ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2014 р.
Справа № 914/4668/13

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Мельник Г.І.

суддів
Желік М.Б.

Данко Л.С.

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Національна

акціонерна компанія
"Нафтогаз України" від 27.03.2014 р. № 14/2-207

на рішення господарського суду
Львівської області від 11.02.2014 р.

у справі № 914/4668/13

позивач Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія

"Нафтогаз України", м. Київ

відповідач Товариство з обмеженою
відповідальністю "Енергія-Новий
Розділ",

Львівська область, м. Новий
Розділ

про стягнення
заборгованості

за участю представників сторін:

від позивача - Данилевський О.М. -
представник (довіреність № 14-89 від
18.04.2014р.)

від відповідача - Цікайло О.А. -
представник (довіреність № 07-10/13 від
17.01.2014р.)

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 09.04.2014 року у
складі колегії суддів: головуючого
судді Малех І.Б., суддів Желіка М.Б. та
Кузя В.Л. апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
прийнято до свого провадження та
призначено до розгляду в судовому
засіданні. У зв'язку із перебуванням
головуючого судді Малех І.Б. у
відпустці, розпорядженням в.о.
керівника апарату суду № 53 від 07.05.2014
року справу №914/4668/13 передано на
повторний автоматизований розподіл.
Після проведеного автоматизованого
розподілу справу № 914/4668/13 розподілено
до розгляду судді-доповідачу Мельник
Г.І. Розпорядженням голови суду від
12.05.2014 року у склад колегії для розгляду
вказаної справи введено суддів Желіка
М.Б. та Кузя В.Л. У зв'язку з перебуванням
судді Кузя В.Л. у відпустці,
розпорядженням голови суду від 10.06.2014
року у склад колегії для розгляду
вказаної справи замість судді Кузя В.Л.
введено суддю Данко Л.С.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 11.02.2014р. у справі
№914/4668/13 (суддя Фартушок Т.Б.), з
врахуванням ухвали про виправлення
описки від 12.03.2014р., позов задоволено
частково; стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Енергія-Новий Розділ" на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" 2592991,51 грн. боргу,
248046,41 грн. пені, 294548,39 грн. штрафу, 127449,94
грн. 3% річних, 14 033,11 грн. інфляційних
нарахувань та 67443,60 грн. судового збору;
в решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що
відповідач у встановлені строки
належним чином не виконав зобов'язання
за Договором №29/09-11-ТЕ на
купівлю-продаж природного газу, в
результаті чого у нього виникла
прострочена заборгованість перед
позивачем, на суму якої згідно
укладеного між сторонами Договору
нараховані інфляційні втрати, пеня, 3%
річних згідно ст. 625 ЦК України та штраф.
При цьому, судом першої інстанції у
стягненні частини інфляційних втрат та
3% річних відмовлено, оскільки
позивачем не враховано, що день
часткової оплати боргу є днем, в якому
сума боргу зменшилась на здійснену
часткову оплату та невірно розраховано
періоди прострочення у відповідності
до динаміки змін сум боргу (згідно
роз'яснення Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань"). Водночас,
місцевим господарським судом, оцінюючи
документальні докази у справі, а також
враховуючи виняткові та інші обставини
в їх сукупності, встановлено підстави
для зменшення розміру штрафних санкцій
(пені та штрафу) на 30 %.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
місцевого господарського суду
Публічне акціонерне товариство "НАК
"Нафтогаз України" оскаржило його в
апеляційному порядку, звернувшись до
Львівського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою № 14/2-207 від 27.03.2014 року, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду Львівської
області від 11.02.2013р. у справі №914/4668/13 в
частині зменшення пені та 7% штрафу, в
оскаржуваній частині прийняти нове
рішення, яким стягнути з ТзОВ
"Енергія-Новий Розділ" на користь ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" суму пені, що складає
106 305,61 грн. та суму 7% штрафу, що складає
126 235,02 грн. у стягненні яких було
відмовлено, в іншій частині рішення
залишити без змін, оскільки вважає, що
рішення суду першої інстанції в
оспорюваній частині прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права та без
дослідження усіх істотних обставин
справи.

Свої доводи скаржник обґрунтовує
зокрема тим, що судом першої інстанції
не зазначено будь-яких доказів на
підставі яких прийнято рішення про
зменшення розміру стягуваної суми пені
та 7% штрафу на 30% від її заявленої суми,
та зазначає, що місцевим господарським
судом не викладено доводи на підставі
яких відхилено докази позивача.

Разом з тим, апелянт покликається
на те, що при винесенні рішення щодо
зменшення розміру пені та штрафу судом
не враховано особливі обставини щодо
діяльності позивача.

Відповідач правом, наданим ст. 96
ГПК України, не скористався, відзиву на
апеляційну скаргу не подав.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 09.04.2014р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено справу до
розгляду на 17.04.2014р. Ухвалою
Львівського апеляційного
господарського суду від 17.04.2014р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 15.05.2014р. У судовому засіданні 15.05.2014р.,
за згодою представників сторін,
оголошено перерву до 10.06.2014р.

Розгляд справи розпочато
спочатку у зв'язку зі зміною складу
суду.

В дане судове засідання прибули
представники позивача та відповідача.

Перевіривши доводи апеляційної
скарги, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача
у судовому засіданні, вивчивши
матеріали справи та оцінивши наявні в
ній докази, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення місцевим господарським
судом, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
при винесенні оскаржуваного рішення
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення господарського суду
Львівської області від 11.02.2014р. у справі
№ 914/4668/13 слід залишити без змін,
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз
України" без задоволення, виходячи з
наступного.

Аналізом матеріалів справи
встановлено, що 29 вересня 2011 року між
Національною акціонерною компанією
«Нафтогаз України» (Продавець) та ТзОВ
"Енергія-Новий Розділ" (Покупець)
укладено Договір №29/09-11-ТЕ на
купівлю-продаж природного газу (надалі
- Договір) (а.с. 9-14), відповідно до умов
якого Продавець зобов'язується
передати у власність Покупцю у IV
кварталі 2011 року та у 2012 році
імпортований природний газ для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями, а Покупець
зобов'язується приймати та оплачувати
газ на умовах цього Договору (п. 1.1.
Договору).

Розділом 2 Договору визначено
кількість та якість газу, що
продається, помісячно.

Відповідно до п. 3.3. Договору
приймання-передача газу, переданого
Продавцем Покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу.

Відповідно до п. 5.1 Договору ціна
(граничний рівень ціни) на природний
газ для теплопостачальних підприємств
та послуги з його транспортування
установлюються Національною комісією
регулювання електроенергетики України
(НКРЕ).

Згідно з п. 5.2 Договору ціна за 1000 куб.м
природного газу становить 1 091,00 грн. з
урахуванням збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000 куб.м
природного газу - 1 091,00 грн., крім того
ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 1 309,20грн.

Пунктом 5.3. Договору передбачено,
що у разі зміни НКРЕ ціни на природний
газ або тарифів на транспортування,
розподіл і постачання Сторони вносять
зміни до п. 5.2 цього Договору з дати
набрання чинності встановленої НКРЕ
ціни та тарифів.

Відповідно до п. 6.1. Договору
оплата за газ здійснюється Покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100 %
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця наступного за
місяцем поставки газу.

У відповідності до п. 7.1. Договору
за невиконання або неналежне виконання
договірних зобов'язань сторони несуть
відповідальність у випадках,
передбачених чинним законодавством
України, а також цим Договором.

Згідно з п. 7.2. Договору у разі
невиконання Покупцем умов пункту 6.1
цього Договору Продавець має право не
здійснювати поставку газу Покупцю або
обмежити поставку пропорційно до
кількості несплачених обсягів з
наступною поставкою цих обсягів при
умові їх оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
Покупцем умов пункту 6.1 цього Договору
він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити Продавцю, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу, за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 (семи)
відсотків від суми простроченого
платежу.

Пеня сплачується протягом 3
(трьох) банківських днів з моменту
отримання Покупцем вимоги Продавця. У
разі несплати пені у вказаний строк
Покупець вважається таким, що має
заборгованість за цим Договором.

Договір набирає чинності з дати
його підписання уповноваженими
представниками Сторін та скріплення їх
підписів печатками Сторін і діє в
частині реалізації газу з 01 жовтня 2011
року до 31 грудня 2012 року, а в частині
проведення розрахунків за газ та
послуг з його транспортування - до
повного погашення заборгованості (п.
11.1. Договору).

Вищевказаний Договір укладено в
письмовій формі, підписано
повноважними представниками сторін, їх
підписи посвідчено печатками сторін,
що відповідає приписам статей 207, 208 ЦК
України, ст. 181 ГК України.

З'ясуванням доказів у справі
встановлено, що 11 жовтня 2011 року між
Національною акціонерною компанією
«Нафтогаз України» (Продавець) та ТзОВ
"Енергія-Новий Розділ" (Покупець)
укладено Додаткову угоду № 1 до
договору на купівлю-продаж природного
газу від 29.09.2011р. № 29/09-11-ТЕ (а.с. 15),
відповідно до умов якої з 11 жовтня 2011
року слід викласти п. 5.2. статті 5. «Ціна
газу» у наступній редакції: «Ціна за 1000
куб. м. природного газу, що
використовується для виробництва
теплової енергії, яка споживається
населенням становить 1 091,00 грн. з
урахуванням збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000 куб.м.
природного газу - 1 091,00 грн, крім того
ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 1 309,20грн.

Ціна за 1000 куб.м природного газу, що
використовується для виробництва
теплової енергії, яка споживається
релігійними організаціями становить 1
248,74грн. з урахуванням збору у вигляді
цільової надбавки до затвердженого
тарифу на природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000 куб.м
природного газу - 1 248,74грн, крім того
ПДВ: на газ - 0%, на послуги з
транспортування - 20% - 60,46 грн., всього з
ПДВ - 1 309,20грн.».

При цьому, 19 січня 2012 року між між
Національною акціонерною компанією
«Нафтогаз України» (Продавець) та ТзОВ
"Енергія-Новий Розділ" (Покупець)
укладено Додаткову угоду № 2 до
договору на купівлю-продаж природного
газу від 29.09.2011р. № 29/09-11-ТЕ (а.с. 16),
відповідно до умов якої з 01 січня 2012
року слід викласти п. 5.2. статті 5. «Ціна
газу» у наступній редакції: «Ціна за 1000
куб.м природного газу, що
використовується для виробництва
теплової енергії, яка споживається
населенням становить 1 091,00 грн. з
урахуванням збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000 куб.м
природного газу - 1 091,00 грн, крім того
ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 1309,20грн.

Ціна за 1000 куб.м природного газу, що
використовується для виробництва
теплової енергії, яка споживається
релігійними організаціями становить 1
248,08 грн. з урахуванням збору у вигляді
цільової надбавки до затвердженого
тарифу на природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000 куб.м.
природного газу - 1 248,08 грн., крім того
ПДВ: на газ - 0%, на послуги з
транспортування - 20% - 61,12грн., всього з
ПДВ - 1 309,20 грн.».

Згідно з ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання
зобов'язання-відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться. До
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Водночас, ст.174 ГК України
визначає, що однією з підстав
виникнення господарського
зобов'язання є господарський договір
та інші угоди, передбачені законом, а
також угоди не передбачені законом, але
такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України
майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і негосподарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Згідно ст. 655 ЦК України
встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 692 ЦК України передбачено,
що покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

У відповідності до ст. ст. 525, 526
Цивільного кодексу України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та
вимог-відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

У відповідності до ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Як з'ясовано в ході розгляду
справи, згідно документальних доказів
на виконання умов Договору,
Постачальник поставив, а Споживач
прийняв, природний газ на загальну суму
90 869 157,82 грн., що підтверджується
належним чином оформленими,
підписаними та скріпленими печатками
сторін актами приймання-передачі
природного газу:

· Акт приймання передачі
природного газу № 5Льв71 від 31.10.2011 року
на суму 4 509 272,33 грн. (а.с. 18);

· Акт приймання передачі
природного газу від 30.11.2011 року 6 112
842,02 грн. (а.с.19);

· Акт приймання передачі
природного газу від 31.12.2011 року 6 855
481,79 грн. (а.с.20);

· Акт приймання передачі
природного газу від 31.01.2012 року 7 004
610,14 грн. (а.с.21);

· Акт приймання передачі
природного газу від 29.02.2012 року 7 975
218,28 грн. (а.с.22);

· Акт приймання передачі
природного газу від 31.03.2012 року 8 353
147,67 грн. (а.с.23);

· Акт приймання передачі
природного газу від 30.04.2012 року 6 123
957,12 грн. (а.с.24);

· Акт приймання передачі
природного газу від 31.05.2012 року 5 222
974,85 грн. (а.с.25);

· Акт приймання передачі
природного газу від 30.06.2012 року 4 689
682,70 грн. (а.с.26);

· Акт приймання передачі
природного газу від 31.07.2012 року 5 003
422,01 грн. (а.с.27);

· Акт приймання передачі
природного газу від 31.08.2012 року 4 995
044,43 грн. (а.с.28);

· Акт приймання передачі
природного газу від 26.11.2012 року 3 863
505,49 грн. (а.с.29);

· Акт приймання передачі
природного газу від 31.12.2012 року 8 815
754,81 грн. (а.с.30).

Поряд з цим встановлено, що
відповідач належним чином не виконав
взяті на себе договірні зобов'язання, в
частині здійснення розрахунків за
спожитий природний газ, внаслідок чого,
утворилась заборгованість у розмірі 2
592 991,51 грн., що не заперечується
сторонами.

Одночасно, колегія суддів
зазначає, що позивачем у встановленому
законодавством порядку доведено, а
відповідачем визнано, факт наявності у
останнього заборгованості за спожитий
природний газ у розмірі 2 592 991,51 грн.,
за Договором № 29/09-11-ТЕ на
купівлю-продаж природного газу від
29.09.2011р. Більше того, наявність
заборгованості за спожитий природний
газ не заперечується сторонами.

За станом на час розгляду справи в
суді сторонами не наведено, а в
матеріалах справи відсутні докази, які
підтвердили б сплату відповідачем
заборгованості в розмірі 2 592 991,51
грн.

З огляду на викладене та
враховуючи те, що відповідач не виконав
належним чином свої зобов'язання, які
випливають з умов Договору та норм
чинного законодавства України, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про задоволення
позову в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
основної заборгованості в сумі 2 592
991,51 грн.

Разом з тим, враховуючи
невиконання відповідачем взятих на
себе договірних зобов'язаннь, в частині
здійснення розрахунків за поставлений
природний газ, позивачу завдані збитки
у вигляді втрат за рахунок інфляції,
пені та 3% річних. Більше того,
відповідно до умов Договору відповідач
просить стягнути з позивача штраф.

Одночасно, перевіривши доводи
позивача встановлено, що позивач у
позовній заяві просить, зокрема,
стягнути з відповідача пеню в розмірі
393 284,35грн., 3% річних в розмірі 135
479,34грн., інфляційних втрат в розмірі 32
885,23грн. та штраф в розмірі 420 783,41 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата
суми боргу за грошовим зобов'язанням з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, а також трьох процентів
річних з простроченої суми,
здійснюється незалежно від тієї
обставини, чи був передбачений
договором відповідний захід
відповідальності.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що якщо зобов'язання виконано
не належним чином, то воно не
припиняється, а навпаки на сторону, яка
допустила неналежне виконання,
покладаються додаткові юридичні
обов'язки, в тому числі передбачені
статтею 625 Цивільного кодексу України,
оскільки остання передбачає, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Відтак, провівши перерахунок
нарахування 3% річних, судова колегія
вважає обґрунтованим висновок суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 3%
річних у розмірі 127 449,94 грн.

Водночас, щодо відмови у
задоволенні вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача 3%
річних у розмірі 8 029,40 грн., враховуючи
роз'яснення Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції з огляду на те, що позивачем
не враховано, що день часткової оплати
боргу є днем, в якому сума боргу
зменшилась на здійснену часткову
оплату та невірно розраховано періоди
прострочення у відповідності до
динаміки змін сум боргу.

Разом з тим, щодо нарахування
інфляційних втрат, колегія суддів
зазначає наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих
цін) - це показник, що характеризує
динаміку загального рівня цін на
товари та послуги, які купуються
населенням для невиробничого
споживання, який визначається виключно
Державним комітетом статистики
України і його найменший період
визначення становить місяць, а тому
прострочка платежу за менший період не
тягне за собою нарахування інфляційних
втрат, а розмір боргу з урахуванням
індексу інфляції визначається
виходячи з суми боргу, що мала місце на
останній день місяця, в якому платіж
мав бути здійснений, помноженої на
індекс інфляції, визначений
Держкомстатом, за період прострочки.
Розрахунки індексу інфляції за
квартал, період з початку року і т.п.
проводяться "ланцюговим" методом, тобто
шляхом множення місячних (квартальних
і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від
27.07.2007р., № 265 "Про затвердження Методики
розрахунку базового індексу споживчих
цін").

При цьому, порядок нарахування
інфляції передбачений листом
Верховного суду України від 03.04.1997 року
№ 62-97 "Про рекомендації відносно
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ".
Оскільки індекс інфляції є змінною
величиною, позивач, який бажає стягнути
заборгованість з урахуванням цього
індексу, повинен у кожному конкретному
випадку подати господарському суду
обґрунтований розрахунок відповідної
суми. Оцінюючи поданий позивачем
розрахунок господарський суд повинен
виходити з розміру заборгованості,
обрахованого за цінами і тарифами, що
діють в умовах інфляції. Водночас,
розрахунок суми боргу з урахуванням
індексу інфляції проводиться шляхом
помноження суми боргу на момент її
виникнення на сукупний індекс інфляції
за період прострочки виплати
заборгованості. Якщо кредитор
звертається за стягненням суми боргу з
врахуванням індексу інфляції, він має
враховувати індекс інфляції за кожний
місяць (рік) прострочення, незалежно
від того, чи був в якийсь період індекс
інфляції менше одиниці (тобто, мала
місце не інфляція, а дефляція), а отже
сума боргу в цьому періоді зменшується.

Таким чином, судом встановлено, що
позивачем здійснено нарахування
інфляційних втрат за місяці (серпень
2012р., листопад 2012р. та грудень 2012р.) без
врахування від'ємних значень індексів
у період прострочки виплати
заборгованості, а також не взято до
уваги здійснення часткового погашення
боргу відповідачем у кожному з місяців
періоду.

З огляду на викладене та
здійснивши перерахунок нарахування
інфляційних втрат, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про часткове задоволення
інфляційних нарахувань в розмірі 14
033,11грн.

Статтею 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно з ст. 549 ЦК України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Як вже зазначалося вище, пунктом
7.2. Договору на купівлю-продаж
природного газу № 29/09-11-ТЕ від 29.09.2011р. у
разі невиконання Покупцем умов пункту
6.1 цього Договору Продавець має право
не здійснювати поставку газу Покупцю
або обмежити поставку пропорційно до
кількості несплачених обсягів з
наступною поставкою цих обсягів при
умові їх оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
Покупцем умов пункту 6.1 цього Договору
він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити Продавцю, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу, за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 (семи)
відсотків від суми простроченого
платежу.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін;
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

З огляду на викладене та враховуючи
роз'яснення Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", колегія суддів
вважає, що позивачем при розрахунку
пені не враховано, що день часткової
оплати боргу є днем, в якому сума боргу
зменшилась на здійснену часткову
оплату, а відтак при проведеному
позивачем розрахунку, невірно
розраховано періоди прострочення у
відповідності до динаміки змін сум
боргу. Таким чином, здійснивши
перерахунок нарахування пені, колегія
суддів вважає обґрунтованим висновок
суду першої інстанції про стягнення з
відповідача на користь позивача 354
352,02 грн. пені.

Також, з матеріалів справи встановлено,
що судом першої інстанції зменшено
розмір штрафних санкцій (пені та
штрафу) на 30 % та вирішено стягнути з
відповідача на користь позивача 294
548,39 грн. штрафу та 248 046,41 грн. пені.

Поряд з цим, перевіряючи доводи
апеляційної скарги про порушення
господарським судом Львівської
області норм чинного законодавства в
частині зменшення розміру пені та
штрафу, колегією суддів встановлено, що
такі є безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Статтею 233 ГК України передбачено,
що у разі якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України
закріплено право господарського суду
при прийнятті рішення зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

З приписів вказаних правових норм
законодавства вбачається, що при
зменшенні розміру неустойки (штрафу,
пені) судом повинно бути взято до уваги
ступінь виконання зобов'язання
боржником, майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні, не лише
майнові, а й інші інтереси, що
заслуговують на увагу.

Крім цього, п. 3.17.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" (з
наступними змінами і доповненнями)
визначено, що вирішуючи, в тому числі й
з власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК України),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо; крім
того, ця процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551
ЦК України і ст. 233 ГК України.

Разом з тим, зменшуючи розмір пені
та штрафу судом враховано наступне:

1) Постанова Кабінету Міністрів
України від 20.03.2013р. №167, якою
затверджено "Порядок та умови надання у
2013р. субвенції з державного бюджету
місцевим бюджетам на погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення, що вироблялися,
транспортувалися, та постачалися
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування";

2) неналежне виконання
зобов'язання відповідачем має місце
лише з урахуванням об'єктивних та
незалежних від відповідача факторів, а
саме: різниці у тарифах,
невідшкодування такої різниці з
місцевого бюджету, значної
заборгованості населення;

3) сума боргу за Договором складає
менше 3% від встановлених судом
здійснених позивачем поставок, що
вказує на ступінь виконання
зобов'язання відповідачем та
характеризує ступінь вини відповідача;

4) те, що в матеріалах справи
відсутні, а сторонами не наведені
доводи та не подані докази, що
встановлене судом порушення
відповідачем зобов'язання потягло
значних втрат для позивача;

5) Договір №29/09-11-ТЕ на
купівлю-продаж природного газу
укладений з метою виробництва теплової
енергії, яка споживається населенням
та релігійними організаціями;

6) наказ Мінпаливенерго від 15.07.2010р.
№288 "Про затвердження Методики
визначення обсягів природного газу,
які використовуються для виробництва
теплової енергії для населення в разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різним категоріям споживачів";

7) Рішення Державної служби
України з питань регуляторної політики
та розвитку підприємництва № 6 від
29.10.2012р. «Про необхідність усунення
Міністерством енергетики та вугільної
промисловості України порушень
принципів державної регуляторної
політики згідно з вимогами Закону
України «Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності»;

8) додаткові збитки ТзОВ
«Енергія-Новий Розділ» призводять до
суттєвого фінансового навантаження на
теплогенеруюче підприємство, що, в свою
чергу, негативно впливає на розвиток
системи теплопостачання в цілому та
технічного стану мереж зокрема.

Таким чином, з врахуванням
документальних доказів у справі,
колегією суддів встановлено виняткові
та інші обставини, які в сукупності
можуть бути підставою в даному випадку
для зменшення розміру пені та штрафу,
водночас зменшення розміру штрафних
санкцій на 30 % є достатнім та дієвим
засобом стимулювання відповідача до
належного і своєчасного виконання умов
договорів у майбутньому. При цьому,
наведені підстави слугуватимуть
фінансовою сатисфакцією для позивача
за неналежне виконання відповідачем
умов договору.

З врахуванням викладеного, судова
колегія вважає обґрунтованим висновок
суду першої інстанції про зменшення
розміру штрафних санкцій (пені та
штрафу) на 30 % та стягнення з
відповідача на користь позивача 294
548,39 грн. штрафу та 248 046,41 грн. пені.

Разом з тим, суд зазначає, що одночасне
стягнення з учасника господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання за договором, штрафу та
пені не суперечить статті 61
Конституції України, оскільки згідно
зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є
формами неустойки, а відповідно до
статті 230 ГК України - видами штрафних
санкцій, тобто не є окремими та
самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

З огляду на викладене, судова
колегія зазначає, що скаржником у
справі не доведено обставини на які він
покликається, як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення Господарського суду
Львівської області від 11.02.2014р.
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на чинному законодавстві і
підстав для його скасування немає, а
інші зазначені в апеляційній скарзі
доводи скаржника не відповідають
матеріалам справи, документально не
обґрунтовані, не базуються на
законодавстві, що регулює спірні
правовідносини, а тому не визнаються
такими, що можуть бути підставою згідно
ст. 104 ГПК України для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в
апеляційному порядку, відповідно до
вимог ст. 49 ГПК України покласти на
скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, - Львівський апеляційний
господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду
Львівської області від 11.02.2014 року у
справі № 914/4668/13 залишити без змін,
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
від 27.03.2014 р. № 14/2-207 - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення
Господарського суду Львівської
області в апеляційному порядку
покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в
Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений
16.06.2014р.

Головуючий-суддя
Мельник Г.І.

Суддя
Желік М.Б.

Суддя
Данко Л.С.