КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2014 р. Справа№ 910/19049/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Фесенко
А.В.

за участю представників:

позивача: Ткаченко І.В.;

відповідача: Суворов М.О.;

розглядаючи у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "РА Арго"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 13.02.2014р.

у справі №910/19049/13 (суддя
Привалов А.І.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "РА Арго"

до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Рекламне

агентство "Краш"

про витребування майна
з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "РА Арго" (далі -
позивач) звернулося до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рекламне агентство
"Краш" (далі - відповідач), в якому,
посилаючись на ст. ст. 1212, 1213 Цивільного
кодексу України, просив суд визнати за
позивачем право власності на об'єкти
зовнішньої реклами вартістю 220 642,22 грн.,
які є предметом договору
купівлі-продажу №22/12-1 від 22.12.2011р.
(дозволи на розміщення об'єктів
зовнішньої реклами №15768-07, №15766-07,
№15764-07, №15770-07, №15767-07, №25803-10, №15771-07,
№09858-05, №15105-07, №09942-05, №15106-07, №09937-05,
№26123-10, №25800-10, №15763-07, №25801-10, №15342-07,
№15762-07, №15769-07, №25795-10, №25769-10, №25792-10,
№25791-10, №15902-07, №15903-07, №15772-07, №25790-10,
№25794-10, №09936-05, №26236-10, №25799-10, №10610-05,
№10947-05, №26237-10, №25793-10, №25789-10, №12572-06,
№09940-05, №12573-06, №09879-05, №15340-07, №15765-07,
№25797-10, №10576-05). Окрім того, позивач
просив суд зобов'язати відповідача
повернути позивачу вищеперелічені
дозволи на розміщення об'єктів
зовнішньої реклами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
спірне майно перебуває у незаконному
володінні відповідача, оскільки він
набув права на спірне майно без
достатніх правових підстав.

Відповідач проти позову заперечував,
наголошуючи на безпідставності та
непідтвердженості позовних вимог.
Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- положення ст. ст. 1212, 1213 Цивільного
кодексу України не підлягають
застосуванню до спірних правовідносин;

- рішенням Господарського суду міста
Києва у справі №5011-14/16145-2012 було
встановлено факт укладання договору
купівлі-продажу на спірні об'єкти
зовнішньої реклами, а також наявність у
директора позивача необхідних
повноважень на укладення договору, що
відповідно до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України не
потребує повторного доведення;

- факт укладання та виконання договору
купівлі-продажу між позивачем і
відповідачем встановлений постановою
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 31.10.2012р. у справі №2а-14085/12/2670.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 13.02.2014р. у справі №910/19049/13 в
задоволенні позовних вимог було
відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим судовим
рішенням, позивач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 13.02.2014р. у справі №910/19049/13 та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, позивач наголошував на
наступному:

- позивач є власником спеціальних
рекламних конструкцій (рекламних
засобів), які використовувались ним з
дозволами на розміщення об'єктів
зовнішньої реклами, виданих на
підставі розпоряджень Київської
міської державної адміністрації (копії
дозволів додано до апеляційної скарги);

- у грудні 2011 року позивач втратив
дозволи на розміщення об'єктів
зовнішньої реклами, у зв'язку з чим він
розпочав оформлення дублікатів цих
дозволів, оскільки продовжував
використовувати відповідні
конструкції та розміщувати об'єкти
зовнішньої реклами;

- в листопаді 2012 року невідомі особи на
належних позивачу рекламних засобах
почали завішувати інформацію, у зв'язку
з чим позивач звернувся до
правоохоронних органів. В подальшому
позивачем було з'ясовано, що
завішування інформації здійснювалось
відповідачем з посиланням на договір
купівлі-продажу №22/12-1 від 22.12.2011р.,
укладений з позивачем;

- в процесі розгляду справи №5011-14/16145-2012
судом було встановлено лише факт
перерахування коштів відповідачем та
факт їх перерахування позивачем на
рахунок відповідача. Підстави
перерахування коштів позивачем є
оціночним поняттям, які не можуть
вважатись приюдицією під час розгляду
справи №910/19049/13;

- жодних заперечень з приводу
повернутих позивачем відповідачу
грошових коштів від відповідача не
надходило;

- між позивачем і відповідачем відсутні
взаємні права та обов'язки відносно
спірних рекламних засобів та дозволів,
оскільки договір купівлі-продажу між
сторонами є неукладеним;

- позивач не вчиняв жодних дій, які б
свідчили про виконання або визнання
договору купівлі-продажу з
відповідачем.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 31.03.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 17.04.2014р.

15.04.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи на іншу дату у зв'язку з
неможливістю забезпечити явку
повноважного представника в судове
засідання, призначене на 17.04.2014р.

В судове засідання 17.04.2014р. з'явився
лише представник відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.04.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
клопотання позивача було задоволено,
розгляд справи відкладено на 22.05.2014р.

20.05.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшло клопотання про залучення до
матеріалів справи додаткових доказів,
а саме: листа слідчого СВ
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві від 14.03.2014р. №59/вх4907; листа
Департаменту суспільних комунікацій
від 24.01.2014р. №059-190; копій постанов
Вищого господарського суду України від
30.03.2010р. у справі №1781-НМ та від 11.05.2011р. у
справі №17/2216.

Вказане клопотання було задоволено
судом.

22.05.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи на іншу дату у зв'язку з
неможливістю забезпечити явку
повноважного представника в судове
засідання, призначене на 22.05.2014р. Окрім
того, в клопотанні позивача суд
повідомлявся про те, що сторони
намагаються врегулювати спір мирним
шляхом.

В судове засідання 22.05.2014р. з'явився
лише представник відповідача.

В судовому засіданні 22.05.2014р.
представник відповідача подав
клопотання про продовження строку
розгляду справи відповідно до ст. ст. 69,
102 Господарського процесуального
кодексу України.

Клопотання позивача та відповідача
було задоволено судом.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.05.2014р., на
підставі ст. ст. 69, 77, 102 Господарського
процесуального кодексу України, строк
розгляду апеляційної скарги було
продовжено на 15 днів, розгляд справи
відкладено на 12.06.2014р.

В судовому засіданні 12.06.2014р.
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, рішення Господарського
суду міста Києва від 13.02.2014р. у справі
№910/19049/13 скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні 12.06.2014р.
представник відповідача заперечував
проти доводів апеляційної скарги
позивача, просив суд залишити скаргу
без задоволення, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду - без
змін як таке, що було прийнято з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 12.06.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

22.12.2011р. між позивачем, як продавцем, та
відповідачем, як покупцем, було
укладено договір купівлі-продажу №22/12-1
(далі - Договір), за умовами якого (п.п.1.1,
2.1) в порядку та на умовах, визначених
цим договором, продавець
зобов'язується передати у власність
покупця об'єкти основних засобів -
"рекламні засоби" продавця в кількості
44 за місцем їх розташування у м. Києві,
які перелічені у додатку №1 до даного
договору, що є його невід'ємною
частиною (далі - товар) та 44 одиниці
оригіналів дозволів на розміщення
об'єктів зовнішньої реклами, а
покупець, в порядку та на умовах
визначених цим договором,
зобов'язується прийняти товар та
оплатити його вартість. Ціна договору
складає 183 868,52 грн., крім того, ПДВ 36 773,70
грн., а всього 220 642,22 грн. (том справи - 1,
аркуші справи - 13-16).

Згідно з платіжним дорученням №1131 від
27.12.2011р. відповідач перерахував
позивачу грошові кошти у сумі 220 642,22
грн.

Позивач вважає, що вищезгаданий
Договір між сторонами є неукладеним, а
текст Договору виготовлений шляхом
монтажу, оскільки директор позивача
підписав чисті бланки паперу,
проставивши на них печатку
підприємства, та передав їх бухгалтеру
товариства ОСОБА_4, яка в свою чергу
вступила у злочинну змову з
відповідачем та передала йому
підписані директором позивача чисті
аркуші паперу з відтисками печатки
підприємства. При цьому позивач
наголошував на тому, що у відповідача
відсутній оригінал договору
купівлі-продажу №22/12-1 від 22.12.2011р., на
який він посилається, як на підставу
набуття права власності на спірні
об'єкти зовнішньої реклами.

На думку позивача, майно, яке виступало
предметом Договору купівлі-продажу
№22/12-1 від 22.12.2011р., перебуває у
незаконному володінні відповідача,
оскільки він набув права на це майно
без достатніх правових підстав.

З урахуванням викладеного, посилаючись
на ст. ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу
України, позивач просив суд визнати за
позивачем право власності на об'єкти
зовнішньої реклами вартістю 220 642,22 грн.,
які є предметом Договору
купівлі-продажу №22/12-1 від 22.12.2011р. та
зобов'язати відповідача повернути
позивачу дозволи на розміщення
об'єктів зовнішньої реклами №15768-07,
№15764-07, №15770-07, №15767-07, №25803-10, №15771-07,
№09858-05, №15105-07, №09942-05, №15106-07, №09937-05,
№26123-10, №25800-10, №15763-07, №25801-10, №15342-07,
№15762-07, №15769-07, №25795-10, №25796-10, №25792-10,
№25791-10, №15902-07, №15903-07, №15772-07, №25790-10,
№25794-10, №09936-05, №26236-10, №25799-10, №10610-05,
№10947-05, №26237-10, №25793-10, №25789-10, №12572-06,
№09940-05, №12573-06, №09879-05, №15340-07, №15765-07,
№25797-10, №10576-05.

Місцевий господарський суд відмовив у
позові повністю, визнавши позовні
вимоги нормативно необґрунтованими та
документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з огляду
на наступні обставини.

Як уже зазначалось вище, позивач
обґрунтовує свої вимоги положеннями
ст. 1212 Цивільного кодексу України,
згідно з якою особа, яка набула майно
або зберегла його у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

З вищенаведеного випливає, що вимога
про повернення коштів на підставі ст.
1212 Цивільного кодексу України може
висуватися лише у випадку відсутності
між сторонами правочину або будь-якої
іншої підстави виникнення цивільних
прав та обов'язків.

Доводи позивача про те, що договір
купівлі-продажу №22/12-1 від 22.12.2011р. не
укладався між сторонами, не можуть бути
прийняті судом до уваги, з наступних
підстав.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 09.01.2013р. у справі №5011-14/16145-2012
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «РА Арго» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рекламне агентство
«Краш» про визнання договору
купівлі-продажу №22/12-1 від 22.12.2011р.
недійсним у задоволенні позову було
відмовлено повністю (том справи - 1,
аркуші справи - 123-128).

Вказаним судовим рішенням було
встановлено факт укладання між
сторонами договору купівлі-продажу
№22/12-1 від 22.12.2011р., погодження його
істотних умов, виконання цього
договору шляхом перерахування
позивачем на користь відповідача 220 642,22
грн., як оплату за рекламні засоби, а
також відповідність договору вимогам
законодавства.

Під час розгляду справи №5011-14/16145-2012
було встановлено, що директор позивача
мав повноваження на укладення договору
купівлі-продажу №22/12-1 від 22.12.2011р.
Посилання на фальсифікацію спірного
договору не були прийняті судом до
уваги, у зв'язку з відсутністю
відповідних доказів.

Окрім того, в рішенні Господарського
суду міста Києва від 09.01.2013р. у справі
№5011-14/16145-2012 зазначено про
недоведеність повернення позивачем, як
продавцем за договором купівлі-продажу
№22/12-1 від 22.12.2011р., 220 642,22 грн., оплачених
відповідачем, та несхвалення
оспорюваного договору.

Постановами Київського апеляційного
господарського суду від 06.08.2013р. та
Вищого господарського суду України від
10.12.2013р. рішення Господарського суду
міста Києва від 09.01.2013р. у справі
№5011-14/16145-2012 було залишено без змін (том
справи - 1, аркуші справи - 129-133, 189-191).

Згідно зі ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України (в
редакції, чинній на час прийняття
місцевим господарським судом рішення у
справі №910/19049/13) факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішення третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

Тобто, факти, встановлені рішенням
Господарського суду міста Києва від
09.01.2013р. у справі №5011-14/16145-2012 мають
приюдиційне значення для справи
№910/19049/13 та вважаються встановленими в
силу закону.

Факт укладення договору
купівлі-продажу №22/12-1 від 22.12.2011р. між
сторонами та його виконання було
встановлено постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
31.10.2012р. у справі
№2а-14085/12/2670 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Рекламне
агентство "Краш" до Головного
управління з питань реклами
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання
протиправною відмови щодо
переоформлення дозволів на розміщення
зовнішньої реклами, наданої письмовим
повідомленням від 31.05.2012р. №066-3315/Г, та
зобов'язання переоформити на позивача
дозволи на розміщення зовнішньої
реклами (том справи - 1, аркуші справи -
134-136).

Названою постановою позовні вимоги
було задоволено, Головне управління з
питань реклами виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
зобов'язано переоформити на Товариство
з обмеженою відповідальністю "Рекламне
агентство "Краш" дозволи на розміщення
зовнішньої реклами, які є предметом
спору у господарській справі №910/19049/13.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 10.07.2013р.
було залишено без змін постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 31.10.2012р. у справі
№2а-14085/12/2670 (том справи - 1, аркуші справи
- 138-142).

Згідно з ч.5 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України (в
редакції, чинній на час прийняття
місцевим господарським судом рішення у
справі №910/19049/13) факти, які відповідно
до закону вважаються встановленими, не
доводяться при розгляді справи. Таке
припущення може бути спростовано в
загальному порядку.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів на спростування
фактів, встановлених судовими
рішеннями у справах №5011-14/16145-2012 та
№2а-14085/12/2670.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

З наведеного випливає, що в силу
припису ст. 204 Цивільного кодексу
України правомірність правочину
презюмується.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано доказів які б
свідчили про недійсність
(невідповідність вимогам
законодавства) договору
купівлі-продажу №22/12-1 від 22.12.2011р. або
визнання цього договору недійсним у
судовому порядку, у зв'язку з чим
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що вказаний договір
відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України є дійсним.

Відповідно до ст. ст. 316, 317 Цивільного
кодексу України правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу
України власник має право витребувати
своє майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

В ст. 392 Цивільного кодексу України
передбачено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

З наведеного вбачається, що право на
звернення до суду з позовом про захист
речових прав на майно виникає у разі
наявності в інших осіб сумнівів у
належності йому цього майна та
створюється неможливість реалізації
позивачем свого права власності
внаслідок таких сумнівів чи втратою
належних правовстановлюючих
документів на майно.

Натомість позивачем не надано суду
доказів на підтвердження того, що саме
він є власником спірного майна
(об'єктів зовнішньої реклами, які були
предметом договору купівлі-продажу
№22/12-1 від 22.12.2011р.).

В процесі судового розгляду у даній
справі було встановлено набуття
відповідачем права власності на
об'єкти зовнішньої реклами за
договором купівлі-продажу №22/12-1 від
22.12.2011р. на відповідній правовій
підставі, що в свою чергу виключає
можливість повернення вказаного майна
на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу
України та застосування норм цієї
статті до спірних правовідносин.

Позовна вимога про зобов'язання
відповідача повернути позивачу
дозволи на розміщення об'єктів
зовнішньої реклами по суті є похідною
від вимоги про визнання права
власності на вказані об'єкти, а тому не
підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
правомірності заявлених ним вимог.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За результатами перегляду справи
апеляційний суд дійшов висновку про те,
що рішення суду першої інстанції
прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а також з повним і всебічним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, тоді як доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи, у зв'язку з чим підстави для її
задоволення відсутні.

У зв'язку з відмовою у задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання покладаються на
позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-35, 43, 49, 77, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "РА Арго"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
13.02.2014р. у справі №910/19049/13 - без змін.

2. Матеріали справи №910/19049/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

М.М. Новіков