ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року Справа № 916/3249/13 Вищий
господарський суд України в складі
колегії суддів:

головуючого - суддів:Поляк О.І.
(доповідач), Грейц К.В., Шаргала
В.І.розглянувши у відкритому судовому
засіданніматеріали касаційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "КБ Інжиніринг"на
постановуОдеського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014у справі
№ 916/3249/13господарського судуОдеської
області за позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю "ЛУКАУТ
"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "КБ Інжиніринг"
простягнення 99 007,48 грнза участю
представників: від позивача -не
з'явився від відповідача -Чукітова В.В.В
С Т А Н О В И В:

ТОВ „ ЛУКАУТ" звернулося до
Господарського суду Одеської області з
позовом до ТОВ „КБ Інжиніринг" про
стягнення з 99007,48 грн, з яких: 81000 грн
основного боргу, 14742 грн пені, 729,00 грн
інфляційних нарахувань та 2536,48 грн 3%
річних.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 13.01.2014 у справі № 916/3249/13
(суддя - О.В. Цісельський) позов ТОВ „
ЛУКАУТ" задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 81000,00
грн основного боргу та 2536,48 грн 3%
річних. В іншій частині у позові
відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014
(головуючий суддя - О.О. Журавльов, судді
- В.М. Головей, А.І. Ярош) вказане рішення
суду першої інстанції частково
скасоване, прийняте нове рішення, яким
позовні вимоги ТОВ „ ЛУКАУТ"
задоволено частково. Стягнуто з ТОВ
„КБ Інжиніринг" на користь ТОВ „
ЛУКАУТ" 81000,00 грн основного боргу, 5444,26
грн пені, 2536,48 грн 3% річних. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними
рішенням та постановою, ТОВ „КБ
Інжиніринг" звернулося до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, у якій просить їх
скасувати та прийняти у справі нове
рішення про відмову у позові повністю,
вказуючи при цьому на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права, а
саме: ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", ст. ст. 256 - 261, 267 ЦК
України та порушення норм
процесуального права, зокрема, ст. 33 ГПК
України.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 26.05.2014 касаційну скаргу
відповідача прийнято до провадження та
призначено до розгляду на 12.06.2014.

Розпорядженням секретаря другої
судової палати Вищого господарського
суду України від 11.06.2014 № 03-05/780 для
розгляду касаційної скарги у даній
справі було сформовано судову колегію
у складі головуючого судді - Поляк О.І.
(доповідач), суддів - Грейц К.В., Шаргала
В.І.

Відзиву на касаційну скаргу не
надходило.

У призначене судове засідання з'явився
лише представник відповідача, позивач
своїм процесуальним правом на участь у
судовому засіданні не скористався.

Розглянувши матеріали касаційної
скарги, заслухавши пояснення
представника відповідача, перевіривши
повноту встановлення обставин справи
та правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 10.04.2012 між ТОВ "ЛУКАУТ"
(продавець) та ТОВ "КБ Інжиніринг"
(покупець) було укладено договір
купівлі-продажу обладнання № 179/4/12
(далі - договір), за умовами якого
продавець зобов'язується передати у
власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
обладнання (далі - товар), визначене у
додатку № 1 до цього договору,
відповідними накладними та іншими
товаросупровідними документами, що є
невід'ємними частинами цього договору.

У п. 3.2 договору сторони погодили, що
покупець здійснює оплату вартості
товару протягом 60 календарних днів з
дати відвантаження товару покупцеві.

Відповідно до п. 4.5 договору передача
товару продавцем та приймання його
покупцем оформлюється шляхом
підписання повноважними
представниками сторін відповідної
видаткової накладної на партію товару
протягом 3 (трьох) робочих днів з дати
поставки товару покупцеві.

За умовами п. 5.2 договору у випадку
прострочення покупцем оплати товару
продавець має право нарахувати, а
покупець зобов'язується оплатити пеню
в розмірі 0,1% від простроченої суми за
кожен день прострочення платежу.
Нарахування пені здійснюється на
розсуд продавця.

Господарськими судами також
встановлено, що на виконання умов
договору позивачем було поставлено, а
відповідачем прийнято товар на
загальну суму 81000,00 грн, що
підтверджується видатковими
накладними № 654 від 28.08.2012 на суму 40500,00
грн і № 655 від 28.08.2012 на суму 40500,00 грн,
підписаними представниками сторін та
скріпленими їх печатками, та
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей № 19 від
27.08.2012 і № 20 від 27.08.2012.

Однак, у порушення взятого на себе
зобов'язання за договором, відповідач
вартість отриманого товару не оплатив,
що стало підставою для звернення
позивача до суду з позовом про
стягнення з нього 81000 грн
заборгованості, а також нарахованих на
неї пені у сумі 14742 грн за період з 28.10.2012
по 28.04.2013, інфляційних втрат у розмірі
729,00 грн за грудень 2012 - жовтень 2013 та 3%
річних у сумі 2536,48 грн за період з 28.10.2012
по 14.11.2013.

Встановивши вказані обставини справи,
а також беручи до уваги, що погоджений у
п. 3.2 договору строк оплати товару
настав, однак, доказів виконання
відповідачем вказаного грошового
зобов'язання матеріали справи не
містять, суди попередніх інстанцій
дійшли висновку, що позовні вимоги про
стягнення спірної суми заборгованості
та нарахованих на неї 3% річних у сумі
2536,48 грн є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню. Водночас,
перевіривши розрахунок суми
інфляційних втрат та з'ясувавши, що
сукупний індекс інфляції за загальний
період, заявлений позивачем, складав
99,9%, господарські суди вказали про
відсутність підстав для стягнення з
відповідача спірної суми інфляційних
збитків, оскільки знецінення грошових
коштів у вказаному періоді не
відбувалося.

Крім цього, відмовляючи у позові також
і в частині стягнення 14742 грн пені,
нарахованої за період з 28.10.2012 по 28.04.2013,
місцевий господарський суд послався на
пропуск позивачем строку позовної
давності, визначеного ст. 258 ЦК України
для вказаної вимоги, виходячи при цьому
з того, що його перебіг розпочався
28.10.2012, тобто того ж дня, коли у позивача
виникло право на нарахування пені, та
сплив через рік - 28.10.2013, у той час як з
даним позовом ТОВ „ЛУКАУТ" звернулося
лише 16.11.2013.

Задовольняючи позов в частині
стягнення з відповідача 5444,26 грн пені
за період з 16.11.2012 по 28.04.2013, апеляційний
господарський суд вказав, що оскільки
названа штрафна санкція підлягає
нарахуванню за кожний день
прострочення виконання зобов'язання,
то і позовну давність слід обчислювати
щодо кожного дня окремо за попередній
рік до дня подання позову. Враховуючи,
що з даним позовом позивач звернувся до
суду 16.11.2013, то наявні підстави для
застосування наслідків спливу строку
позовної давності для вимоги про
стягнення пені, нарахованої лише за
період з 28.10.2012 по 15.11.2012, адже він
передував року до дня подання позову,
натомість вимога про стягнення пені,
обчисленої з 16.11.2012 по 28.04.2013, заявлена в
межах річного строку позовної
давності, а відтак підлягає
задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду апеляційної інстанції з
огляду на таке.

Як правильно зазначено судами
попередніх інстанцій, укладений між
сторонами договір за своєю правовою
природою є договором поставки, за яким
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 692 вказаного Кодексу
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Встановивши, що матеріалами справи
підтверджується передання
постачальником та отримання покупцем
товару на суму 81000 грн, а також беручи до
уваги відсутність доказів його оплати
останнім, суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованого висновку про
порушення відповідачем взятого на себе
грошового зобов'язання, кінцевий строк
виконання якого згідно з п. 3.2 договору
настав, а тому мотивовано стягнули з
відповідача на користь позивача спірну
суму заборгованості.

Посилання скаржника на те, що видаткові
накладні № 654 від 28.08.2012 і № 655 від 28.08.2012
не є належними доказами на
підтвердження факту отримання товару,
оскільки в графі "Одержав(ла)" містять
лише підпис, без зазначення інших даних
особи, яка брала участь у здійсненні
господарської операції, колегією
суддів в силу приписів ст. ст. 111-5, 111-7
ГПК України не приймаються, оскільки
фактично зводяться до переоцінки
доказів.

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За змістом наведеної норми нарахування
інфляційних втрат на суму боргу та
трьох процентів річних є особливою
мірою відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступає способом захисту
майнового права та інтересу кредитора,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат останнього від
знецінення грошових коштів унаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

З огляду на вищевикладене, суди
попередніх інстанцій дійшли
мотивованого висновку про наявність
підстав для стягнення з відповідача 3%
річних, нарахованих за період з 28.10.2012
по 14.11.2013, у розмірі 2536,48 грн, не виходячи
при цьому за межі заявленої позивачем
суми.

Водночас, перевіривши розрахунок суми
інфляційних втрат та з'ясувавши, що
сукупний індекс інфляції за загальний
період, заявлений позивачем, складав
99,9%, господарські суди мотивовано
вказали про відсутність підстав для
стягнення з відповідача спірної суми
інфляційних збитків, оскільки
знецінення грошових коштів у вказаному
періоді не відбувалося.

Відповідно до ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217
Господарського кодексу України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення в
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ст.
549 ЦК України).

Статтею 231 ГК України закріплено, що у
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

За правилом ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Зі змісту вказаної норми слідує, що
останньою визначений максимальний
період часу, за який можуть бути
нараховані штрафні санкції, перебіг
якого починається від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано
боржником, і спливає через шість
місяців, якщо інший строк не
встановлений законом або договором.

Водночас п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
закріплено, що з вимогою про стягнення
неустойки (штрафу, пені) особа може
звернутися до суду у межах річного
строку.

Тобто передбачений вказаною нормою
строк є строком позовної давності, у
межах якого порушене право особи
підлягає захисту, та пропущення якого,
за наявності про це відповідної заяви
відповідача, має своїм наслідком
відмову у позові.

Таким чином, вищенаведеними нормами
матеріального права обумовлені два
різні строки, які не можна
ототожнювати, адже першим визначений
період у часі, у межах якого у кредитора
наявне право на нарахування штрафних
санкцій, а другим - період у часі,
протягом якого у кредитора наявна
можливість звернутися до суду за їх
стягненням.

З огляду на викладене, а також беручи до
уваги, що пеня підлягає нарахуванню за
кожний день прострочення виконання
зобов'язання, суд апеляційної
інстанції мотивовано зазначив, що і
позовну давність слід обчислювати щодо
кожного дня окремо за попередній рік до
дня подання позову. Отже, врахувавши, що
з даним позовом позивач звернувся до
суду 16.11.2013, апеляційний господарський
суд дійшов обґрунтованого висновку про
наявність підстави для застосування
наслідків спливу строку позовної
давності для вимоги про стягнення пені
лише в частині її нарахування за період
з 28.10.2012 по 15.11.2012, тобто той, який
передував року до дня подання позову, у
той час як вимога про стягнення пені,
обчисленої з 16.11.2012 по 28.04.2013, є такою, що
заявлена в межах річного строку
позовної давності, а тому підстави для
відмови у її задоволенні у розумінні ч.
4 ст. 267 ЦК України відсутні.

Таким чином, оскаржувана постанова
суду апеляційної інстанції прийнята у
відповідності з нормами матеріального
та процесуального права, а також при
повному з'ясуванні ним фактичних
обставин справи, у зв'язку з чим колегія
суддів не вбачає правових підстав для
її скасування.

За таких обставин колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку про відсутність
правових підстав задоволення
касаційної скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю "КБ
Інжиніринг" та скасування постанови
Одеського апеляційного господарського
суду від 11.03.2014 у справі № 916/3249/13
Господарського суду Одеської області.

В силу ст. 49 ГПК України судовий збір за
розгляд касаційної скарги
покладається на скаржника.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України -

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "КБ
Інжиніринг" залишити без задоволення.

2.Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014 у справі
№ 916/3249/13 Господарського суду Одеської
області залишити без змін.

Головуючий суддя
О.І. Поляк

Судді
К.В. Грейц

І.В. Шаргало