ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2014 р.Справа № 922/1346/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання
Дородіної І.А.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Ужгород до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків про
стягнення 179859,40 грн. за участю
представників сторін:

відповідач - ОСОБА_3, ордер серія ХВ №? 780
від 24.04.2014 року, свідоцтво НОМЕР_1 від
26.03.2007 року, витяг з Договору про
надання юридичної допомоги від 23.04.2014
року;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернулась до господарського суду
Харківської області з позовною заявою,
в якій просить стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 суму у розмірі
37807,18 грн., з якої: 36706,00 грн. основного
боргу та 1101,18 грн. 3% річних. Позовні
вимоги позивач обгрунтовує
невиконанням відповідачем взятих на
себе зобов'язань за Договором
перевезення № 18/09 від 18.09.2013 року. Також
позивач просить покласти витрати по
сплаті судового збору у розмірі 1827,00
грн. на відповідача.

22 квітня 2014 року від позивача до
канцелярії суду надійшла заява про
збільшення позовних вимог за вх. № 13632,
в якій позивач просить стягнути з
відповідача суму у розмірі 179859,40 грн., з
яких: 36706,00 грн. основної заборгованості
та 143153,40 грн. пені. Також витрати по
сплаті судового збору та витрати на
послуги адвоката у загальній сумі 4597,18
грн. просить покласти на відповідача.

В зв'язку з тим, що у відповідності ч. 4
ст. 22 ГПК України, позивач вправі до
прийняття рішення по справі збільшити
розмір позовних вимог за умови
дотримання порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених ст. 5 цього Кодексу в цій
частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог, суд
прийняв надану позивачем заяву та
продовжує розгляд справи з її
урахуванням.

У судове засідання 03 червня 2014 року
позивач не направив свого
представника, витребуваних судом
оригіналів документів не надав, однак
до канцелярії суду надіслав телеграму
за вх. № 18431, в якій просить відкласти
розгляд справи для надання додаткових
доказів.

Представник відповідача у судовому
засіданні 03 червня 2014 року наполягає на
тому, що ніяких договорів відповідач з
позивачем не підписував.

Розглянувши клопотання позивача щодо
відкладення розгляду справи, суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 ГПК України, спір
має бути вирішено господарським судом
у строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, у
виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду спору, господарський суд
ухвалою може продовжити строк розгляду
спору, а не більш як на п'ятнадцять днів.

Оскільки, сторонами клопотань щодо
продовження строку розгляду спору до
суду надано не було, а термін для
вирішення господарським судом
вичерпано та враховуючи достатність
часу, наданого позивачеві та
відповідачеві для підготовки до
судового засідання та підготовки
витребуваних судом документів,
приймаючи до уваги принципи
змагальності та диспозитивності
господарського процесу, закріплені п. 4
ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та
ст. 33 ГПК України, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
йому повноважень сторонам створені усі
належні умови для надання доказів у
справі та є підстави для відмови у
задоволенні клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи та
вважає за необхідне розглянути справу
за наявними у справі матеріалами у
відповідності до ст.75 ГПК України та
додатково поданими на вимогу суду
матеріалами та документами.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, заслухавши представника
відповідача, судом встановлено
наступне.

Як стверджує позивач, 18 вересня 2013 року
між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(позивачем) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2
(відповідачем) був укладений Договір
перевезення № 18/09, згідно якого позивач
зобов'язався на умовах поданої
відповідачем заявки забезпечувати
виконання транспортних перевезень
вантажу в міжміському сполученні, а
відповідач зобов'язався своєчасно
оплачувати надані позивачем
експедиторські послуги в сумі,
визначеній Договором та Заявкою.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлене договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

18 вересня 2013 року позивач отримав від
відповідача Заявку № 1/18 на виконання
транспортного перевезення вантажу за
маршрутом: Via Colle Marrakone, 03034 Casalvieri (Італія)
- м. Ірпінь (Україна). Відповідно до умов
Заявки, вантаж підлягав доставці в
строк до 25.09.2013 року, а вартість
експедиторських послуг, наданих
позивачем становила 3400 євро в
гривневому еквіваленті по курсу НБУ на
день розрахунку, які підлягали сплаті
відповідачем позивачу в безготівковій
формі на протязі 10-15 днів після
доставки вантажу і отримання
оригіналів наступних документів:
міжнародної товаротранспортної
накладної, Заявки, Договору, акту
виконаних робіт, рахунку та договору на
використання персональних даних.

Як вказує позивач, умови заявки було
погоджено сторонами шляхом її
підписання та обміну її екземплярами
факсимільним зв'язком.

18 вересня 2013 року з метою виконання
перевезення позивачем було укладено
Договір з перевізником ПП "МБВ".

Як вбачається з наданої
міжнародно-транспортної накладної №
397503, перевезення було виконано у
встановлений Заявкою строк, а саме
24.09.2013 року, вантаж був доставлений та
переданий Товариству з обмеженою
відповідальністю "Проф-інвест".

06 лютого 2014 року позивач направив на
адресу відповідача пакет документів
відповідно до Заявки, що
підтверджується квитанцією № 1898 про
поштове відправлення та описом
вкладень, однак відповіді на адресу
відповідача не надходило та оплата за
послуги здійснена не була.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

З метою досудового врегулювання спору,
12 березня 2014 року позивач направив на
адресу відповідача претензію з вимогою
сплатити заборгованість за
експедиторські послуги у розмірі 36706,00
грн. (3400 євро).

Оскільки відповіді на претензію
позивач не отримав та заборгованість
сплачена не була, останній 07 квітня 2014
звернувся до суду за захистом свого
порушеного права з позовною заявою про
стягнення з відповідача суми у розмірі
179859,40 грн., з яких: 36706,00 грн. основної
заборгованості за договором та 143153,40
грн. пені.

Проте, досліджуючи матеріали справи,
судом з'ясовано, що відповідач
заперечує проти задоволення позовних
вимог, вказуючи на той факт, що між
позивачем та відповідачем були
відсутні господарські відносини
взагалі, жодних господарських
договорів про надання послуг з
перевезення вантажів з позивачем не
укладалось та Заявка не оформлювалась.
Також відповідач вказує на те, що
наданий позивачем Договір на
перевезення № 1809 від 18 вересня 2013 року
є підробкою, а що стосується копії
Заявки , яка нібито була погоджена між
сторонами, містить реквізити невідомої
відповідачеві особі, а саме ФОП
Варгулич, з яким відповідач також не
мав жодних господарських відносин.

Враховуючи вищевказане та те, що до
матеріалів справи були надані лише
копії документів, суд неодноразово (
ухвалами суду від 09.04.2014 року, 24 квітня
2014 року та 14 травня 2014 року)
зобов'язував позивача надати оригінали
документів доданих до позовної заяви
для дослідження у судовому засіданні.
Однак позивачем не були виконані
вимоги суду та оригінали документів
надані не були.

На підставі вищенаведеного, суд
приходить до висновку, що позивачем при
зверненні до суду не були надані
належні та допустимі документи,
оскільки надані копії є сумнівними,
внаслідок чого суд вважає позовні
вимоги необгрунтованими та
недоведеними матеріалами справи.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

При цьому, належністю доказів є
спроможність фактичних даних містити
інформацію щодо обставин, що входять до
предмета доказування, слугувати
аргументами (посилками) у процесі
встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК
України позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких ґрунтуються
позовні вимоги з зазначенням доказів.
До обставин, на яких позивач
обґрунтовує свої вимоги, відносять
обставини, які становлять предмет
доказування у справі. Предмет
доказування це сукупність обставин,
які необхідно встановити для
правильного вирішення справи. У
предмет доказування включаються факти
матеріально-правового характеру, що є
підставою вимог позивача та заперечень
відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно статей 55 Конституції
України, статей 15, 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

При цьому, суд бере до уваги, що в п. 2.3
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною
(або іншим учасником судового процесу)
у вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Відтак, беручи до уваги наведені
законодавчі положення, суд дійшов
висновку, що вимоги позивача про
стягнення з відповідача суми основної
заборгованості у розмірі 36706,00 грн. та
143153,40 грн. пені, не підлягає
задоволенню, оскільки не доведені
позивачем належними та допустимими
доказами.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даній справі
покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 15, 22, 33, 43, 44, 49, 75,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 06.06.2014 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/1346/14