального кодексу України строк
договору оренди визначається за
погодженням сторін. У разі відсутності
заяви однієї із сторін про припинення
або зміну умов договору оренди
протягом одного місяця після
закінчення строку дії договору він
вважається продовженим на такий самий
строк і на тих самих умовах, які були
передбачені договором.

Частиною 2 статті 17 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» зазначено, що у разі відсутності
заяви однієї із сторін про припинення
або зміну умов договору оренди
протягом одного місяця після
закінчення терміну дії договору він
вважається продовженим на тай самий
термін і на тих самих умовах, які були
передбачені договором.

Пунктом 4 підпунктом 4.1. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна» від 29.05.2013 №12
(далі-постанова) зазначено, що зі змісту
статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини
другої статті 291 ГК України, частини
другої статті 17 та частини другої
статті 26 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
вбачається, що після закінчення строку
договору оренди він може бути
продовжений на такий самий строк, на
який цей договір укладався, за умови,
якщо проти цього не заперечує
орендодавець.

Відтак якщо на дату закінчення строку
договору оренди і протягом місяця
після закінчення цього строку мали
місце заперечення орендодавця щодо
поновлення договору на новий строк, то
такий договір припиняється (абз. 2. п.п.4.1
п.4 Постанови).

Оскільки зазначеними нормами
визначено умови, за яких договір оренди
вважається пролонгованим на строк,
який був раніше встановлений, і на тих
самих умовах, що були передбачені
договором, то для продовження дії
договору не вимагається обов'язкового
укладення нового договору або внесення
змін до нього (абз. 3. п.п.4.1 п.4 Постанови).

Таким чином, господарський суд
приходить до висновку, що договір
оренди №1135 індивідуально визначеного
(нерухомого або іншого) майна, що
належить до державної власності від
25.11.2010 був пролонговано сторонами, на
строк 2 роки 11 місяців (п.10.1. договору).

Дослідивши умови договору та подані
сторонами документи, господарський суд
встановив, що позивачем було належним
чином виконано взяті на себе
зобов'язання за договором оренди №1135
від 25.11.2010.

Як встановлено господарським судом, на
виконання умов договору оренди №1135
індивідуально визначеного (нерухомого
або іншого) майна, що належить до
державної власності від 25.11.2010 між
орендодавцем, за погодженням
балансоутримувача та орендарем було
складено та скріплено печатками сторін
акт приймання-передачі нежитлового
приміщення від 25.11.2010 (далі - акт).

Орендар вступає у строкове платне
користування майном у термін, указаний
у договорі, але не раніше дати
підписання сторонами цього договору та
акта приймання-передавання майна (п.2.1.
договору).

Пунктом 2.6. договору зазначено, що
обов'язок щодо складання акта
приймання-передавання покладається на
сторону, яка передає майно іншій
стороні договору.

Орендодавець та балансоутримувач
зобов'язується передати за участю
балансоутримувача орендарю в оренду
майно згідно з цим договором за актом
приймання-передавання майна, який
підписується одночасно з цим договором
(п.7.1. договору).

Відповідно до акту орендодавець за
погодженням балансоутримувача
передав, а орендар приймає згідно з
договором №1135 від 25.11.2010 в будинку
АДРЕСА_2 нежитлове приміщення,
загальною площею 14,0 кв.м.

Копія зазначеного акту міститься в
матеріалах справи, оригінал оглянуто в
судовому засіданні.

Господарським судом встановлено, що в
порушення умов договору оренди
відповідач не розрахувався з позивачем
в повному обсязі по орендній платі за
договором оренди від 25.11.2010 №1135.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Судом встановлено, що укладений між
сторонами договір оренди за своєю
правовою природою відноситься до
договорів найму (оренди).

Як встановлено ч. 1 ст. 283 Господарського
кодексу України за договором оренди
одна сторона (орендодавець) передає
другій стороні (орендареві) за плату на
певний строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Як встановлено ч. ч. 1,5 ст. 762 Цивільного
кодексу України за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.
Плата за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно з ст. 10 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" до істотних умов договору оренди
віднесено орендну плату з урахуванням
індексації.

За користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму (ст. 162
ЦК України).

Відповідно до п. 3 ст. 19 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" строки внесення орендної плати
визначаються у договорі.

Відповідно до п.3.1. договору орендна
плата визначається на підставі п. 10
Методики розрахунку і порядку
використання плати за оренду
державного майна , затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
від 04.10.1995 №786 (зі змінами)
(далі-методика розрахунку) і становить
за базовий місяць (серпень2010) 256,69 грн.
(двісті п'ятдесят девять гривень 69 коп.)
без ПДВ, ПДВ становить 51,94 грн.
(п'ятдесят одну гривню 94 коп.) сума з ПДВ
становить 311,63 (триста одинадцять
гривень 63 коп.).

Також, відповідно до додатку до
договору оренди №1135 від 25.11.2010
розрахунок плати за базовий місяць
оренди державного нерухомого майна
орендна плата з ПДВ складає 311,63 грн.

Пунктом 3.6. договору зазначено, що
орендна плата перераховується
щомісячно, не пізніше 15 числа
наступного місяці з врахуванням
індексу інфляції: 70% орендної плати
перераховується до державного бюджету
України, самостійно за наступними
платіжними реквізитами: поточний
рахунок 0001 в Головному управлінні
Державного казначейства України в
київській області, МФО 821018, , код доходу 22080300; 30% орендної плати
балансоутримувачу, відповідно до
виставленого балансоутримувачем
рахунку.

Однак, відповідач, в порушення умов
договору, свої зобов'язання щодо
внесення оплати орендної плати виконав
частково про, що свідчить розрахунок
заборгованості по договору оренди від
25.11.2010 №1135 укладеним РВ ФДМУ по
Київській області станом на 27.02.2014, за
яким сума заборгованості складає 4 080,70
грн.

Згідно зі ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Оскільки відповідач не скористався
правом участі у судовому засіданні, не
подав відзив на позов та докази, що
підтверджують виконання ним своїх
зобов'язань щодо проведення орендної
плати, оцінюючи наявні в матеріалах
справи документи та досліджуючи в
судовому засіданні докази, виходячи з
вищевикладених обставин справи,
господарський суд вважає, що позовна
вимога про стягнення з відповідача
суми основного боргу у розмірі 4 080,70
грн. є обґрунтованою, доведеною
позивачем належними та допустимими
доказами, і такою, що підлягає
задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачами зобов'язань
за договором прокурором заявлено до
стягнення 640, 66 грн. пені.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України
визначено, що боржник вважається таким,
що прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Пунктом 1 статтею 546 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до статті 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України
визначає неустойку (штраф, пеню) як
грошову суму або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення ним зобов'язання. Пенею
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу
України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми, яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання, або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

При цьому, господарський суд зазначає,
що договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовано Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», згідно з п. п. 1, 3 якого
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені за прострочку платежу, що
встановлюється за згодою сторін,
обчислюється від суми простроченого
платежу і не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Проте, ст. 547 Цивільного кодексу України
вказано, що правочини, щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняються в письмовій формі.

Господарський суд звертає увагу, що
договором оренди №1135 індивідуально
визначеного (нерухомого або іншого)
майна, що належить до державної
власності від 25.11.2010 не передбачено
нарахування та стягнення пені.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Проте, в позовній заяві вказано, що пеня
нараховується на суму основного боргу
за період з 15.12.2010 по 15.02.2014.

Відповідно до п. 2.5. постанови пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» 17.12.2013 № 14 щодо
пені за порушення грошових зобов'язань
застосовується припис частини шостої
статті 232 ГК України. Даним приписом
передбачено не позовну давність, а
період часу, за який нараховується пеня
і який не повинен перевищувати шести
місяців від дня, коли відповідне
зобов'язання мало бути виконане;
законом або укладеним сторонами
договором може бути передбачено більшу
або меншу тривалість цього періоду.
Його перебіг починається з дня,
наступного за останнім днем, у який
зобов'язання мало бути виконане, і
початок такого перебігу не може бути
змінений за згодою сторін. Необхідно
також мати на увазі, що умова договору
про сплату пені за кожний день
прострочення виконання зобов'язання не
може розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

Також, а ні прокурором, а ні позивачем
вимоги ухвали господарського суду
Київської області від 05.06.2014 щодо
подачі обґрунтованого розрахунку пені
із зазначенням періоду нарахування не
виконано.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані,на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтується вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на те, що відповідач не подав
докази, що підтверджують виконанням
ним своїх зобов'язань, оцінюючи наявні
в матеріалах справи документи та
досліджуючи в судовому засіданні
докази, виходячи з вищевикладених
обставин справи, господарський суд
дійшов висновку, що заявлені позовні
вимоги є правомірними, документально
підтвердженими, відповідачем не
спростованими, однак, у зв'язку з
допущеними позивачем помилками при
здійсненні розрахунку, позов підлягає
задоволенню частково, а саме в розмірі 4
080,70 грн.

В іншій частині позову, а саме в
стягненні 640, 66 грн. пені суд відмовляє.

Пунктом 4.6 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
р. № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
зазначено, що приймаючи рішення зі
справи, провадження в якій порушено за
заявою прокурора, господарський суд у
разі повного або часткового
задоволення позову (скарги) стягує
судовий збір з відповідача (повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
якщо він не звільнений від сплати
судового збору; у разі ж повної або
часткової відмови в позові судовий
збір стягується з визначеного
прокурором позивача (так само повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
за винятком випадків, коли останнього
звільнено від сплати судового збору, та
коли позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України.

Частиною 3 статтею 49 Господарського
процесуального кодексу України
зазначено, що судовий збір, від сплати
якого позивач у встановленому порядку
звільнений, стягується ьз відповідача
в доход бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається повністю на
відповідача - Фізичну особу-підприємця
ОСОБА_1.

Керуючись ст. ст. 44, 49, ст. ст. 82-85 ГПК
України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код: НОМЕР_1) на користь
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Київській
області (01133, м. Київ, бульвар Лесі
України, будинок 26, ідентифікаційний
код: 19028107) 4 080 (чотири тисячі вісімдесят)
грн. 70 коп. основного боргу.

3. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код: НОМЕР_1) в доход
Державного бюджету України 1 827 (одну
тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00
коп. судового збору.

5. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду Київської
області набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його належного оформлення і підписання
та може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Суддя
В.М. Антонова

Повне рішення складено 13.06.2014 року