м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/5843/14 04.06.14

За позовом Публічного акціонерного
товариства «Електроприлад»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «МЛ «ДІЛА»

про визнання додаткової угоди
до договору недійсною

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача не з'явились;

від відповідача Поліводський О.А. -
представник за довіреністю від 29.11.13.

В судовому засіданні 04.06.14, в порядку ст.
85 ГПК України, було оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
"Електроприлад" до Товариства з
обмеженою відповідальністю "МЛ "ДІЛА"
про визнання додаткової угоди до
договору оренди недійсною.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 26.03.2012 між сторонами була
укладена додаткова угода № 3 до
договору оренди нерухомого майна № 262
від 27.10.2009, відповідно до якої було
продовжено орендні правовідносини на
строк, що перевищує три роки. Оскільки
угода відповідно до ст. 220 ЦК України не
була нотаріально посвідчена, позивач
просить визнати її недійсною.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 04.04.2014 порушено провадження у
справі № 910/5843/14 за вказаною позовною
заявою та призначено розгляд справи в
судовому засіданні на 23.04.2014.

23.04.2014 через канцелярію господарського
суду міста Києва надійшло клопотання
позивача про відкладення розгляду
справи у зв'язку з неможливістю
забезпечити явку уповноваженого
представника у судове засідання 23.04.2014.

У судове засідання, призначене на
23.04.2014, з'явився представник
відповідача, вимоги ухвали суду
виконав, надав письмовий відзив,
відповідно до якого просить відмовити
в задоволені позовних вимог та
припинити провадження у справі на
підставі п. 2 ст. 80 ГПК України, оскільки,
вимоги щодо недійсності та
неукладеності договору оренди № 262 від
27.10.2009 між цими ж сторонами з таких же
підстав вже заявлялись позивачем під
час розгляду справи № 910/8160/14 у
господарському суді м. Києва.

Представник відповідача проти
клопотання позивача про відкладення
справи заперечує, вважає за можливе
розглядати справу без участі
представника позивача.

Керуючись ст. 77 ГПК України, суд
задовольнив клопотання позивача та
відклав розгляд справи га 04.06.14.

03.06.14 через загальний відділ
діловодства від відповідача надійшли
додаткові докази по справі та
клопотання про припинення провадження
у справі.

У судове засідання 04.06.14 з'явився
представник відповідача проти
позовних вимог заперечував, підтримав
клопотання про припинення провадження
у справі.

Розглянувши клопотання відповідача
про припинення провадження у справі
суд зазначає, що клопотання
задоволенню не підлягає, оскільки
предметом розгляду у справі № 910/8160/13
були вимоги про розірвання договору
оренди № 262 та додаткових угод до нього
та стягнення 4 017 729,81 грн, в той час як
предметом розгляду у даній справі є
вимоги про визнання додаткової угоди №
3 до договору оренди № 262 недійсною.
Крім того, постановлення рішення суду
про розірвання договору оренди та
додаткових угод до нього не виключає
можливості визнання вказаного
договору або додаткової угоди
недійсними.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, про дату та час
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином, що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення 516. Клопотання про
відкладення розгляду справи від
позивача не надходило.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника
позивача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив.

27 жовтня 2009 року між Відкритим
акціонерним товариством
"Електроприлад", найменування якого в
подальшому було змінено на Публічне
акціонерне товариство "Електроприлад"
(далі - позивач, орендодавець), та
Приватним підприємством "ДІЛА",
правонаступником якого є Товариство з
обмеженою відповідальністю "МЛ "ДІЛА"
(далі відповідач, орендар) було
укладено договір № 262 оренди
нерухомого майна, відповідно до п.2.1
якого орендодавець зобов'язується
передати орендареві, а орендар
зобов'язується прийняти у тимчасове
користування за плату та на
обумовлений строк для здійснення своєї
господарської діяльності об'єкт
оренди.

Згідно з п.1.3 договору об'єкт оренди -
нежилі приміщення, що розташовані на
першому і другому поверхах за адресою:
м. Київ, вул. Глибочицька, 17, які згідно з
технічною документацією є нежилими
приміщеннями з №1 по №48 (групи
приміщень №1), №№1, 2 (групи приміщень
№2), №№І, ІІ, ІІІ першого поверху, з №1
по №36 (групи приміщень №3), №№ І, ІІ
другого поверху (літера "К"), загальною
площею 1 832,3 кв.м.

Пунктом 2.4 цього договору передбачено,
що цільовим використанням приміщення у
майбутньому буде його використання з
метою розміщення медичної лабораторії
з елементами виробничої діяльності
орендаря про що орендодавець
повідомлений з укладанням цього
договору.

Згідно з п.4.1 договору строк оренди
складає 35 місяців. До визначення дати
закінчення строку оренди
застосовуються положення ст. 254
Цивільного кодексу України. Строк
оренди починає перебіг з дати
підписання акта приймання-передачі
приміщення.

В п.11.2 договору сторони передбачили
можливість внесення змін та доповнень
до договору за взаємною згодою сторін.

14.01.2010р. сторонами було укладено
додаткову угоду №1 до договору оренди
№262 від 27.10.2009р., якою викладено в новій
редакції п.6.1.1 договору щодо розміру та
порядку оплати орендної плати.

Відповідно до додаткової угоди №2 від
24.02.2010р. до договору оренди №262 від
27.10.2009р. сторонами було змінено п.5.1
правочину та доповнено договір
п.п.11.7-11.15, якими встановлено інший
порядок сплати орендної плати.

26.03.2012р. сторонами було підписано
додаткову угоду №3 до договору оренди
№262 від 27.10.2009р., якою було змінено умови
спірного правочину щодо порядку
проведення ремонтних робіт та сплати
орендної плати. При цьому, пункти 1.6, 2.2,
2.6, 3.6, 5.13, 7.2.6, 11.11-11.13, 12.1-12.3, а також
розділ 9 договору виключено.

Відповідно до умов додаткової угоди № 3
сторони дійшли згоди викласти п.п. 11.8
договору у наступній редакції: « 11.8.
Сторони зобов'язуються підписати Акт
приймання-передачі Об'єкта оренди не
пізніше « 02» квітня 2012 року. Після
підписання Акта приймання-передачі
Об'єкта оренди протягом 8 (восьми)
календарних місяців, але не пізніше як
до « 26» листопада 2012 року, Орендар має
право здійснювати поліпшення (ремонт)
Приміщення.

Загальний строк оренди Приміщень
складає 35 місяців, що починає свій
перебіг з дати підписання Сторонами
Акту приймання-передачі Об'єкта оренди,
та може бути подовжений за згодою
сторін.

02.04.12 орендар передав, а орендодавець
прийняв приміщення (об'єкт оренди) в
задовільному стані, що підтверджується
наявною в матеріалах справи копією
акта приймання-передачі нежилого
приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що п.
11.8 договору в редакції додаткової
угоди № 3 суперечить чинному
законодавству України, а саме ч.2 ст. 793
ЦК України, оскільки уклавши додаткову
угоду № 3 сторони штучно продовжили
орендні правовідносини на строк, що
перевищує 3 роки в зв'язку з чим дана
угода мала бути нотаріально
посвідчена. В свою чергу спеціальна
норма ст. 220 ЦК України встановлює
нікчемність договору у випадку
недодержання сторонами вимог закону
щодо обов'язкового нотаріального
посвідчення договору.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, господарський суд
вважає позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи спір про визнання договору
або його частини недійсним,
господарський суд має встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання договору (його
частини) недійсним і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону, додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними
правочину і настання відповідних
наслідків встановлені ст. 215, 216
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3,
5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до
яких, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу
України, зміст правочину становить
визначену на розсуд сторін правочину і
погоджену ними домовленість,
спрямовану на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; сторони є вільними в
укладенні договору, виборі
контрагента, визначенні умов договору
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
передбачено право сторін укласти
договір, який не передбачено актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право відступити в договорі від
положень актів цивільного
законодавства та врегулювати свої
відносини на власний розсуд; сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або суті
правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину
актам законодавства як підстава його
недійсності, повинна ґрунтуватися на
повно та достовірно встановлених
судами обставинах справи про порушення
певним правочином (чи його частиною)
імперативного припису законодавства
чи укладення певного правочину
всупереч змісту чи суті правовідносин
сторін; саме по собі відступлення
сторонами від положення законодавства,
регулювання їх іншим чином, не свідчить
про суперечність змісту правочину
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Укладений між сторонами договір є
підставою для виникнення у сторін
господарських зобов'язань відповідно
до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509
ЦК України) і згідно до ст. 629 ЦК України
є обов'язковим для виконання Сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, вважається
таким з моменту його вчинення.

В силу припису ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, встановлених частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
названого Кодексу, саме на момент
вчинення правочину.

За змістом ч.2 ст.793 ЦК України договір
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) строком на
три роки і більше підлягав
нотаріальному посвідченню.

В той же час судом враховано п.2.9
постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 12
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна", в якій зазначено, що якщо
із закінченням строку договору найму
будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини) його дію було
продовжено і наведене призвело до
збільшення загального строку
користування орендованим майном, який
складає понад три роки, це не може бути
підставою для визнання такого договору
нікчемним у зв'язку з відсутністю його
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації, якщо на момент
укладення такого договору він
відповідно до частини другої статті 215
ЦК України відповідав вимогам частини
другої статті 793 та статті 794 ЦК України.

У разі, якщо внаслідок внесення змін до
договору така його істотна умова як
строк його дії сторонами визначено
більше, ніж три роки (а саме, якщо
додатковою угодою відповідним чином
змінюється пункт договору, який
передбачав менш ніж трирічний строк),
то, за загальним правилом, передбаченим
статтею 654 ЦК України, відповідна
додаткова угода чи договір у редакції
такої угоди підлягають нотаріальному
посвідченню, якщо інше не встановлено
договором. Таким чином, у випадку
неодноразової пролонгації договору
оренди будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) на
підставі статті 764 ЦК України чи
частини другої статті 17 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" (строк дії якого менший трьох
років) немає підстав для його
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації.

Крім того, суд погоджується з позицією
відповідача, викладеною у відзиві на
позов, що в п.11.8 договору в редакції
додаткової угоди № 3 сторони лише
уточнили початок перебігу строку
оренди з моменту підписання Акту
приймання-передачі приміщень. Акт
приймання-передачі приміщення був
підписаний та приміщення передане в
користування орендареві 02.04.12, саме з
цієї дати і почався початок строку
договору оренди, що також відповідає
нормам ч.1 ст. 795 ЦК України.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" зазначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що спірна
додаткова угода суперечить нормам
Цивільного кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
не довів відсутність необхідного
обсягу цивільної дієздатності
будь-якої з осіб, яка вчинила спірний
правочин; відсутність вільного
волевиявлення та невідповідність його
внутрішній волі учасника спірного
правочину; не спрямованість будь-якої
зі сторін на реальне настання правових
наслідків, обумовлених спірним
правочином.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання спірної додаткової угоди
недійсною відсутні.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню повністю.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 10.06.2014 р.

Суддя
Пукшин Л.Г.