ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2014 р.
Справа № 918/345/14

Суддя Гудзенко Я.О., розглянувши
позов Заступника Рівненського
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері в інтересах
держави в особі Державного агентства
резерву України до державного
підприємства «Радивилівський комбінат
хлібопродуктів» про стягнення 3 363 456, 58
грн.

За участю:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: Бодрягов В. С. (дов. № 14
від 19.05.2014 р); Цибульський П. П. (дов. № 11
від 19.03.2014 р.)

Від прокуратури: Чоп Ю. В. (посв. 011892 від
29.10.2012 р.)

ВСТАНОВИВ:

Заступник Рівненського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері в інтересах держави в
особі Державного агентства резерву
України звернувся в господарський суд
Рівненської області з позовом до
державного підприємства
«Радивилівський комбінат
хлібопродуктів» про стягнення 1 332 883, 48
грн. заборгованості за договором
уступки вимоги.

Ухвалою господарського суду від 25
березня 2014 року позовну заяву прийнято
до розгляду, порушено провадження у
справі № 918/345/14 розгляд якої призначено
на 9 квітня 2014 року.

7 квітня 2014 року від Відповідача
надійшов відзив у справі з якого
вбачається, що Відповідач позовні
вимоги не визнає з підстав, викладених
у відзиві.

Ухвалою суду від 9 квітня 2014 року
розгляд справи відкладено на 6 травня
2014 року, зобов'язано позивача надати
суду оригінали певних доказів.

Ухвалою суду від 6 травня 2014 року
розгляд справи відкладено на 14 травня
2014 року.

Окремою ухвалою суду від 6 травня 2014
року повідомлено Позивача про недоліки
в роботі посадових осіб відповідальних
за юридично-правову роботу, для вжиття
відповідних організаційно-правових
заходів.

14 травня 2014 року від Позивача надійшли
додаткові письмові пояснення,
документи у справі та клопотання про
продовження строку розгляду спору в
порядку, встановленому ч. 3 ст. 69 ГПК
України. Судом оглянуто оригінали
документів копії яких місятять
матеріали справи, а подане позивачем
клопотання задоволено. Про огляд судом
оригіналів документів вказано в
протоколі судового засідання.

В письмових поясненнях позивач просить
передати справу згідно ст. 16 ГПК
України для розгляду господарському
суду міста Києва (а.с. 95-96).

Згідно положень Закону України
"Про державну таємницю" державна
таємниця (далі також - секретна
інформація) - вид таємної інформації, що
охоплює відомості у сфері оборони,
економіки, науки і техніки, зовнішніх
відносин, державної безпеки та охорони
правопорядку, розголошення яких може
завдати шкоди національній безпеці
України та які визнані у порядку,
встановленому цим Законом, державною
таємницею і підлягають охороні
державою.

Виходячи з положень ч. 5 ст. 16 ГПК
України, Закону України "Про державну
таємницю" суд не вбачає матеріали
справи такими, що містять державну
таємницю, а тому відсутні підстави для
передачі справи до іншого
господарського суду.

Ухвалою суду від 14 травня 2014 року строк
розгляду справи №918/345/14 продовжено і
відкладено в судовому засіданні на 10
червня 2014 року.

10 червня 2014 року від Позивача надійшла
заява про збільшення позовних вимог,
відповідно до якої Позивач просить
стягнути з Відповідача 1 332 883, 48 грн.
заборгованості за договором уступки
вимоги № юр-156/2004 від 08.07.2004 р. та 2 030 573, 10
грн. пені.

10 червня 2014 року від Відповідача
надійшли письмові доповнення до
відзиву на позовну заяву та доповнення
до відзиву на заяву про збільшення
розміру позовних вимог. Вказана заява
була прийнята судом.

В судовому засіданні 10 червня 2014 року
оголошено перерву до 11 червня 2014 року
для надання прокуратурою результатів
перевірки, про що вказано в протоколі
судового засідання.

В судове засідання 11 червня 2014 року
Позивач не з'явився, детального
розрахунку пені не подав, доказів його
надіслання стороні також не подав.
Заступником прокурора не було подано
на вимогу суду до початку судового
засідання через канцелярію
витребувані судом матеріали перевірки.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України
складено протоколи судових засідань,
які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення
у даній справі прийнято у нарадчій
кімнаті за результатами оцінки доказів
поданих позивачем та витребуваних
судом.

У судовому засіданні 11.06.2014 р.
відповідно до ст. 85 ГПК України судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та
прокурора, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги,
господарський суд Рівненської області,
-

ВСТАНОВИВ:

За змістом статті 121 Конституції
України на прокуратуру України
покладається, зокрема, представництво
інтересів громадян або держави в суді у
випадках, встановлених законом.

Статтею 36-1 Закону України "Про
прокуратуру" визначено, що підставою
представництва у суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів, внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчинюються у відносинах між
ними або державою.

За змістом ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) господарський суд порушує
справи за заявами прокурорів, які
звертаються до господарського суду в
інтересах держави.

Прокурор, який звертається до
господарського суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також вказує
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Рішенням Конституційного суду
України від 08.04.99 р. у справі № 3-рн/99 зі
справи за конституційним поданням
Вищого арбітражного суду України та
Генеральної прокуратури України щодо
офіційного тлумачення положень статті
2 Арбітражного процесуального кодексу
України (далі - Рішення
Конституційного Суду України)
визначено, що інтереси держави можуть
збігатися повністю, частково або не
збігатися зовсім з інтересами
державних органів, державних
підприємств та організацій чи з
інтересами господарюючих товариств з
частиною державної власності у
статутному фонді. Разом з тим, держава
може вбачати свої інтереси не тільки в
їх діяльності, але й у діяльності
приватних підприємств, товариств. В
кожному конкретному випадку прокурор
чи його заступник самостійно визначає,
з посиланням на законодавство,
підстави подання позову, вказує в чому
саме відбулося чи може відбутися
порушення матеріальних інтересів
держави, обґрунтовує необхідність їх
захисту та зазначає орган
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

Пунктом 2 резолютивної частини
Рішення Конституційного Суду України
вирішено під поняттям "орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах", зазначеним у ч. 2 ст. 2
Арбітражного процесуального кодексу
України, потрібно розуміти орган
державної влади чи орган місцевого
самоврядування, якому законом надано
повноваження органу виконавчої влади.

Як вбачається з матеріалів
справи, прокурором було визначено
орган уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах - Державне
агентство резерву України.

В позовній заяві прокурор
визначив підстави позову, зазначив в
чому полягає порушення інтересів
держави та обґрунтував необхідність їх
захисту.

За змістом Положення "Про
державне агентство резерву України",
затвердженого Указом Президента
України № 463/2011, Державне агентство
резерву України є правонаступником
Державного комітету України з
державного матеріального резерву. Цим
же Указом визнано таким, що втратив
чинність Указ Президента України від 7
серпня 2001 року № 603 "Про Державний
комітет України з державного
матеріального резерву".

Судом встановлено, що Згідно
Статуту відповідача (в редакції 2011
року) підприємство засноване на
державній власності і належало до
сфери управління Державного агентства
резерву України (а.с. 36). Згідно
Розпорядження Кабінету Міністрів
України від 22.04.2013 року № 696-р "Про
передачу цілісних майнових комплексів
державних підприємств до сфери
управління Міністерства аграрної
політики та продовольства України" та
Наказу Міністерства аграрної політики
та продовольства України від 21.10.2013
року № 621 ДП «Радивилівський
комбінат хлібопродуктів» передано
Міністерству аграрної політики та
продовольства України (а.с. 11-16).

Судом також встановлено, що
рішенням господарського суду міста
Києва від 20.01.2004 року у справі № 32/49т
зобов'язано ДП "Завод ім. В.О. Малишева"
повернути до державного
мобілізаційного резерву самовільно
використані матеріальні цінності
мобілізаційного резерву (а.с. 99-100).

З ухвали суду від 05.08.2004 року у
вказаній справі вбачається, що ухвалою
від 11.05.2004 року змінено спосіб
виконання рішення суду та стягнуто з ДП
"Завод ім. В.О. Малишева" на користь
Державного комітету України з
державного мобілізаційного резерву 3
386 505, 69 грн. вартості самовільно
використаних матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву (а.с. 102-103).

8 липня 2004 року між Дежавним
комітетом України з державного
матеріального резерву (Кредитор), ДП
"Радивиліський комбінат
хлібопродуктів" (Новий кредитор,
Відповідач у справі) та ДП "Завод ім. В.
О. Малишева" (Боржник) було укладено
Договір № юр-156/2004 уступки вимоги
(далі - Договір, а.с. 9-10) за умовами якого
Кредитор частково уступає, а Новий
кредитор приймає на себе право вимоги,
яке виникло у Кредитора відповідно до
рішення господарського суду м. Києва
від 20.01.2004 р. та ухвали господарського
суду м. Києва від 11.05.2004 р. по справі №
32/49т, до Боржника - ДП "Завод ім. В.О.
Малишева" у сумі, визначеній в п. 1. 4.
цього Договору (а.с. 9-10 зворот).

За умовами п. 1.2. Договору на
вимогу Нового кредитора Кредитор надає
Новому кредитору копії документів, що
підтверджують заборгованість Боржника
перед Кредитором. Передача цих
документів здійснюється шляхом
складання окремого акту
прийому-передачі.

Відповідно до п. 1.3. Договору у
випадку необхідності Кредитор надає
Новому кредитору оригінали документів,
що підтверджують заборгованість
Боржника перед Кредитором шляхом
складання окремого акту
прийому-передачі.

У відповідності до п. 1.4. Договору
за цим Договором до Нового кредитора
переходить право вимагати від Боржника
виконати зобов'язання відповідно до
цього договору на суму 1 354 683, 48 грн.

За змістом п. 2.1. Договору Боржник
зобов'язався виконати своє
зобов'язання перед Новим кредитором
шляхом передачі у власність Новому
кредитору двох комбайнів "Обрій",
комплектність та вартість яких вказана
в Додатку №1, який є невід'ємною
частиною Договору.

Пунктом 2.2. Договору визначено, що
право вимоги від Кредитора до Нового
кредитора переходить в момент
затвердження господарським судом м.
Києва мирової угоди у справі № 32/49т.

Відповідно до п. 2.3 Договору
передача комбайну відбувається шляхом
підписання Боржником та Новим
кредитором акту прийому-передачі
майна. Новий кредитор набуває право
власності на майно з моменту
підписання сторонами акту
прийому-передачі майна.

У відповідності до п. 2.6. Договору
Новий кредитор перераховує Кредитору
грошові кошти в сумі 1 354 683, 48 грн.
протягом календарного року з дати
вступу в дію Договору.

За умовами п. 7.1. Договору даний
Договір вступає в дію виключно при
умові та з моменту затвердження
господарським судом м. Києва мирової
угоди по справі №32/49т.

Договір набув чинності 05.08.2004
року.

Як вбачається з позовної заяви та
підтверджується матеріалами справи
вищезазначені комбайни було
поставлено Відповідачу, що
підтверджується товарно-транспортними
накладними № 005192 від 13.07.2004 р., № 005187 від
13.07.2004 р., № 005193 від 13.07.2004 р., № 005189 від
13.07.2004 р. та податковою накладною від
14.07.2004 р. (а.с. 17 - 21).

Судом встановлено, що протягом
2004-2005 рр. Новим кредитором
(Відповідачем) було сплачено позивачу 21
800 грн., що підтверджується Реєстром
платіжних доручень ДП "Радивиліський
КХП" (а.с. 22).

Таким чином, як зазначено в
позовній заяві та підтверджується
матеріалами справи і самим
відповідачем в поясненнях, станом на
05.03.2014 р. несплаченою за Договором
залишилася грошова сума в розмірі 1 332
883, 48 грн.

У відзиві на позов та поясненнях
Відповідач посилається, зокрема, на те,
що Позивачем було пропущено строк
позовної давності для звернення до
господарського суду, оскільки до
позовної заяви не надано жодного
доказу направлення претензії та
вручення її Відповідачу, а посилання на
реєстр про часткову сплату
відповідачем 21 800, 00 грн. в період з 2004
року по 2008 рік та акти звірки взаємних
розрахунків є неправомірним, оскільки
ці дії були вчинені після того, як строк
позовної давності вже сплинув. Крім
того вважає, що листа ДП "Радивиліський
КХП" Державному комітету України з
державного матеріального резерву від
14.12.2010 року № 1012 (вх. 16868/0/--10 від 20.12.2010 р.)
не існує.

Статтею 268 ЦК України визначено
перелік вимог, на які позовна давність
не поширюється.

Так, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 268 ЦК
України позовна давність не
поширюється на вимогу центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері державного
матеріального резерву, стосовно
виконання зобов'язань, що випливають із
Закону України "Про державний
матеріальний резерв".

Як вже було вказано вище, станом
на день укладання договору уступки
права вимоги від 08.07.2004 року, ДП
"Радивиліський КХП" належало до сфери
управління Державного комітету
України з державного матеріального
резерву і згідно п. 1.1 договору уступки
право вимоги виникло у Кредитора
відповідно до рішення господарського
суду м. Києва від 20.01.2004 р. та ухвали
господарського суду м. Києва від 11.05.2004
р. по справі № 32/49т.

Підставою виникнення
заборгованості ДП "Завод ім. В.О.
Малишева" згідно рішення
господарського суду міста Києва від
20.01.2004 року № 32/49т є незабезпечення
збереження матеріальних цінностей
державного резерву, тобто невиконання
зобов'язань, що випливають із Закону
України "Про державний матеріальний
резерв". Законом передбачено обов'язок
відшкодування самостійно використаних
цінностей мобілізаційного резерву.

Згідно приписів п. 6 ч. 1 ст. 268 ЦК
України позовна давність не
поширюється на вимогу центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику в сфері державного
матеріального резерву, стосовно
виконання зобов'язань, що випливають із
Закону України "Про державний
матеріальний резерв".

Заміна кредитора у зобов'язанні
не змінює суті самого зобов'язання.

Виходячи з умов договору уступки
права вимоги Державне агентство
резерву України (кредитора) було
замінено новим кредитором (ДП
"Радивиліський КХП"), яке прийняло на
себе зобов'язання сплатити кредитору
за право вимоги до боржника 1 354 683, 48 грн.
Крім того, як вже було вказано вище
відповідачем було частково сплачено
позивачу за вказаним договором 21 800 грн.

Укладання договору уступки права
вимоги не свідчить про новацію
зобов'язання боржника.

Договір уступки права вимоги є
чинним, не визнано недійсним,
протилежного сторонами не доведено.

Суд вважає за необхідне вказати
про часткове виконання відповідачем
своїх зобов'язань за договором в період
з 26.06.2004 року по 07.05.2008 року в сумі 21 800
грн., погодження відповідача з
наявністю заборгованості та його
прохання розстрочити оплату, про що
викладено в листі від 14.12.2010 року № 1012,
підписання сторонами 28.12.2012 року, 12.12.2013
року актів звірки (а.с. 22-25,107). Вказані
дії відповідача свідчать про визнання
боргу у зазначені періоди.

Суд відхиляє доводи відповідача
про не існування, ненаправлення ним
позивачу листа від 14.12.2010 року № 1012,
оскільки вказаний лист було оглянуто
судом в оригіналі і встановлено, що на
ньому міститься вхідний штамп
канцелярії позивача № 16868/01/1-10 від
20.12.2010 року, лист підписано
уповноваженою особою відповідача та
скріплено печаткою підприємства (а.с.
107). Тому, суд визнає такий лист належним
доказом в розумінні приписів ст.ст. 32, 34,
36 ГПК України у підтвердження
погодження відповідача в грудні 2010
року із наявністю заборгованості (її
визнання) в сумі 1 332 883, 48 грн. та
прохання розстрочити сплату боргу.

Згідно ст. 35 ГПК України
обставини, які визнаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

Враховуючи вказане вище в
сукупності суд визнає
необгрунтованими доводи відповідача
про сплив строку позовної давності
щодо стягнення 1 332 883, 48 грн. до
звернення позивача до суду із даним
позовом.

У заяві про збільшення розміру
позовних вимоги Позивач також просить
стягнути з Відповідача у відповідності
до п. 4.2. Договору 2 030 573, 10 грн. пені,
нарахованої за період з 06.08.2005 р. по
14.03.2014 р.

Судом встановлено, що згідно п. 4.2.
Договору сторони домовилися, що в разі
несвоєчасного виконання однією із
сторін своїх зобов'язань згідно з умов
цього Договору винна сторона сплачує
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ за кожен день затримки
виконання зобов'язань.

Зазначено заява була прийнята
судом, оскільки була подана з
дотриманням вимог ст.ст. 54, 56 ГПК
України, однак Позивачем не було
долучено до заяви детального
розрахунку пені, а у заяві вказано лише
період нарахування та суму, яка
підлягає стягненню.

Відтак, суд позбавлений
можливості перевірити правильність
нарахування Позивачем пені. Позивач
мав можливість подати детальний
розрахунок перед судовим засіданням
11.06.2014 року, однак не скористався своїм
правом.

Крім того, суд враховує, що
сторонами не укладалось договору про
збільшення позовної давності, позовна
давність в один рік в силу приписів
ст.ст. 258, 259, 266 ЦК України поширюється на
вимоги про стягнення пені за
зазначеним зобов'язанням.

Частинами 1, 2 ст. 258 ЦК України
визначено, що для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю. Позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

До того ж, відповідачем 11.06.14 р.
подано заяву про застосування строку
позовної давності до вимог про
стягнення пені, а встановлений ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України
шестимісячний строк визначає
максимальний період часу, за який може
бути нараховано пеню, оскільки інший
період не встановлено законом,
договором.

Позивачем не доведено факт
звернення до Відповідача із вказаною
вимогою або факт визнання Відповідачем
нарахованої пені в межах позовної
давності.

Позовна давність обчислюється окремо
щодо основної і щодо додаткової вимоги
(п. 5.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.13 р.
№ 10).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

За вказаних вище обставин в
сукупності суд відмовляє позивачу у
задоволенні вимог про стягнення пені в
сумі 2 030 573, 10 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених ст. 11 Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
передбачено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 629 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України визначено,
що відповідно до ст. 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

У відповідності до ст. 32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

З наданих Позивачем доказів
вбачається, що Відповідачем не було
сплачено позивачу 1 354 683, 48 грн. у
повному обсязі.

Доказів на обґрунтування своїх
заперечень, а також доказів сплати
боргу під час розгляду справи
Відповідач суду не надав.

Враховуючи викладене вище, заслухавши
пояснення сторін та прокурора,
враховуючи докази надані Позивачем на
підтвердження заявлених вимог, відмову
суду у задоволенні вимог про стягнення
пені, - вимоги Позивача підлягають
частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору у
спорах, що виникають при виконанні
договорів, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки Державне агентство
резерву України та Прокуратура у
відповідності до Закону України "Про
судовий збір" звільнені від сплати
судового збору (п. 11, 12-1 ст. 5), приймаючи
рішення зі справи, провадження в якій
порушено за заявою прокурора,
господарський суд у разі повного або
часткового задоволення позову (скарги)
стягує судовий збір з відповідача
(повністю або пропорційно задоволеним
вимогам), якщо він не звільнений від
сплати судового збору; у разі ж повної
або часткової відмови в позові судовий
збір стягується з визначеного
прокурором позивача (так само повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
за винятком випадків, коли останнього
звільнено від сплати судового збору та
коли позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про
судовий збір", виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленого законом на 1 січня того
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подавалася до суду.

Аналогічна правова позиція
викладена у п. 4.6 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України".

Таким чином, відповідно ч.ч. 1, 5 ст.
49 ГПК України судові витрати в розмірі
26 657, 66 грн., покладаються на
Відповідача.

Керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 81-1,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з державного підприємства
«Радивилівський комбінат
хлібопродуктів» (35500, Рівненська обл., м.
Радивилів, вул. Волковенка, 11, код 00955791)
на користь Державного агентства
резерву України (01601, м. Київ, вул.
Пушкінська, 28, код 37472392) 1 332 883 (один
мільйон триста тридцять дві тисячі
вісімсот вісімдесят три) грн. 48
коп.

2. Стягнути з державного підприємства
«Радивилівський комбінат
хлібопродуктів» (35500, Рівненська обл., м.
Радивилів, вул. Волковенка, 11, код 00955791)
в дохід державного бюджету України 26 657
(двадцять шість тисяч шістсот п'ятдесят
сім) грн. 66 коп. судового збору.

3. В частині стягнення пені у розмірі 2 030
573, 10 грн. в позові відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення підписано 17.06.2014
року.

Суддя
Гудзенко Я.О.