РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2014 р.
Справа №902/1622/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Миханюк М.В.

суддя
Бригинець Л.М. ,

суддя
Демидюк О.О.

при секретарі судового засідання
Кушніруку Р.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
Комунального підприємства Вінницької
міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"

на рішення господарського суду
Вінницької області від 16.04.14 р.

у справі №902/1622/13 (головуючий суддя
Банасько О.О., суддя Мельник П.А., суддя
Яремчук Ю.О.)

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства
Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго"

про стягнення боргу та штрафних
санкцій в сумі 539 373,80 грн.

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився

відповідача - Коваленко О.В. -
представника за довіреністю №02/1018 від
16.05.2014р.;

Рибаченко І.В. - представника за
довіреністю №02/1504 від 04.09.2013р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 16 квітня 2014 року
у справі №902/1622/13 частково задоволено
позов Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" до Комунального
підприємства Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" про
стягнення боргу та штрафних санкцій в
сумі 539 373,80 грн. Стягнуто з відповідача
на користь позивача 15000,00грн. пені,
15000,00грн. штрафу, 12882,96грн. 3 % річних та
7318,82грн. судового збору. Припинено
провадження в частині стягнення
288309,08грн. основного боргу, на підставі
п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України. Відмовлено в
позові в частині стягнення 144927,24грн.
боргу, 394,65грн. 3% річних, 28110,72грн. пені,
19422,61грн. пені та 15326,54грн. штрафу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржене рішення змінити в частині
стягнення пені, штрафу та 3% річних на
суму 42882,96грн. та прийняти нове, яким в
частині стягнення пені, штрафу та 3%
річних відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник
зазначає, зокрема, наступне:

- судом першої інстанції не враховано,
що у відповідача відсутній договір про
реструктуризацію заборгованості від
25.06.2012р. №14/12-298 в редакції, яка додана
позивачем до позовної заяви. Однак,
наявний договір за тим самим номером та
датою, про той самий предмет договору,
але на інших умовах, зокрема, з іншим
графіком погашення заборгованості,
починаючи з 31.07.2012р. по 29.06.2017р.;

- примірник договору, який наявний у
відповідача був складений позивачем,
що не заперечується останнім. а тому
відповідач виконував свої зобов`язання
на умовах наявного у нього договору.

В свою чергу, позивач не скористався
правом подачі відзиву на апеляційну
скаргу, що, у відповідності до ч.2 ст.96
ГПК України, не перешкоджає перегляду
рішення місцевого господарського суду.

Представники КП Вінницької міської
ради "Вінницяміськтеплоенерго" у
судовому засіданні підтримали доводи
та вимоги апеляційної скарги, просять
суд рішення господарського суду
Вінницької області від 16 квітня 2014 року
у справі №902/1622/13 змінити в частині
стягнення пені, штрафу та 3% річних.

Позивач в судове засідання не з'явився.
Однак, надіслав на адресу Рівненського
апеляційного господарського суду
телеграму, в якій заперечує проти
доводів апеляційної скарги та просить
суд рішення господарського суду від
16.04.2014р. залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення. Також, просить
суд розглядати апеляційну скаргу без
участі його представника.

Враховуючи норми ст.101 ГПК України
про межі перегляду справ в апеляційній
інстанції та той факт, що неявка в
засідання суду представника позивача,
належним чином та відповідно до
законодавства повідомленого про дату,
час та місце розгляду справи, не
перешкоджає перегляду оскарженого
судового рішення, судова колегія
розглянула апеляційну скаргу за
відсутності представника позивача.

Заслухавши пояснення представників
відповідача, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши повноту
з'ясування та доведеність всіх
обставин, що мають значення для справи,
відповідність висновків, викладених у
рішенні місцевого господарського суду,
обставинам справи, правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскарженого рішення, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як убачається з матеріалів справи,
25.06.2012 року між Дочірньою компанією "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (кредитор)
та Комунальним підприємством
Вінницької міської ради
"Вінницямісктеплоенерго" (боржник)
укладено договір №14/12-298 про
реструктуризацію заборгованості
(надалі - договір), згідно п.1.1. якого
сторони домовились про розстрочення
погашення заборгованості у вигляді
основного боргу, що виникла у боржника
перед кредитором за договором поставки
природного газу від 14.10.2010р. №06/10-1166-ТЕ
(т.1, а.с.13-16).

Згідно п.2.1. договору загальна сума
основного боргу, що підлягає
реструктуризації відповідно до п.1.1
договору станом на 31.03.2012 року складає 6
498 544 грн. 66 коп., що підтверджується
Актом звірки розрахунків.

Відповідно до п.2.2 договору боржник
зобов'язаний сплатити у повному обсязі
суму основного боргу, вказану у п.2.1.
цього договору (6 498 544 грн. 66 коп.), шляхом
сплати зобов'язання частинами
відповідно до графіку погашення
заборгованості, зазначеного у цьому
пункті. Грошові кошти по платежах
поточного місяця згідно з графіком
повинні надходити від боржника на
рахунок кредитора у сумі, визначеній
цим графіком, не пізніше останнього
числа місяця, в якому платіж підлягає
виконанню. З графіку погашення
заборгованості викладеного у п.2.2.
договору вбачається, що відповідач за
період з 31.05.2012 року по 31.10.2013 року (17
чергових платежів з травня 2012 року по
вересень 2013 року включно) повинен був
сплатити позивачу 1 841 254 грн. 36 коп. (108
309,08 х 17).

Пунктом 2.3. договору сторони
передбачили, що зобов'язання боржника
по сплаті чергового платежу вважаються
виконаними за умови надходження на
рахунок кредитора грошових коштів в
термін та в сумі, встановлених у п.2.2
договору на відповідний місяць.

Як передбачено п.2.4. договору за
відсутності заборгованості
(прострочення сплати) по платежах
поточного місяця та попередніх місяців
згідно Графіку боржник має право
дострокового погашення
заборгованості, строк погашення якої
ще не настав.

У випадку , якщо у боржника існує
прострочення оплати щомісячних
платежів за попередній місяць,
кредитор зараховує кошти, що надійшли
від боржника як погашення
заборгованості за простроченими
платежами попередніх місяців
незалежно від зазначеного в платіжному
дорученні призначення платежу (п.2.5.
договору).

Після повного виконання Сторонами
зобов'язання ними складається
двосторонній Акт звірки розрахунків
(п.2.6. договору).

Згідно п.3.4. договору за прострочення
виконання зобов`язань, вказаних у п.2.2.
цього договору, боржник зобов`язується
сплатити кредитору пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла в період, за який сплачується
пеня, від суми простроченого платежу за
кожен день прострочення платежу, а за
прострочення понад тридцять днів
додатково сплатити штраф в розмірі 7%
від суми простроченого платежу.

Цей договір набирає чинності з моменту
його підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення
печатками та діє до 30 червня 2017 року, а в
частині виконання зобов`язань за
договором - до їх повного здійснення.

Судом встановлено, що 31.05.2012 року
сторонами підписано Акт звірки
розрахунків щодо заборгованості за
природний газ, яка утворилась станом на
01.01.2011 року і не сплачена станом на
04.06.2011 року з урахуванням зміни
заборгованості станом на 31.03.2012 року,
згідно якого заборгованість
відповідача перед позивачем станом на
31.03.2012р. становить 6498544,66грн. (т.1, а.с.17).
Вказаний акт містить підписи сторін та
відтиски їх печаток.

Згідно платіжних доручень, які
містяться в матеріалах справи, а саме:
№334 від 26.11.2012р., №ПП-9434252 від 26.11.2012р.,
№ПП-9434596 від 03.01.2013р., №395 від 31.01.2013р.,
№411 від 15.02.2013р., №437 від 14.03.2013р., №467 від
12.04.2013р., №497 від 20.05.2013р., №521 від 26.06.2013р.,
№613 від 23.10.2013р., №629 від 12.11.2013р.
відповідач за період з 26.11.2012 року по
29.11.2013 року (дата звернення з позовом до
суду) сплатив позивачу 1 552 945 грн. 28 коп.
(т.1 а.с. 85-95).

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем по сплаті
основного боргу по договору про
реструктуризацію заборгованості
№14/12-298 від 25.06.2012 року станом на 29.11.2014
року (дата звернення з позовом до суду)
складала 288 309 грн. 08 коп. (1 841 254,36 - 1 552
945,28).

За наведених обставин, посилаючись на
ст.ст.1, 2, 12, 54-57, 61, 64, 66, 67, 82-85 ГПК України,
ст.ст.193, 216, 217, 264, 265 ГК України, ст.ст.11-16,
258, 525, 526, 530, 550-552, 611, 625, 712 ЦК України,
позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача 433236,32грн. -
основного боргу, 62533,33грн. - пені,
30326,54грн. - штрафу та 13277,61грн. - 3% річних.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду Вінницької
області від 16.04.2014р. позов задоволено
частково.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про
часткове задоволення позову, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу
України та ст.174 Господарського кодексу
України. господарські зобов'язання
можуть виникати, зокрема, з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Колегією суддів апеляційної інстанції
з матеріалів справи встановлено, що під
час розгляду даної справи судом першої
інстанції основний борг в сумі
288309,08грн.. відповідачем було погашено в
повному обсязі. Даний факт
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями платіжних дорученнь
№ПП-9441136 від 12.12.2013р., на суму 324927,24 та
№ПП-9441181 від 13.12.2013р., на суму 71690,92 грн.
(т.1 а.с.96, 97).

Пленум Вищого господарського суду
України у пункті п.4.2 постанови від
26.12.2011року №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" роз`яснює, що
господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань. При цьому
припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи. Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження у справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

Відсутність предмета спору по суті є
припиненням спірного матеріального
правовідношення між сторонами.

Отже, на підставі викладеного суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що оскільки, сума основного боргу була
сплачена відповідачем під час розгляду
справи в суді першої інстанції, то
вірним є висновок місцевого
господарського суду щодо відсутності
спору між сторонами про стягнення
основної заборгованості в сумі
288309,08грн., а тому провадження у цій
частині підлягає припиненню на
підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Разом з тим, місцевий господарський суд
правомірно відмовив у стягненні
144927,24грн. основного боргу, так як на
момент звернення з позовом до суду дана
сума заборгованості була сплачена
відповідачем, що підтверджується
платіжним дорученням №629 від 12.11.2013р.

Крім того, позивачем заявлено позовну
вимогу про стягнення з відповідача
62533,33грн. - пені, 30326,54грн. - штрафу та
13277,61грн. - 3% річних, за результатами
розгляду якої суд апеляційної
інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Позивач просить стягнути з відповідача
3% річних в сумі 13277,61 грн., нарахованих
за період з 01.06.2012р. по 29.11.2013р. (дата
звернення з позовом до суду), однак
судом апеляційної інстанції
встановлено, що рішенням
господарського суду Вінницької
області від 24.07.2012 року у справі
№13/19/2012/5003, яке залишене без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 07.11.2012р., яка
переглянута в касаційному порядку та
залишена без змін постановою Вищого
господарського суду України від
23.04.2013р. у справі №13/19/2012/5003 за позовом
Дочірньої компанії "Газ України" НАК
"Нафтогаз" до КП ВМР
"Вінницяміськтеплоенерго" про
стягнення 9 205 106 грн. 94 грн., з яких 6 498 544
грн. 66 коп. основного боргу, 495 955 грн.
пені за період з 22.12.2011 року по 22.06.2012
року, 974 306 грн. 90 коп. - 3 % річних за
період з 21.11.2010 року по 22.06.2012 року та 1 236
299 грн. 45 коп. інфляційних втрат за
період з грудня 2010 року по квітень 2012
року стягнуто з відповідача 495 955 грн.
пені за період з 22.12.2011 року по 22.06.2012
року, 974 306 грн. 90 коп. - 3 % річних за
період з 21.11.2010 року по 22.06.2012 року та 1 236
299 грн. 45 коп. інфляційних втрат за
період з грудня 2010 року по квітень 2012
року, а провадження в частині стягнення
суми основного боргу припинено в
зв'язку з відсутністю предмету спору в
зв'язку з укладенням сторонами
договору про реструктуризацію
заборгованості № 14/12-298 від 25.06.2012 року.

Згідно ч.2 ст.35 ГПК України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Отже, з врахуванням наведеного вище,
судова колегія дійшла висновку, що
рішенням господарського суду
Вінницької області від 24.07.2012 року у
справі №13/19/2012/5003 вже стягнуто з
відповідача на користь позивача пеню
та 3 % річних за період до 22.06.2012 року, а
повторне стягнення за вказаний період
є подвійним стягненням, що не
відповідає нормам ст.61 Конституції
України відповідно до якої, ніхто не
може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

Крім того, апеляційним господарським
судом встановлено, що позивачем
невірно визначений початок періоду
прострочення, допущено помилку в
розрахунку щодо дати погашення
чергового платежу ( на суму 108309,08грн.
від 12.04.2013р., тоді як в розрахунках датою
сплати визначено 02.04.2013р.) та не
враховано сплаченого відповідачем
платежу згідно платіжного доручення
№629 від 12.11.2013р. на суму 144927,24грн.

На підставі та у відповідності з
вищенаведеним та положенням чинного
законодавства, перевіривши наданий
позивачем розрахунок 3% річних від
простроченої суми, судова колегія
дійшла висновку, що позовні вимоги щодо
стягнення 3% річних підлягають
задоволенню в сумі 12882,96грн. за період з
23.06.2012р. по 29.11.2013р., а 394,65грн. - 3% річних
заявлені безпідставно, відповідно, у їх
задоволенні слід відмовити.

Згідно п.3 ст.611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Пунктом 7.2 договору сторони встановили,
що за прострочення виконання
зобов'язань, вказаних у п.2.2 договору,
боржник зобов'язується сплатити
кредитору пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період,
за який сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу, а за
прострочення понад тридцять днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7 %
від суми простроченого платежу.

При здійсненні системного аналізу
наданого позивачем розрахунку суми
пені судом апеляційної інстанції
враховано допущені позивачем помилки,
що й при розрахунку 3 % річних та
встановлено, що правомірним є розмір
пені в сумі 60656,49грн. за період з 23.06.2012р.
по 29.11.2013р., а пеня в сумі 1876,84грн.
заявлена останнім до стягнення
безпідставно, а тому в її задоволенні
правомірно відмовлено судом першої
інстанції.

Разом з тим, апеляційний господарський
суд погоджується з висновком суду
першої інстанції на рахунок того, що
заявлений позивачем до стягнення штраф
у розмірі 30326,54грн. є обгрунтований,
оскільки відповідачем по всім платежам
за період з 31.05.2012 року по 31.10.2013 року,
які встановлені п.2.2 договору, допущено
прострочення оплати більше ніж на 30
днів.

Відповідно до ст.ст. 256, 258 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частин 1, 5 ст.261
Цивільного кодексу України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Частинами 3, 4 ст.267 Цивільного
кодексу України визначено, що позовна
давність застосовується судом лише
за заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Як вбачається з поштового
штемпеля на конверті, в якому позивачем
надіслано позовну заяву, позивач
звернувся з позовом до суду 29.11.2013р.
Тому, зважаючи на наявність поданої
відповідно до частини 3 ст.267 Цивільного
кодексу України заяви відповідача про
застосування строку позовної давності
до позовних вимог в частині стягнення
пені та штрафу, місцевий суд дійшов
вірного висновку, що не підлягають
задоволенню позовні вимоги про
стягнення пені та штрафу, які заявлені
за межами річного строку позовної
давності, тобто до 29.11.2012р.

З врахуванням наведеного, колегія
суддів апеляційної інстанції вважає,
що в частині нарахованої позивачем
суми пені в розмірі 26233,88грн. слід
відмовити, оскільки в даному випадку
дійсно має місце порушення строку
позовної давності зі сторони позивача.

Таким чином, загальна сума пені, що
підлягає стягненню з відповідача,
складає 34422,61грн. за період з 29.11.2012р. по
29.11.2013р.

При вирішенні питання щодо стягнення з
відповідача сум пені та штрафу
місцевий суд застосував норми ст.233
Господарського кодексу України про
зменшення розміру штрафних санкцій та
стягнув на користь позивача штраф у
розмірі 15000,00грн. та пеню у розмірі
15000,00грн.

Відповідно до п.3 ст.83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право у виняткових
випадках зменшувати розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 ГК України передбачено,
що у разі якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкції. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов`язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов`язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Згідно ч.3 ст.551 Цивільного кодексу
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно п.3.17.4 Постанови Пленум Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" вирішуючи, в тому
числі й з власної ініціативи, питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Слід зазначити, законодавством не
врегульований розмір (відсоткове
співвідношення) можливого зменшення
штрафних санкцій, дане питання
вирішується господарським судом
згідно ст.43 ГПК України за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об`єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Матеріали справи містять звіт про
фінансові результати підприємства за
2013 рік та баланс комунального
підприємства
"Вінницяміськтеплоенерго" станом на
31.12.2013р. (т.1, а.с.229, 230).

Судова колегія вважає, що наявність
вказаних вище документів, які свідчать
про збитковість підприємства є
винятковою обставиною, яка, зокрема, є
підставою для зменшення розміру
неустойки.

Крім того, сплата відповідачем в період
провадження у справі 396618,16грн. свідчить
про вжиття останнім заходів по
виконанню зобов`язання.

Враховуючи наведене вище, зменшення
розміру суми пені та штрафу, що
підлягають стягненню з відповідача, до
15000,00грн., відповідно, не суперечить
нормам чинного законодавства, відтак і
оскаржене рішення не підлягає зміні чи
скасуванню у цій частині.

Твердження скаржника щодо відсутності
у нього договору в редакції позивача, а
наявності іншого договору з іншим
графіком погашення заборгованості,
починаючи з 31.07.2012р. по 29.06.2017р., згідно
якого він і виконував свої договірні
зобов`язання не приймаються
апеляційною інстанцією до уваги,
оскільки з рішення господарського суду
Вінницької області від 24.07.2012р. у справі
№13/19/2012/5003, яке переглянуто в
апеляційному та касаційному порядку та
залишене без змін, вбачається
встановлення факту укладення між
сторонами договору про
реструктуризацію заборгованості від
25.06.2012 року за №14/12-298 з відображенням у
тексті рішення графіку погашення
заборгованості з травня 2012 року по
квітень 2017 року рівними платежами в
розмірі 108 309,08 грн., що у відповідності з
нормами ч.2 ст.35 ГПК України має
преюдиціальне значення, тобто не
потребує повторного доведення.

Крім того, слід зазначити, що матеріали
справи не містять доказів на
підтвердження факту визнання договору
про реструктуризацію заборгованості
від 25.06.2012 року за №14/12-298 (в редакції
позивача) недійсним, в передбаченому
законом порядку.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень; докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Це стосується, в
першу чергу, відповідача, який повинен
довести факти та обставини, на підставі
яких він будує свої вимоги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
спростовуються наведеним вище,
матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції вважає,
що під час розгляду справи №902/1622/13
фактичні її обставини встановлені
господарським судом першої інстанції
на підставі всебічного, повного і
об'єктивного дослідження поданих
доказів, висновки суду відповідають
цим обставинам і їм дана належна
юридична оцінка з правильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права, отже підстави
для зміни оскаржуваного рішення
відсутні, а тому останнє слід залишити
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105,
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Вінницької області від 16.04.14р. у справі
№902/1622/13 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Комунального
підприємства Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 16.04.14р. у справі №902/1622/13
залишити без задоволення.

3. Матеріали справи №902/1622/13 повернути
до господарського суду Вінницької
області.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Миханюк М.В.

Суддя
Бригинець Л.М.

Суддя
Демидюк О.О.