КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2014 р. Справа№ 910/1941/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Вершути
О.П.

за участю представників:

від позивача - Аніщенко В.П.,
Яцко В.В., Горбунко К.О.

від відповідача - 1 Раілко С.В.

від відповідача - 2 Радченко А.В.

від третьої особи - не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Приватного акціонерного
товариства «Міжнародна інвестиційна
компанія «Інтерінвестсервіс» та
апеляційної скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сілтек
ЛТД» на рішення Господарського суду
міста Києва від 26.03.2014 року (суддя
Чебикіна С.В.)

за позовом Української студії
телевізійних фільмів «Укртелефільм»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сілтек ЛТД»

Приватного
акціонерного товариства «Міжнародна
інвестиційна компанія
«Інтерінвестсервіс»

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні

позивача Державна реєстраційна
служба України

про визнання договору
недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського
суду міста Києва з позовом до
відповідачів про визнання недійсним
інвестиційного договору №1 від 17.06.2013
року, визнання недійсною передачі
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Сілтек ЛТД»
майнових прав на об'єкти нерухомості;
визнання довіреності від 12.06.2013 року
недійсною в частині уповноваження ПрАТ
«Міжнародна інвестиційна компанія
«Інтерінвестсервіс» на укладення від
імені учасників договору про спільну
діяльність без створення юридичної
особи від 30.01.2004 року інвестиційних
договорів.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 26.03.2014 року позовні вимоги
були задоволені повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідачі звернулися з апеляційними
скаргами до Київського апеляційного
господарського суду, в яких вказують,
що рішення постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, при неповному з`ясуванні
обставин, що мають значення для справи,
а тому просить суд скасувати рішення
Господарського суду м. Києва від 26.03.2014
року та постановити нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.04.2014 року (з
урахуванням ухвали про виправлення
описки від 13.05.2014 року) колегією суддів
прийнято до провадження апеляційні
скарги, об`єднано їх в одне апеляційне
провадження і призначено до розгляду
на 10.06.2014 року.

Через відділ документального
забезпечення до суду від представника
позивача надійшли відзиви на
апеляційні скарги, в яких зазначено, що
рішення суду першої інстанції є
правомірним та обґрунтованим, а тому
просив в задоволенні апеляційних скарг
відмовити, а рішення суду залишити без
змін.

В судове засідання на вказану дату
з`явилися представники позивача,
відповідачів та надали усні пояснення
стосовно предмету спору.

Представник третьої особи в судове
засідання не з`явився. Про день та час
розгляду справи був повідомлений
належним чином. Причини неявки суду не
повідомив.

В процесі судового розгляду
апеляційних скарг, представником
відповідача - 2 було заявлено
клопотання про зупинення провадження
по справі до набуття законної сили
рішенням по справі № 910/4784/14 про
визнання недійсним акту розподілу
квартир та порівняльної відомості від
26.06.2013 року.

Колегія суддів, вислухавши думку
представників інших сторін стосовно
заявленого клопотання, вирішила в
задоволенні клопотання відмовити,
оскільки факти встановлені в вказаному
рішенні не мають відношення та не яким
чином не впливають на вирішення спору у
спорі по справі № 910/1941/14.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні матеріали
справи, встановив наступне:

30.01.2004 року між Українською студією
телевізійних фільмів «Укртелефільм»
та ЗАТ «Міжнародна інвестиційна
компанія «Інтерінвестсервіс» був
укладений договір про спільну
діяльність без створення юридичної
особи.

12.06.2013 року позивач видав відповідачу-2
довіреність для вчинення дій,
передбачених договором про спільну
діяльність та в межах, визначених
довіреністю.

17.06.2013 року відповідач-2, безпідставно
посилаючись на повноваження, надані
йому довіреністю, уклав з ТОВ «Сілтек
ЛТД» інвестиційний договір № 1.
Позивач, звертаючись із позовом до
суду, зазначає, що вказаний
інвестиційний договір повинен бути
визнаний недійсним з наступних
підстав.

Згідно умов інвестиційного договору
відповідач-1 інвестує грошові кошти в
об'єкт інвестування (майнові права на
об'єкти нерухомості, що знаходяться в
адміністративно-житловому комплексі з
підземним паркінгом в Дніпровському
районі міста Києва по вул. О.Туманяна,
15-А), а відповідач-2 зобов'язується
прийняти від відповідача-1
інвестиційний внесок та передати йому
у власність об'єкт інвестування (п.1.1.
інвестиційного договору).

Згідно п. 2.4 інвестиційного договору
оформлення права власності інвестора
на об'єкт інвестування завершується
видачею органами реєстраційної служби
України свідоцтва про право власності
на це майно, як на об'єкт нерухомого
майна, на підставі цього договору та
акту прийому-передачі.

Виходячи зі змісту вказаних положень, а
також пунктів 7.5-7.7, 10.5-10.8
інвестиційного договору, об'єктами
інвестування грошових коштів фактично
є майбутні об'єкти нерухомості в
адміністративно-житловому комплексі з
підземним паркінгом в Дніпровському
районі міста Києва по вул. О.Туманяна,
15-А, будівництво якого здійснюється
відповідачем-2 згідно договору про
спільну діяльність.

Згідно частини 3 статті 4 Закону України
«Про інвестиційну діяльність»
інвестування та фінансування
будівництва об'єктів житлового
будівництва з використанням
недержавних коштів, залучених від
фізичних та юридичних осіб, у тому
числі в управління, може здійснюватися
виключно через фонди фінансування
будівництва, фонди операцій з
нерухомістю, інститути спільного
інвестування, а також шляхом емісії
цільових облігацій підприємств,
виконання зобов'язань, за якими
здійснюється шляхом передачі об'єкта
(частини об'єкта) житлового
будівництва.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Недодержання вказаного положення в
момент вчинення правочину, а також
частин другої, третьої, п'ятої, шостої
ст.203 Цивільного кодексу України є
підставою для недійсності правочину
(ст.215 Цивільного кодексу України).
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У такому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. При цьому, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його недійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Спірний інвестиційний договір,
укладений 17.06.2013 року, не передбачає
визначеного частиною 3 статті 4 Закону
України «Про інвестиційну діяльність»
порядку інвестування та фінансування,
що свідчить про його укладання
всупереч вимогам закону та з
урахуванням положень ст.215 Цивільного
кодексу України має наслідком його
недійсність.

Крім того, судом першої інстанції було
встановлено, що спірний інвестиційний
договір, був укладений внаслідок
розпорядження відповідачем-2 майновими
правами, які йому не належать.

Позивач та відповідач-2, уклавши
договір про спільну діяльність, на його
підставі 24.02.2009 року уклали «Акт
розподілу квартир в
адміністративно-житловому комплексі
за адресою: вул. О. Туманяна, 15а у
Дніпровському районі м. Києва»

Зазначеним актом розподілу квартир
позивач та відповідач-2 визначили
перелік житлових та нежитлових
приміщень, які передаються у власність
кожного з них відповідно з умовами
договору про спільну діяльність.

Отже, відповідно до ч. 2 статті 367
Цивільного кодексу України, пунктів 2.6,
3.5, 13.1, 13.4 договору про спільну
діяльність (з врахуванням додаткових
угод) з 24.02.2009 року позивач став
власником майнових прав на об'єкти
нерухомості, що були розподілені йому
згідно акту розподілу квартир, право
спільної часткової власності на ці
об'єкти було припинено.

Але в подальшому відповідач-2 на
підставі інвестиційного договору
передав відповідачу-1 майнові права на
об'єкти нерухомості, які раніше вже
були розподілені у власність позивача
відповідно до акту розподілу квартир,
чим було грубо порушено права
власності позивача.

Відповідач-2 фактично розпорядився
майном, яке йому не належить. Будь-яких
повноважень щодо розпорядження ним
позивач відповідачу-2 не надавав.

Отже, дії відповідача-2 по передачі
відповідачу-1 майнових прав на об'єкти
нерухомості, розподілені позивачу на
підставі акту розподілу квартир,
суперечать положенням статті 317
Цивільного кодексу України, згідно
якої право володіння, користування та
розпорядження своїм майном належить
власнику, положенням статті 321
Цивільного кодексу України, згідно
якої право власності є непорушним та
положенням статті 658 Цивільного
кодексу України, згідно якої право
продажу товару належить власникові.

Вказане свідчить про укладання
інвестиційного договору всупереч
вимогам закону, і з урахуванням
положень ст. 203, 215 Цивільного кодексу
України є підставою для визнання
даного договору недійсним.

Згідно п. 13.4 договору про спільну
діяльність відповідач-2 мав право
передати майнові права лише на свою
частку в спільному майні.

Довіреністю від 12.06.2013 року було
уповноважено відповідача-2 вчиняти дії,
що передбачені договором про спільну
діяльність в межах, передбачених
вказаним договором та цією
довіреністю, у зв'язку з цим повірений
уповноважувався виконувати тільки дії,
пов'язані з організацією та веденням
спільної діяльності.

Отже, відповідач-2 міг вчиняти тільки
такі дії, що одночасно передбачені і
договором про спільну діяльність і
довіреністю.

Пунктом 2 довіреності було передбачено
укладання договорів від імені
учасників (а не від імені одного
учасника) договору про спільну
діяльність та проведення розрахунків
за укладеними договорами за власний
рахунок відповідача-2.

Згідно п.3 довіреності відповідач-2 був
уповноважений в межах частки житлових,
офісних та виробничих приміщень, котрі
належать відповідачу-2, що становить 86,5%
від загальної площі
адміністративно-житлового комплексу,
проводити остаточні розрахунки з
інвесторами по інвестиційним
договорам.

Повноважень на виконання укладених за
довіреністю договорів, на підписання
документів на таке виконання позивачем
надано не було, що підтверджується
матеріалами справи та поясненнями
позивача.

Отже, укладання відповідачем-2
інвестиційного договору та інших
документів (правочинів) на його
виконання суперечать як положенням
довіреності, так і положенням договору
про спільну діяльність.

Тому дії відповідача-2 суперечать і
положенням частини 1 статті 241
Цивільного кодексу України, якою
встановлено, що правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.

Жодного доказу на схвалення
вищевказаних дій відповідача-2 з боку
позивача відповідачем 2 суду не надано.

Зазначене, зумовлює недійсність
передачі майнових прав відповідно до
актів прийому-передачі майнових прав,
підписаних відповідачем-1 та
відповідачем-2.

Пунктом 3 довіреності передбачено
право відповідача-2 виключно на видачу
актів приймання-передачі на об'єкти
інвестування (в межах 86,5% загальної
площі комплексу). Жодних повноважень на
підписання зазначених актів
приймання-передачі довіреність не
містить.

Доказів на схвалення вищевказаних дій
відповідача-2 з боку позивача,
відповідачем 2 суду не надано.

Також, пунктом 2.2. інвестиційного
договору встановлено, що право
власності на об'єкт інвестування
переходить від оператора
(відповідача-2) до інвестора
(відповідача-1) після підписання акту
прийому-передачі майнових прав.

Таким чином, згідно умов
інвестиційного договору передбачалася
передача прав власності на об'єкт
інвестування, які належать виключно
оператору (відповідачу-2).

Всупереч цьому відповідач-2 вчинив
спробу передати майнові права, які йому
не належать.

Вищенаведене знову ж таки свідчить про
недійсність передачі майнових прав
згідно актів прийому-передачі майнових
прав, підписаних відповідачем-1 та
відповідачем-2.

Окрім того, додатком №1 до
інвестиційного договору (п.1.3.1.
інвестиційного договору) був
визначений перелік житлових приміщень
(квартир), майнові права на які
передавались відповідачем-2
відповідачу-1 згідно умов
інвестиційного договору.

Але майнові права на всі квартири,
зазначені в додатку № 1, були
розподілені позивачу на підставі акту
розподілу квартир в
адміністративно-житловому комплексі
за адресою: вул. О. Туманяна 15а у
Дніпровському районі м. Києва від 24.02.2009
року.

Відповідно, додаток № 1 суперечить
положенням статті 658 Цивільного
кодексу України, згідно якої право
продажу товару належить власникові.

Зазначене порушення закону зумовлює
недійсність вищевказаного додатку №1 в
повному обсязі.

Згідно ч.3 ст.237 Цивільного кодексу
України представництво виникає на
підставі договору, закону, акта органу
юридичної особи та з інших підстав,
встановлених актами цивільного
законодавства.

В свою чергу, згідно ч.1 ст.244 Цивільного
кодексу України представництво, яке
ґрунтується на договорі, може
здійснюватися за довіреністю.

В спірній довіреності чітко зазначено
«…вчиняти дії, що передбачені
укладеним між довірителем та повіреним
договором про спільну діяльність без
створення юридичної особи від 30.01.2004
року в межах, передбачених договором
та цією довіреністю…».

В той же час, враховуючи положення
вищезазначених статей Цивільного
кодексу України, обсяг повноважень за
довіреністю не може перебільшувати
обсяг повноважень, встановлених
договором (договором про спільну
діяльність).

А договором про спільну діяльність не
передбачено права жодної із сторін
(позивача або відповідача-2) на
укладення інвестиційних договорів.

Відповідно, таке право (через його
відсутність) і не може бути делеговане
за довіреністю.

Зазначене свідчить про недійсність
довіреності від 12.06.2013 року в частині
уповноваження відповідача-2 на
укладення від імені учасників
інвестиційних договорів (п.2
довіреності).

Згідно зі статтею 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для
господарського суду заздалегідь
встановленої сили.

Враховуючи все вище зазначене, а також
докази надані представниками сторін як
в суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції повно, всебічно і об'єктивно
з`ясовано обставини справи, винесено
рішення у відповідності до норм
матеріального і процесуального права,
з повним з`ясування обставин, що мають
значення для справи, правомірно
задоволенні позовні вимоги
Української студії телевізійних
фільмів «Укртелефільм», а тому
апеляційна скарга Приватного
акціонерного товариства «Міжнародна
інвестиційна компанія
«Інтерінвестсервіс» та апеляційна
скарга Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сілтек ЛТД» не
підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів
апеляційна скарга Приватного
акціонерного товариства «Міжнародна
інвестиційна компанія
«Інтерінвестсервіс» та апеляційна
скарга Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сілтек ЛТД»
залишають без задоволення, судові
витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України
покладаються на відповідачів
відповідно.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Міжнародна
інвестиційна компанія
«Інтерінвестсервіс» та апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сілтек ЛТД»
залишити без задоволення, рішення
Господарського суду м. Києва від 26.03.2014
року у справі № 910/1941/14- без змін.

Матеріали справи № 910/1941/14 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов