КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2014 р. Справа№ 25/528

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Іоннікової І.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі судового засідання
Климович М.І.

за участю представників:

прокурор: Сказко Р.І. - посвідчення

від позивача: Жовнеренко Г.К. - за
довіреністю

від відповідача-1: не з'явились

від відповідача-2: Фрейдун О.М. - за
довіреністю

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Заступника прокурора Рівненської
області

на рішення Господарського суду міста
Києва від 18.06.2013 року

у справі № 25/528 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Енергетична група"

до відповідача-1: Дочірнього
підприємства "Рівненський облавтодор"
Публічного акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України"

до відповідача-2: Публічного
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України"

про визнання недійсними договорів,
стягнення збитків

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Енергетична група"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Дочірнього
підприємства "Рівненський облавтодор"
Публічного акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України",
Публічного акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України" про
визнання недійсними Договору оренди
від 13.12.2007р. та Договору оренди рухомого
майна №6/09/01-08 від 01.08.2008р., укладених з
відповідачами; стягнення солідарно з
відповідачів на користь позивача
реальних збитків в розмірі 15192702,34 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 18.06.2013 року у справі № 25/528
(суддя Морозов С.М.) позовні вимоги
задоволені частково.

Так, наведеним рішенням:

1. визнано недійсним з моменту
укладення Договір оренди нерухомого
майна, укладений 13 грудня 2007 року між
Дочірнім підприємством "Рівненський
облавтодор" Публічного акціонерного
товариства "Державна акціонерна
компанія "Автомобільні дороги України"
(, адреса: 33000, м. Рівне,
вул. Остафова, 7) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Енергетична група" (,
адреса: 03115, м. Київ, вул. Львівська, 18,
корпус Б);

2. визнано недійсним з моменту
укладення Договір оренди рухомого
майна №6/09/01-08, укладений 01 серпня 2007
року між Дочірнім підприємством
"Рівненський облавтодор" Публічного
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України" (,
адреса: 33000, м. Рівне, вул. Остафова, 7) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Енергетична група"
(, адреса: 03115, м. Київ,
вул. Львівська, 18, корпус Б).

3. стягнуто з Дочірнього підприємства
"Рівненський облавтодор" Публічного
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України" (,
адреса: 33000, м. Рівне, вул. Остафова, 7) та
Публічного акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України" (, адреса: 03150, м. Київ, вул.
Горького, 51) солідарно на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Енергетична група"
(, адреса: 03115, м. Київ,
вул. Львівська, 18, корпус Б) збитки в
сумі 7984674,12 грн. (сім мільйонів дев'ятсот
вісімдесят чотири тисячі шістсот
сімдесят чотири гривні 12 копійок).

Не погодившись з вказаним рішенням,
Заступник прокурора Рівненської
області звернувся до Київського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, відповідно до
якої просить апеляційний суд скасувати
рішення та прийняти нове, яким у
задоволені позовної заяви відмовити.

Ухвалою від 15.07.2013 року справу колегією
судді у складі: головуючого судді
Гончарова С.А., суддів Авдеєва П.В.,
Смірнової Л.Г. апеляційна скарга
прийнята до розгляду, порушено
апеляційне провадження у справі,
розгляд справи призначено на 21.08.2013
року.

У зв'язку з перебування суддів Авдеєва
П.В., Смірнової Л.Г. у відпустці,
розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
21.08.2013 року, для розгляду справи
сформовано колегію суддів у складі
головуючого судді: Гончарова С.А.,
суддів: Кропивної Л.В., Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.08.2013 року
розгляд апеляційних скарг відкладено
на 11.09.2013 року.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.09.2013 року
колегією судів розгляд апеляційної
скарги відкладено на 02.10.2013 року.

У зв'язку з перебуванням суддів
Гончарова С.А., Кропивної Л.В. та Чорної
Л.В. у відпустці розпорядженням голови
Київського апеляційного
господарського суду від 02.10.2013 року, для
розгляду справи сформовано колегію
суддів у складі головуючого судді:
Суліма В.В., суддів: Смирнової Л.Г.,
Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 02.10.2013 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження у визначеному складі
суддів, розгляд справи призначено на
23.10.2013 року.

У зв'язку з виходом судді Гончарова С.А.
з відпустки та враховуючи перебування
у відпустці судді Смірнової Л.Г.,
розпорядженням в.о. голови Київського
апеляційного господарського суду від
23.10.2013 року, для розгляду справи
сформовано колегію суддів у складі:
головуючого судді Гончарова С.А.,
суддів Тищенко О.В., Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 23.10.2013 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження у визначеному складі
суддів.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 23.10.2013 року
колегією судів розгляд апеляційної
скарги відкладено на 13.11.2013 року.

У зв'язку з перебуванням судді
Гончарова С.А. у відпустці,
розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
13.11.2013 року, для розгляду справи
сформовано колегію суддів у складі
головуючого судді: Шаптали Є.Ю., суддів:
Тищенко О.В., Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.11.2013 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження у визначеному складі
суддів, розгляд справи призначено на
11.12.2013 року.

У зв'язку з виходом судді Гончарова С.А.
з відпустки, розпорядженням голови
Київського апеляційного
господарського суду від 11.12.2013 року, для
розгляду справи сформовано колегію
суддів у складі головуючого судді
Гончарова С.А., суддів Тищенко О.В.,
Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.12.2013 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження у визначеному складі
суддів.

У судовому засіданні, що відбулось
11.12.2013 року оголошено перерву до 22.01.2014
року.

У зв'язку з перебування судді Тищенко
О.В. у відпустці, розпорядженням
секретаря судової палати голови
Київського апеляційного
господарського суду від 22.01.2014 року, для
розгляду справи сформовано колегію
суддів у складі головуючого судді:
Гончарова С.А., суддів: Смірнової
Л.Г.,Чорної Л.В.

У судовому засіданні, що відбулось
22.01.2014 року оголошено перерву до 05.02.2014
року.

У судовому засіданні, що відбулось
05.02.2014 року оголошено перерву до 26.02.2014
року.

У зв'язку з перебування у відпустці
судді Гончарова С.А. та судді Смірнової
Л.Г., розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
26.02.2014 року, для розгляду справи
сформовано колегію суддів у складі
головуючого судді: Тищенко О.В.; судді
Іоннікової І.А., Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.02.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження у визначеному складі
суддів, розгляд справи призначено на
19.03.2014 року.

У зв'язку з виходом судді Гончарова С.А.
з відпустки та перебування судді
Чорної Л.В. у відпустці, розпорядженням
секретаря судової палати Київського
апеляційного господарського суду від
19.03.2014 року, для розгляду справи
сформовано колегію суддів у складі
головуючого судді: Гончарова С.А.,
суддів: Іоннікової І.А., Смірнової Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження у визначеному складі
суддів.

У судовому засіданні, що відбулось
19.03.2014 року оголошено перерву до 27.03.2014
року.

У зв'язку з перебуванням судді
Гончарова С.А. у відпустці,
розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 27.03.2014 року, для
розгляду справи сформовано колегію
суддів у складі головуючого судді
Шаптала Є.Ю., суддів Іоннікової І.А.,
Смірнової Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.03.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження у визначеному складі
суддів, розгляд справи призначено на
16.04.2014 року.

У зв'язку з виходом судді Гончарова С.А.
з відпустки, розпорядженням голови
Київського апеляційного
господарського суду від 16.04.2014 року, для
розгляду справи сформовано колегію
суддів у складі головуючого судді:
Гончарова С.А., суддів: Іоннікової І.А.,
Смірнової Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.04.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження у визначеному складі
суддів.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.04.2014 року
розгляд справи було відкладено на
21.05.2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.04.2014 року
розгляд справи було відкладено на
11.06.2014 року.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що
оскаржуване рішення в частині
задоволення позову є незаконним та
необґрунтованим, прийнятим з грубим
порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи та невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Зокрема, заступник прокурора
стверджує, що станом на дату укладення
спірних договорів право власності на
спірне майно було зареєстровано за
відповідачем-1, спірні договори були
зареєстровані нотаріально, що свідчить
про те, що саме відповідач-1 був
власником майна та саме йому належало
право передання майна в оренду; зміна
власника об'єкта оренди не припиняє дію
договору оренди.

Щодо стягнення збитків, заступник
прокурора стверджує, що позивачем не
доведено елементів складу цивільного
правопорушення для стягнення
заявлених збитків, а відповідачами,
обставинами та матеріалами справи
спростовано протиправність поведінки
відповідачів та їх умисел; судом не
встановлено причинно-наслідкового
зв'язку між діями відповідачів та
збитками, не доведено істотності
обставин і їх замовчування винною
стороною, і що це вплинуло на
волевиявлення іншої сторони саме на
стадії укладення договору, а не під час
його виконання; не визначено, яким
чином і які саме права позивача
порушені відповідачами, не доведено, що
всі заявлені витрати безпосередньо
пов'язані із вчиненим правочином.
Заступником прокурора зазначено, що
висновок судово-економічної
експертизи у даній справі, який
прийнято судом як доказ понесених
позивачем збитків у розмірі 7984674,12 грн.,
не відповідає фактичним обставинам і
матеріалами справи, спростовується
доповненнями до відзиву, а тому повинен
був оцінюватись судом критично.

Заступник прокурора посилається також
на те, що судом застосовано солідарну
відповідальність відповідачів в
порушення ст.ст. 541, 543 Цивільного
кодексу України.

Відповідач-2, згідно з поданими до суду
20.08.2013 року письмовими поясненнями,
просив задовольнити апеляційну скаргу
заступника прокурора, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
оскаржуваного рішення. Зокрема,
відповідач-1 заперечує висновки суду
першої інстанції щодо наявності
підстав для визнання спірних договорів
недійсними, та стверджує про
безпідставність та необґрунтованість
вимог позивача на підставі ст.ст. 229, 230
Цивільного кодексу України;
відповідачем-1 наведені спростування
тверджень позивача та висновків суду
першої інстанції про завдання позивачу
відповідачами збитків внаслідок
порушення прав, їх розміру.

Згідно з поданими до суду 01.10.2013 року
письмовими поясненнями відповідач-2
заперечив проти аргументів і висновків
позивача у даній справі, наданих у
відзиві на апеляційну скаргу. Зокрема,
відповідачем-2 додатково наведено, що:
при прийнятті оскаржуваного рішення
судом було порушено і невірно
застосовано ч. 3 ст. 207 ГК України, ст.ст.
2, 3, 19 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень»; підстави для
визнання спірних договорів недійсними
відсутні; судом було самостійно
змінено підставу позову та застосовано
статтю 229 Цивільного кодексу України;
судом застосовано солідарну
відповідальність в порушення ст.ст. 541,
543 Цивільного кодексу України.
Відповідач-1 стверджу також, що договір
оренди не може бути визнаний недійсним
з моменту укладення, а підлягає
визнанню недійсним лише на майбутнє.

Позивач, згідно з поданим до суду 14.08.2013
року відзивом, поданими 01.10.2013 року
запереченнями на письмові пояснення
відповідача-1 та поданими 02.10.2013 року
додатковими поясненнями, проти доводів
апеляційної скарги заперечив,
посилаючись на їх безпідставність та
на те, що рішення у даній справі є
законним та обґрунтованим. Серед
іншого, позивач стверджує, що власником
спірного майна на момент його передачі
в оренду, було ЗАТ «Ярівський
гранкар'єр», що свідчить про
протиправність укладення спірних
договорів; твердження скаржника щодо
негарантування права власності на
спірне майно є безпідставним, оскільки
наявні судові спори щодо спірного
майна були суттєвою перешкодою для
позивача при користуванні майном, та
наявність таких спорів свідчить про те,
що власник майна не змінювався на
законних підставах; твердження
скаржника про недоведеність понесених
позивачем витрат є безпідставними.

Відповідач-1 до судового засідання, що
відбулось 11.06.2014 року, не з'явився, хоча
був належним чином повідомлений про
дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що
неявка представників відповідача-1 не
перешкоджає розгляду апеляційної
скарги за наявними у справі
матеріалами, та, за таких обставин,
розгляд справи за відсутності
відповідача-1 є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення учасників
судового процесу, присутніх в судовому
засіданні, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами наданими
суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно
встановлено та матеріалами справи
підтверджується наступне.

13 грудня 2007 року між Дочірнім
підприємством "Рівненський облавтодор"
Відкритого акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України"
(орендодавцем) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Енергетична група" (орендарем) було
укладено Договір оренди нерухомого
майна, предметом якого є нерухоме майно
комплексу технологічного обладнання
"Гранітний кар'єр", що обліковується на
балансі філії Рокитнівський
райавтодор ДП "Рівненський облавтодор"
та розміщене за адресою: Рівненська
область, Рокитнівський район, с.
Томашгород, вул. Зелена, 70.

01 серпня 2008 року між Дочірнім
підприємством "Рівненський облавтодор"
Відкритого акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України"
(орендодавцем) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Енергетична група" (орендарем) було
укладено Договір оренди рухомого майна
№6/09/01-08, предметом якого є рухоме майно,
обладнання згідно Додатку №1
розташоване за адресою: Рівненська
область, Рокитнівський район, с.
Томашгород, вул. Зелена, 70 і знаходиться
в оперативному управлінні ДП
"Рівненський облавтодор".

Як зазначалось, позовними вимогами у
даній справі є визнання недійсними
Договору оренди від 13.12.2007р. та Договору
оренди рухомого майна №6/09/01-08 від
01.08.2008р., укладених з відповідачами;
стягнення солідарно з відповідачів на
користь позивача реальних збитків в
розмірі 15192702,34 грн.

Позовні вимоги про визнання недійсними
Договору оренди від 13.12.2007р. та Договору
оренди рухомого майна №6/09/01-08 від
01.08.2008р. вмотивовано тим, що спірні
договори були укладені з порушенням
норм закону та під впливом обману.
Зокрема, позивач стверджував, що
відповідач-1 приховав від позивача
інформацію щодо дійсного обсягу своїх
прав і обов'язків по відношенню до
майна, що стало об'єктом оренди за
спірними договорами оренди, а саме факт
оспорювання в судовому порядку права
власності на орендоване майно, в
результаті чого право власності на
передане в оренду майно було визнано за
третьою особою (ЗАТ "Яворівський
гранкар'єр") та встановлено, що воно
вибуло з її володіння поза її волею.
Позивач стверджував, що саме
відповідач-2 є власником майна за
спірними договорами.

Позовні вимоги про стягнення з
відповідачів реальних збитків в
розмірі 15192702,34 грн. вмотивовані тим, що
позивачем понесені додаткові витрати
щодо проведення відновлювальних робіт
та робіт з обслуговування об'єкту
оренди, переданого позивачу відповідно
до укладених між сторонами договорів.

Судова колегія, оцінюючи подані докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судовому засіданні з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, погоджується з висновками, з
яких виходив місцевий господарський
суд при прийнятті оскаржуваного
рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину. Так, відповідно до частини
першої вказаної статті правочин не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 759 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Відповідно до ст. 761 Цивільного кодексу
України право передання майна у найм
має власник речі або особа, якій
належать майнові права. Наймодавцем
може бути також особа, уповноважена на
укладення договору найму.

Статтею 41 Конституції України
встановлено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

У відповідності до ст. 316 Цивільного
кодексу України правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 321 Цивільного кодексу
України право власності є непорушним,
ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Статтею 328 Цивільного кодексу України
визначено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом. Так, відповідно до
п.1 частини 1 ст.115 Цивільного кодексу
України господарське товариство є
власником майна, переданого йому
учасниками товариства у власність як
вклад до статутного капіталу.

Відповідно до ст. 35 ГПК України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 12 травня 2010
року по справі №15/67 було встановлено,
що майно, яке є предметом спірних
договорів у цій справі, перебувало у
володінні та власності ЗАТ "Ярівський
гранкар'єр". Згідно пункту 8.2.3 статуту
ЗАТ "Ярівський гранкар'єр" вирішення
питання проведення операції по
розпорядженню основними фондами
товариства, віднесено до виключної
компетенції загальних зборів
акціонерів ЗАТ "Ярівський гранкар'єр".
Наведеним рішенням встановлено, що
вказане майно вибуло з володіння ЗАТ
"Яворівський гранкар'єр" не з його волі.

В рішенні від 12 травня 2010 року по справі
№15/67 господарський суд Рівненської
області посилається на факти,
встановлені рішенням Рокитнівського
районного суду Рівненської області від
27.12.2005 року, яким було встановлено, що
рішення зборів акціонерів ЗАТ
"Ярівський гранкар'єр" від 25 травня 2003
року не відбувались, що директор ЗАТ
"Ярівський гранкар'єр" в порушення
Статуту та Закону України "Про
господарські товариства" одноособово,
без рішення загальних зборів
акціонерів здійснив відчуження майна
товариства.

Гоcподарським судом Рівненської
області в рішенні від 12.05.2010р. також
було надано належна оцінка фактам, які
встановлені рішенням господарського
суду Рівненської області у справі №19/43
від 09.06.2008р. Зазначеним судовим
рішенням було визнано недійсним
оформлене Протоколом-рішенням №2
Рішення загальних зборів акціонерів
ЗАТ "Ярівський гранкар'єр" від 25 травня
2003 року.

Постановою Вищого господарського суду
України від 06.10.2010 по справі №15/67
визнано, що Господарський суд
Рівненської області під час винесення
рішення від 12.05.2010 всебічно, повно і
об'єктивно дослідив обставини справи в
їх сукупності, однак неправильно
застосував норми матеріального права,
тому Вищий господарський суд України
прийняв нове рішення, яким визнав за
Закритим акціонерним товариством
"Ярівський гранкар'єр" право власності
на цілісний майновий комплекс
"Гранітний кар'єр" (об'єкти нерухомого
майна, технологічні лінії та інше
майно), що знаходиться за адресою: вул.
Зелена, 70, смт. Томашгород,
Рокитнівський район, Рівненська
область та витребував від Дочірнього
підприємства "Рівненський облавтодор"
Відкритого акціонерного товариства
"Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України" на
користь Закритого акціонерного
товариства "Ярівський гранкар'єр"
вказаний цілісний майновий комплекс.

Як вбачається з матеріалів справи,
справа №15/67 за позовом Дочірнього
підприємства "Рівненський облавтодор"
ВАТ "Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автошлях" про
визнання права державної власності на
об'єкти нерухомого майна, а саме:
цілісний майновий комплекс "Гранітний
кар'єр", що знаходиться за адресою: вул.
Зелена, 70, смт. Томашгород,
Рокитнівський район, Рівненська
область та зустрічним позовом ЗАТ
"Ярівський гранкар'єр" про визнання
права власності на вказаний цілісний
майновий комплекс розглядалася
господарськими судами з 2006 року
неодноразово. Господарськими судами
неодноразово приймалися рішення у
справі №15/67, однак вони не набирали
законної сили, а остаточне рішення було
прийняте Вищим господарським судом
України 06.10.2010р.

Як зазначалось, заступник прокурора в
апеляційній скарзі стверджував, що
станом на дату укладення спірних
договорів право власності на спірне
майно було зареєстровано за
відповідачем-1, спірні договори були
зареєстровані нотаріально, що свідчить
про те, що саме відповідач-1 був
власником майна та саме йому належало
право передання майна в оренду.

Проте, з урахуванням змісту рішення
господарського суду Рівненської
області від 12 травня 2010 року по справі
№15/67 та постанови Вищого
господарського суду України від
06.10.2010р., керуючись ст. 35 ГПК України,
місцевий господарський суд дійшов
вірного висновку про те, що єдиним
законним власником майнового
комплексу "Гранітний кар'єр", що
знаходиться за адресою: вул. Зелена, 70,
смт. Томашгород, Рокитнівський район,
Рівненська область було і є Закрите
акціонерне товариство "Ярівський
гранкар'єр", оскільки судами
встановлено, що вказане майно вибуло з
його володіння поза його волею.

З огляду на таке, спростовуються
посилання апелянта та відповідача-1 про
те, що на момент укладення спірних
договорів власником спірного майна був
відповідач-2, оскільки вищевказаними
рішеннями судів в справі №115/67
встановлено, що вказані особи володіли
майном без законних підстав, внаслідок
чого спірне майно і було витребуване
від Дочірнього підприємства
"Рівненський облавтодор" Відкритого
акціонерного товариства "Державна
акціонерна компанія "Автомобільні
дороги України".

При цьому, виходячи із встановленого
Конституцією України та Цивільним
кодексом України принципу
непорушності права власності,
посилання відповідачів на факт
наявності у них права власності на
спірне майно на час укладення спірних
договорів є помилковим ототожненням
інституту права власності з нормами
щодо виникнення та виконання
зобов'язань.

Судова колегія апеляційного суду
зауважує, що набуття Закритим
акціонерним товариством "Ярівський
гранкар'єр" права власності на цілісний
майновий комплекс "Гранітний кар'єр", що
знаходиться за адресою: вул. Зелена, 70,
смт. Томашгород, Рокитнівський район,
Рівненська область відбулося ще до
середини 2003 року і факт володіння ним
вказаним майном до часу укладення
Договору купівлі-продажу від 23.06.2003р.
визнаний судами у справі №15/67. Вибуття
ж майна з володіння особи поза її волею
не позбавляє її права власності на таке
майно, а є підставою для витребування
цього майна з незаконного володіння.

Враховуючи викладене, не підлягають
застосуванню до правовідносин щодо
набуття права власності наслідки
недійсності правочинів.

Апеляційний суд погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що факт невизнання в судовому
порядку недійсними договорів
купівлі-продажу від 23.06.2003р. укладеного
між директором ЗАТ "Ярівський
гранкар'єр" та ТОВ "Галтехресурси", від
24.03.2003р., укладеного між ТОВ
"Галтехресурси" та ТОВ "Автошлях" та від
25.06.2003р., укладеного між ТОВ "Автошлях"
та ВАТ "Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України" не
спростовує їх неправомірності,
оскільки право на витребування
власником майна з чужого незаконного
володіння не потребує визнання
недійсним правочину, за яким майно
вибуло від законного власника, воно
лише обмежене добросовісністю
набувача і зберігається за власником
за умови, якщо майно вибуває з
володіння власника поза його волею.

Факт вибуття з володіння ЗАТ "Ярівський
гранкар'єр" майна цілісного майнового
комплексу "Гранітний кар'єр", що
знаходиться за адресою: вул. Зелена, 70,
смт. Томашгород поза його волею
визнаний та встановлений постановою
Вищого господарського суду України від
06.10.2010р. по справі №15/67. З наведеного
вбачається, що право власності на
вказане майно зберігалось за ЗАТ
"Ярівський гранкар'єр" протягом усього
строку незаконного володіння інших
осіб.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що відповідачі не були
належними власниками вказаного майна і
у них, відповідно, було відсутнє право
передачі майна в оренду.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що зміна власника об'єкта оренди не
припиняє дію договору оренди, суд до
уваги не приймає, оскільки предметом
даного спору є не розірвання спірних
договорів у зв'язку зі зміною їх
власника, а визнання їх недійсними.

У відповідності до ст. 13 Цивільного
кодексу України при здійсненні своїх
прав особа зобов'язана утримуватися
від дій, які могли б порушити права
інших осіб, завдати шкоди довкіллю або
культурній спадщині. Не допускаються
дії особи, що вчиняються з наміром
завдати шкоди іншій особі, а також
зловживання правом в інших формах.

Згідно із пунктами 2.1, 2.4 спірних
договорів, Орендар вступає у платне
користування майном не раніше дати
підписання сторонами цього договору та
Акту приймання - передачі вказаного
майна. Орендоване майно вважається
переданим в оренду з моменту
підписання акта приймання-передавання.

Таким чином, момент виникнення у
позивача права оренди та передання
такого права відповідачем-1, спірні
договори пов'язують з моментом
передачі майна, визначеного
договорами.

Як вбачається з матеріалів справи,
фактично визначене спірними
договорами майно було передане
відповідачем-1 позивачу 04.07.2008р. та
01.08.2008р., що підтверджується
відповідними Актами
приймання-передачі. Таким чином,
фактичне передання відповідачем-1
майна в оренду відбулося 04.07.2008р. (щодо
нерухомого майна) та 01.08.2008р. (щодо
рухомого майна).

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідачі станом на дату передачі
майна в оренду були обізнані з тим, що
право власності на майно цілісного
майнового комплексу "Гранітний кар'єр",
що знаходиться за адресою: вул. Зелена,
70, смт. Томашгород є оспорюваним.

Так, рішення господарського суду
Рівненської області від 15.03.2006р. по
справі №15/67 про визнання права
власності ДП "Рівненський облавтодор"
на вказане майно (яке і було підставою
видання відповідачу-1 витягів БТІ про
реєстрацію права власності під час
укладення спірних договорів) вже було
скасовано постановою Вищого
господарського суду України від
22.05.2008р. (с. 113, том. 1 справи); 1 липня 2008
року у справі №15/67 ЗАТ "Ярівський
гранкар'єр" було заявлено зустрічний
позов до ДП "Рівненський облавтодор"
ВАТ "Державна акціонерна компанія
"Автомобільні дороги України" про
визнання за ним права власності на
вказаний майновий комплекс (с.104, том 1
справи); 22 липня 2008 року ЗАТ "Ярівський
гранкар'єр" в цій справі було подано
заяву про збільшення зустрічних
позовних вимог та просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу №34/7
від 25.06.2003р., укладений між ТОВ
"Автошлях" та ВАТ "Автомобільні дороги
України" (с. 104, том 1 справи); рішення ж
Господарського суду Рівненської
області від 01.08.2008р., яким за державою в
особі Державної служби автомобільних
доріг визнано право власності на
вказане вище майно та відмовлено в
задоволені зустрічного позову ЗАТ
"Ярівський гранкар'єр" ще не набрало
законної сили (с. 112, том.1 справи). Крім
того, до моменту передання майна в
оренду відповідно до рішення
Господарського суду Рівненської
області від 09.06.2008р. по справі №19/43 було
визнано недійсним рішення загальних
зборів акціонерів ЗАТ "Ярівський
гранкар'єр" від 25.05.2003р. щодо відчуження
майна цілісного майнового комплексу, а
також постановою Рівненського
окружного адміністративного суду від
24.04.2008р. визнано нечинним розпорядження
Рівненської обласної державної
адміністрації від 29.12.2007р. №642 "Про
припинення права користування
земельними ділянками" щодо
користування ЗАТ "Ярівський гранкар'єр"
земельною ділянкою площею 64,1 га на
території Томашгородської сільської
ради та на якій розміщене майно
цілісного майнового комплексу
"Гранітний кар'єр", щодо яких
відповідачі могли бути обізнані із
Єдиного державного реєстру судових
рішень, який є загальнодоступним.

Проте, зважаючи на те, що відповідачі
помилково вважали, що наявність
договору купівлі - продажу майна №34/7
від 25.06.2003р., укладеного між ТОВ
"Автошлях" та ВАТ "Автомобільні дороги
України", є достатньою підставою для
законного володіння майном цілісного
майнового комплексу "Гранітного
кар'єру", вони в порушення приписів ст. 13
Цивільного кодексу України, за
наявності судового спору про право
власності на майно, що є предметом
спірних договорів оренди, недбало
допустили передачу такого майна
позивачу, незважаючи на те, що це могло
призвести до порушення прав та
законних інтересів останнього та
подальшого завдання йому збитків.

Як вбачається з позовної заяви та заяві
про уточнення позовних вимог від
24.01.2011р., Товариством з обмеженою
відповідальністю "Енергетична група", в
якості правової підстави заявленого
позову, було наведено, серед іншого,
статтю 229 та статтю 230 Цивільного
кодексу України.

У даному випадку судом не встановлено
наявності підстав визнання спірних
договорів недійсними у відповідності
до ст. 230 Цивільного України. Так,
позивачем не надано достатніх доказів
того, що під час укладення спірних
договорів та передачі майна в оренду
відповідачі діяли з прямим умислом та
навмисно вводили позивача в оману щодо
дійсних прав відповідача-1 на спірне
майно.

З урахуванням встановлених у даній
справі обставин, судова колегія робить
висновок про те, що відповідачі під час
укладення спірних договорів та
передачі майна цілісного майнового
комплексу "Гранітний кар'єр", що
знаходиться за адресою: вул. Зелена, 70,
смт. Томашгород помилилися щодо
обставин, що мають істотне значення, а
саме щодо їх прав на передачу вказаного
майна в оренду.

Відповідачі, зважаючи на наявність у
них договору купівлі-продажу майна №34/7
від 25.06.2003р. та існування рішень
господарських судів про визнання за
державою в особі відповідача-2 права
власності на таке майно, які не
вступили в законну силу та знаючи про
наявність спору про право власності на
вказане майно, в результаті власного
недбальства помилково вважали, що у
відповідача-1 існують права власника
такого майна, який, відповідно, міг би
передавати майно в оренду.

Відсутність посилкового недбальства у
спірних діях відповідачів полягала б в
утриманні від дій з передачі спірного
майна в оренду до остаточного
вирішення судами питання щодо права
власності на нього.

У відповідності до ст. 229 Цивільного
кодексу України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням.

У даному випадку, обставини щодо
належності орендодавцю на праві
власності майна, яке ним передається в
оренду, є суттєвими та мають істотне
значення, а тому судова колегія
апеляційного суду робить висновок про
наявність передбачених статтею 229
Цивільного кодексу України підстав для
визнання спірних договорів недійсними.

При цьому, доводи відповідача-2 про
відсутність підстав у суду
застосовувати вказану норму з огляду
на те, що позивач не посилався на неї в
обґрунтування позову, судова колегія
спростовує, оскільки одночасне
посилання позивача і на статтю 230
Цивільного кодексу України, яка, як
встановлено судом, не підлягає
застосуванню, не спростовує факту
посилання позивача і на статтю 229 цього
ж кодексу.

За таких обставин, позовні вимоги у
даній справі про визнання недійсними
Договору оренди від 13.12.2007р. та Договору
оренди рухомого майна №6/09/01-08 від
01.08.2008р. є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

При цьому, вказані договори підлягають
визнанню недійсними з моменту
укладення. При вирішенні вказаного
питання апеляційний господарський суд
виходить з наступного.

Як встановлено судом, на момент
укладення договорів оренди
відповідач-1 не був законним власником
об'єктів оренди, що підтверджується
постановою ВГСУ від 06.10.2010 по справі
№15/67, а відтак він не мав права
передавати майно в оренду, а також
отримувати орендну плату.

Як зазначалось, при вирішенні
господарських справ, які є
преюдиційними для даної справи, судами
був встановлений факт вибуття
цілісного майнового комплексу з
володіння ЗАТ «Ярівський гранкар'єр»
поза волею останнього. Наведене
свідчить про те, що право власності ЗАТ
«Ярівський ґранкар'ср» на майно не
припинялось та зберігалось за
товариством протягом усього строку
незаконного володіння інших осіб.

Враховуючи викладене, судова колегія
робить висновок про те, що визнання
недійсним договорів оренди лише на
майбутнє порушуватиме права ЗАТ
«Ярівський гранкар'єр» як дійсного та
законного власника майна.

Апелянт, в обґрунтування своїх
тверджень про те, що спірні договори
можуть бут визнані недійсними лише на
майбутнє, посилався на пункт 2.7.
Постанови Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними».

Проте, аналіз положень Постанови
Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013 року
дозволяє зробити висновок про те, що
припинення зобов'язань за договором
лише на майбутнє відбувається не у всіх
випадках визнання недійсними
договорів, а лише за наявності для
цього підстав.

В даному випадку такі підстави
відсутні, оскільки у орендодавця
взагалі було відсутнє право на
передачу в оренду майна, а відтак
відповідний договір оренди є недійсним
саме з моменту укладення (вчинення).

Статтею 236 Цивільного кодексу України
визначений момент недійсності
правочину, а саме, нікчемний правочин
або правочин, визнаний судом недійсним,
є недійсним з моменту його вчинення.
Тобто, нікчемний правочин є недійсним з
моменту його вчинення в силу закону, а
рішення суду про визнання оспорюваного
правочину недійсним має зворотну силу
в часі. Будь-яких виключень з цього
правила норми Цивільного кодексу
України не містять.

В пункті 19 Інформаційного листа ВГСУ
від 07.04.2008 р. N 01-8/211 «Про деякі питання
практики застосування норм Цивільного
та Господарського кодексів України»
зазначено, що момент, з якого нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є таким, імперативно
встановлений частиною першою статті 236
Цивільного кодексу України, і не може
бути змінений судом.

В пункті 21 Інформаційного листа ВГСУ
від 07.04.2008 р. N 01-8/211 зазначено, що стаття
207 Господарського кодексу України, якою
передбачена можливість припинення
недійсного зобов'язання на майбутнє, не
містить особливостей регулювання
господарських відносин, а містить
загальні правила про недійсність
господарських зобов'язань, які
суперечать Цивільному кодексу України
як за термінологією, так і за змістом.
Тому стаття 207 Господарського кодексу
України відповідно до абзацу першого
частини другої статті 4 Цивільного
кодексу України, абзацу другого
частини першої статті 4 Господарського
кодексу України у даному випадку не
підлягає застосуванню.

З огляду на викладене, судова колегія
апеляційного суду робить висновок про
те, що спірні договори оренди з моменту
їх укладання не є належною підставою
для набуття їх сторонами згідно ст.ст.
11, 509 Цивільного кодексу України та
ст.ст. 173, 174 Господарського кодексу
України взаємних прав та обов'язків,
зокрема - права користуватися об'єктом
оренди позивачем, та права отримувати
грошові кошти за таке користування
відповідачем-1.

За таких обставин, судова колегія
апеляційного суду спростовує доводи
апелянта про те, що спірні договори
підлягають визнанню недійсними лише на
майбутнє.

Іншою частиною позовних вимог у даній
справі було стягнення солідарно з
відповідачів на користь позивача
реальних збитків в розмірі 15192702,34 грн.

Відповідно до частини другої ст. 229
Цивільного кодексу України у разі
визнання правочину недійсним особа,
яка помилилася в результаті її
власного недбальства, зобов'язана
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки.

У відповідності до частини другої ст. 22
Цивільного кодексу України збитками є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).

У відповідності до п. 1.3 Договору оренди
нерухомого майна від 13.12.2007р. та п. 1.1
Договору оренди рухомого майна від
01.08.2008 майно передавалося в оренду для
виробничої діяльності позивача.

Згідно із п. 4.15 Договору оренди
нерухомого майна від 13.12.2007р. позивач
зобов'язався інвестувати у відновлення
роботи комплексу та в подальшому у
розвиток виробництва щебеневої
продукції 43,6 млн. грн. на протязі перших
5-ти років від дати укладення договору.

Як свідчать матеріали справи, в
результаті укладення спірних
договорів та приймання в оренду майна,
що не належало відповідачам, позивачем
були здійснені витрати, пов'язанні з
поліпшенням та підтриманням стану
орендованого майна.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.03.2011 року у справі № 25/528
було призначено судові
будівельно-технічну та бухгалтерську
експертизи, проведення яких доручено
Київському науково-дослідному
інституту судових експертиз.

На вирішення експерта при проведенні
судової бухгалтерської експертизи
поставлено наступні питання:

1. Чи підтверджується документально
сума заявлених до стягнення позивачем
збитків понесених у зв'язку з
укладенням Договору оренди від 13.12.2007р.
та Договору оренди рухомого майна
№6/09/01-08 від 01.08.2008р., розмір яких
визначений в заяві про уточнення
позовних вимог від 24.01.2011р. вих.№16?

2. Чи пов'язані заявлені позивачем до
стягнення з відповідачів витрати
(збитки) з проведенням позивачем
відновлювальних робіт та робіт з
обслуговування комплексу
технологічного обладнання "Гранітний
кар'єр" та рухомого майна, розміщених за
адресою: Рівненська область,
Рокитнівський район, смт. Томашгород,
вул. Зелена, 70, згідно з умовами
Договорів оренди нерухомого майна від
13.12.2007р. та оренди рухомого майна
№6/09/01-08 від 01.08.2008р.?

Згідно з висновком Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз № 2257/5595/11-19
судово-економічної експертизи у
господарській справі № 25/528, складеним
24.06.2011 року з питань щодо понесених
позивачем витрат, на виконання ухвали
господарського суду міста Києва від
01.03.2011 року у справі № 25/528, судовим
експертом було надано відповіді на
поставлені судом питання.

Так, судовим експертом було
встановлено, що:

1. витрати, понесені ТОВ
«Енергетична група» у зв'язку з
укладанням (виконанням) договорів
оренди нерухомого майна від 13.12.2007 року
б/н та договору оренди рухомого майна №
6/09/01-08 від 01.08.2008 року становлять 7984674,12
грн.;

2. витрати, понесені ТОВ
«Енергетична група» в розмірі 7984674,12
грн. пов'язані з проведенням
відновлювальних робіт та робіт з
обслуговування комплексу
технологічного обладнання "Гранітний
кар'єр" та рухомого майна, розміщених за
адресою: Рівненська область,
Рокитнівський район, смт. Томашгород,
вул. Зелена, 70, згідно з умовами
Договорів оренди нерухомого майна від
13.12.2007р. та оренди рухомого майна
№6/09/01-08 від 01.08.2008р.

Як вбачається з висновку № 2257/5595/11-19
судово-економічної експертизи у
господарській справі № 25/528, складеного
24.06.2011 року, дослідження проведено та
висновок складено науковим
співробітником лабораторії
судово-економічних досліджень КНДІСЕ,
Барабаш Русланом Віталійовичем,
судовим експертом 3 класу, який має вищу
економічну та юридичну освіту,
кваліфікацію судового експерта зі
спеціальностей: 11.1 «Дослідження
документів бухгалтерського,
податкового обліку та звітності», 11.2
«Дослідження документів про
економічну діяльність підприємств та
організацій», 11.3 «Дослідження
документів фінансово-кредитних
операцій», свідоцтво № 730, стаж
експертної роботи - 9 років.

Експерт був попереджений про
кримінальну відповідальність за
статтями 384 та 385 Кримінального кодексу
України.

За таких умов, у суду не має підстав для
сумнівів в упередженості або
недостатній кваліфікації особі, що
дала експертний висновок.

Як зазначалось, заступник прокурора в
апеляційній скарзі стверджує, що
висновок судово-економічної
експертизи у даній справі, який
прийняті судом як доказ понесених
позивачем збитків у розмірі 7984674,12 грн.,
не відповідає фактичним обставинам і
матеріалами справи, спростовуються
доповненнями до відзиву, а тому повинен
був оцінюватись судом критично.

Проте, як вбачається з висновку №
2257/5595/11-19, експертом при проведені
дослідження, були використані
матеріали справи та додатково надані
на клопотання експерта документи, а
саме: первинні документи, зведені
облікові документи, регістри
бухгалтерського обліку щодо
формування, відображення понесених
позивачем витрат.

Дослідження судом експертного
висновку, дозволяє зробити висновок, що
проведене експертом дослідження
відповідає поставленим питанням,
висновок складений у відповідності з
вимогами Закону України «Про судову
експертизу», містить докладний опис
проведених досліджень, зроблені в
результаті таких досліджень висновки,
які мають відповідне обґрунтування.

За таких умов, висновок експертів за
результатами проведення судової
будівельно-технічної експертизи №
863/864/13-42 є належним доказом у даній
справі.

Тобто, з матеріалів справи вбачається,
що у зв'язку з укладанням та виконанням
спірних договорів позивачем були
здійснені витрати на загальну суму
7984674,12 грн., які підлягають
відшкодуванню у відповідності до
частини другої ст. 229 Цивільного
кодексу України.

Щодо наявного в матеріалах справи
висновку Волинського відділення
Львівського науково-дослідного
інституту судових експертиз № 7912-7913
комісійної судової
будівельно-технічної та товарознавчої
експертизи по Господарській справі №
25/528, складеного 27.12.2012 року, на який
посилаються заступник прокурора та
відповідач-2, судова колегія зазначає
натупне.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 11.10.2011 року було призначено у
справі судові будівельно-технічну,
проведення якої доручено Волинському
відділенню Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз.

На вирішення експерта при проведенні
судової будівельно-технічної
експертизи було поставлено наступні
питання:

1. Чи були виконані ТОВ "Енергетична
Група"відновлювальні роботи та роботи
з обслуговування комплексу
технологічного обладнання "Гранітний
кар'єр"розміщеного за адресою:
Рівненська область, Рокитнівський
район, смт. Томашгород, вул. Зелена, 70
(надалі -об'єкт оренди-1) за Договором
оренди нерухомого майна від 13.12.2007р.?
Які саме роботи виконані та яка їх
вартість?

2. Чи були виконані ТОВ "Енергетична
Група" відновлювальні роботи та роботи
з обслуговування рухомого майна
розміщеного за адресою: Рівненська
область, Рокитнівський район, смт.
Томашгород, вул. Зелена, 70 згідно
Додатку №1 (надалі - об'єкт оренди-2) за
Договором оренди рухомого майна
№6/09/01-08 від 01.08.2008р.? Які саме роботи
виконані та яка їх вартість?

3. Чи були об'єктивно необхідними
відновлювальні роботи та роботи з
обслуговування об'єкту оренди-1 та
об'єкту оренди-2 виконані позивачем? Чи
потребували вказані об'єкти вказаних
робіт?

Згідно наявного в матеріалах справи
висновку Волинського відділення
Львівського науково-дослідного
інституту судових експертиз № 7912-7913
комісійної судової
будівельно-технічної та товарознавчої
експертизи по Господарській справі №
25/528, складеного 27.12.2012 року, судовим
експертом було надано наступні
відповіді:

1. Вартість відновлювальних робіт
визначена згідно Зведеного
кошторисного розрахунку вартості
будівництва: Нерухомого майна
комплексу технологічного обладнання
«Гранітний кар'єр», складеного за
результатами візуального огляду: 89594,00
грн.;

2. неможливо встановити, яке саме
та в яких обсягах було необхідним
проведення відновлювальних робіт
позивачем, встановити, яких саме
відновлювальних робіт потребували
досліджувальні об'єкти на час передачі
їх в оренду, не надається можливим; на
даний час неможливо встановити, чи
проводились відновлювальні роботи
орендованого майна;

3. встановити, чи виконувались ТОВ
«Енергетична Група» будь-які роботи та
яка їх вартість з обслуговування
рухомого майна не надається можливим.

Тобто, як вбачається з наведеного
висновку, вартість відновлювальних
робіт була визначена лише внаслідок
візуального огляду, без врахування
інших джерел одержання фактичних
даних. При цьому, незважаючи на
визначену шляхом візуального огляду
вартість відновлювальних робіт,
експертом в подальшому робить висновок
про те, що на даний час неможливо
встановити, чи проводились взагалі
відновлювальні роботи орендованого
майна. Наведені висновки є такими, що
суперечать один одному.

Апеляційним судом встановлено, що ані
по другому, ані по третьому питанню, що
були поставлені на вирішення експерта,
не було надано жодної відповіді.

З огляду на таке, апеляційний суд
робить висновок про те, що висновок
Волинського відділення Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз № 7912-7913 комісійної судової
будівельно-технічної та товарознавчої
експертизи по Господарській справі №
25/528, складений 27.12.2012 року, в порушення
статті 42 Господарського
процесуального кодексу України, не
містить у собі обґрунтованих висновків
на поставлені судом питання.

З наведеного висновку неможливо
встановити обставин, які мають
значення для правильного вирішення
даного господарського спору, та, з
огляду на таке, вказаний висновок не
можу бути прийнятий судом в якості
доказу в розумінні ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України.

Як зазначалось та встановлено судом, у
зв'язку з прийняттям майна, що було
предметом спірних договорів позивачем
були здійснені витрати на загальну
суму 7984674,12 грн., які підлягають
відшкодуванню у відповідності до
частини другої ст. 229 Цивільного
кодексу України.

Доводи заступника прокурора та
відповідача-1 про те, що вказані витрати
не пов'язані з виконанням спірних
договорів оренди вірно не прийняті до
уваги судом першої інстанції, оскільки
з матеріалів справи вбачається, що
витрати вчинені саме щодо майна, що
було предметом спірних договорів та
було передане позивачу не виконання
цих договорів.

Судова колегія зазначає, що у даних
правовідносинах, стороною спірних
договорів був відповідач-1, в той час як
в якості власника майна, що
передавалось в оренду, було визначено
відповідача-2. З огляду на таке, сума
збитків має бути стягнута на користь
позивача з відповідачів солідарно.

З огляду на таке, позовні вимоги у даній
справі про стягнення солідарно з
відповідачів на користь позивача
реальних збитків в розмірі 15192702,34 грн. є
такими, що підлягають задоволенню в
частині суми 7984674,12 грн.

При цьому, судова колегія спростовує
доводи заступника прокурора та
відповідача-2 про те, що при прийнятті
рішення суд першої інстанції вийшов за
межі позовних вимог, оскільки позовні
вимоги в частині стягнення збитків
задоволені частково, в межах суми, яка
вимагалась позивачем до стягнення.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки відповідають дійсним
обставинам справи і підтверджуються
достовірними доказами, а тому рішення
господарського суду міста Києва від
18.06.2013 року у справі № 25/528 відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи і
підстав для його скасування не
вбачається.

Разом з тим, доводи Заступника
прокурора Рівненської області,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків господарського
суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга Заступника
прокурора Рівненської області на
рішення господарського суду міста
Києва від 18.06.2013 року у справі № 25/528 є
необґрунтованою та такою, що
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника
прокурора Рівненської області на
рішення господарського суду міста
Києва від 18.06.2013 року у справі № 25/528 -
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 18.06.2013 року у справі № 25/528 -
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 25/528 повернути до
суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
С.А. Гончаров

Судді
І.А. Іоннікова

Л.Г. Смірнова