ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2014 р.Справа № 922/561/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Жельне С.Ч. , Погорелова О.В.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства
"Спецавтопостач", м. Харків, Третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача -
ОСОБА_2, м. Харків. до 1. Публічне АТ
банк "Меркурій" м. Харків , 2. Публічне
АТ "Апекс-Банк", м. Київ про визнання
недійсним договору за участю
представників сторін :

Представник позивача - Останін К.Ю., дов.
від 19.11.2014 року.

Представник 1-го відповідача - Рябінін
С.В., дов. № 21 від 04.02.2014 року.

Представник 2-го відповідача - не
з"явився;

Третя особа - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне підприємство
"Спецавтопостач", м. Харків, звернувся
до господарського суду з позовом до
першого відповідача - Публічного
акціонерного товариства банк
"Меркурій", м. Харків, другого
відповідача - Публічного акціонерного
товариства "Апекс-Банк", м. Київ, в якому
просить суд визнати недійсним з
моменту укладання договір
відступлення права вимоги (заміну
сторони) №1 від 01.02.2014р., укладений між
ПАТ банк "Меркурій" та ПАТ "Апекс-Банк".

Ухвалою господарського суду від
20.02.2014р. прийнято вказану позовну заяву
до розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її розгляд у
судовому засіданні на 04.03.2014р. о 10:30 год.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 04.03.2014р.
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - ОСОБА_2, м. Харків.

Ухвалою господарського суду від
25.03.2014р. для розгляду справи призначено
судову колегію.

Розпорядженням в.о. голови
господарського суду від 25.03.2014р.
призначено склад колегії для розгляду
справи № 922/561/14: головуючий суддя
Аюпова Р.М., судді Жельне С.Ч.,
Погорелова О.В.

У призначеному судовому засіданні
16.04.2014р. представник позивача позов
підтримав, наполягав на його
задоволенні. Через канцелярію суду
надав додаткові доповнення до позовної
заяви (вх. № 12333), які судом розглянуті
та долучені до матеріалів справи. Також
представником позивача, через
канцелярію суду, надано клопотання про
витребування доказів (вх. № 10333), в якому
позивач просить суд витребувати у
відповідачів належним чином завірені
копії:

Статуту ПАТ "Апекс-Банк";

Статуту ПАТ Банк "Меркурій";

Ліцензії ПАТ "Апекс-Банк", серія АВ520569;

Ліцензії ПАТ "Апекс-Банк", серія АВ520568;

Ліцензії ПАТ "Апекс-Банк", серія АВ520570;

Ліцензії ПАТ Банк "Меркурій", серія ДЕ
185155;

Ліцензії ПАТ Банк "Меркурій", серія
АЕ185153;

Ліцензії ПАТ Банк "Меркурій", серія АЕ
185154;

Ліцензії ПАТ Банк "Меркурій", серія
АЕ185036;

Довіреності ПАТ Банк "Меркурій",
посвідченої 31.01.2014р. приватним
нотаріусом Харківського МНО ОСОБА_4, за
р. № 627;

Довіреності ПАТ "Апекс-Банк"
посвідченої 11.02.2013р. приватним
нотаріусом Київського МНО ОСОБА_5, за р.
№ 349.

Дослідивши надане клопотання
представника позивача, колегія суддів
відмовляє в його задоволенні, з огляду
на те, що вищеперелічені документи
надавались представниками
відповідачів до заперечення на позовну
заяву (вх. № 7186 від 03.03.2014р.) та до
відзиву на позов (вх. № 7310 від 04.03.2014р.),
досліджені та долучені до матеріалів
справи.

Щодо надання до суду копій ліцензій ПАТ
"Апекс-Банк" та ПАТ Банк "Меркурій", суд
зазначає, що відповідно до ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України, сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати
докази, вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів. У клопотанні повинно бути
зазначено: 1) який доказ витребовується;
2) обставини, що перешкоджають його
наданню; 3) підстави, з яких випливає,
що цей доказ має підприємство чи
організація; 4) обставини, які може
підтвердити цей доказ.

Отже, враховуючи викладене, колегія
суддів зазначає, що позивачем в
поданому клопотанні про витребування
доказів не зазначені обставини, які
може підтвердити відповідний доказ, а
також докази, які б підтверджували
неможливість самостійно отримати
відповідні докази, або докази на
підтвердження відмови відповідачів
надати на вимогу позивача зазначені
документи, в зв"язку з чим, клопотання
позивача про витребування доказів не
підлягає задоволенню.

Представник першого відповідача у
призначеному судовому засіданні
16.04.2014р. проти позову заперечував,
просив відмовити в його задоволенн.

Представники другого відповідача та
третя особа у судове засідання не
з"явились, про причину неявки суд не
повідомили. Матеріали справи містять
докази належного повідомлення другого
відповідача та третьої особи про час та
місце розгляду справи.

Присутні в судовому засіданні 16.04.2014р.
позивач та перший відповідач вважають
за можливе розглянути справу по суті в
даному судовому засіданні без участі
представника другого відповідача та
третьої особи, пояснили, що ними надані
всі документи, які необхідні для
розгляду справи по суті.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
ратифікованою Верховною Радою України
( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР
), кожній особі гарантовано право на
справедливий і відкритий розгляд при
визначенні її громадських прав і
обов'язків впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
представників сторін, судом
встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи, 05.02.2014р.
позивач отримав повідомлення від
Публічного акціонерного товариства
Банка "Меркурій" (перший відповідач у
справі, первісний кредитор) про те, що
01.02.2014р. року між Публічним акціонерним
товариством Банком "Меркурій" та
Публічним акціонерним товариством
"Апекс-Банк" (другий відповідач у
справі, новий кредитор) укладено
договір відступлення права вимоги
(заміни сторони) №1.

Відповідно до умов зазначеного
договору, перший відповідач уступив, а
другий відповідач прийняв на себе
право вимоги усіх майнових прав на
кошти, належне першому відповідачу за
договором №02-06К-56 на невідновлювальну
кредитну лінію в іноземній валюті від
16.05.2003р. з усіма додатковими угодами та
додатковими договорами до нього
(кредитний договір), укладеним між
первісним кредитором та приватним
підприємством "Спецавтопостач"
(позивач по справі, боржник).

Розмір права вимоги, що відступається
другому відповідачеві, становить 674000
доларів США - заборгованість з
погашення кредиту.

Додатково 01.02.2014 року між першим та
другим відповідачами було укладено
угоду №1 до договору відступлення
права вимоги (заміну сторони) №1 від
01.02.2014 року, в якій було зазначено, що у
разі погашення першим відповідачем в
повному обсязі заборгованості, в тому
числі за кредитом та/або процентам
та/або комісією та/або неустойкою,
позивача перед другим відповідачем за
договором №02-06К-56 на невідновлювальну
кредитну лінію в іноземній валюті від
16.05.2003р., перший відповідач вправі в
письмовій формі звернутись до другого
відповідача щодо зворотного
відступлення права вимоги за кредитним
договором.

Звертаючись до господарського суду
Харківської області з відповідним
позовом, позивач зазначив, що
оскаржуваний договір відступлення
права вимоги (заміну сторони) №1 від
01.02.2014 року, в момент укладання не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, підтвердженням
чого є той факт, що в договорі не
вказано чи відступлення права вимоги
було здійснено платно чи безоплатно.
Адже відсутність в договорі
відступлення права вимоги інформації
про його платність дає підстави
вважати, що відступлення права вимоги
було здійснено безоплатно.

Також підставою для звернення до
господарського суду позивач вважає
підписання договору відступлення
права вимоги (заміну сторони) №1 від
01.02.2014 року особами, які не підтвердили
належним чином власні повноваження.

Враховуючи викладені обставини,
позивач просить суду визнати недійсним
з моменту укладення договір
відступлення права вимоги (заміну
сторони) №1 від 01.02.2014р., укладений між
ПАТ Банк "Меркурій" та ПАТ "Апекс-Банк".

Надаючи правову оцінку викладеним
обставинам, колегія суддів виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно статті 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу підприємства,
установи, організації, інші юридичні
особи (у тому числі іноземні),
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. Угода про
відмову від права на звернення до
господарського суду є недійсною.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
-відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного
кодексу України кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок, зокрема, передання
ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу
України до нового кредитора переходять
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

В силу ст. 516 Цивільного кодексу
України, заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не передбачено
договором або законом. Якщо боржник не
був письмово повідомлений про заміну
кредитора у зобов'язанні, новий
кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням.

Отже, колегія суддів вважає, що чинне
законодавство передбачає можливість
виконання боржником зобов'язань на
користь нового або первісного
кредитора.

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна із
сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків не
пред'явлення такої вимоги.

Як встановлено колегією суддів, ПАТ
Банк "Меркурій", відповідно до п. 2.1.1.
договору, 03.02.2014р. за №436/08 повідомив
боржника за кредитним договором про
відступлення права вимоги до нього.

Згідно з ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу
України, до поручителя, який виконав
зобов'язання, забезпечене порукою,
переходять усі права кредитора у цьому
зобов'язанні, в тому числі й ті, що
забезпечували його виконання.

Згідно з п. 3.3 договору відступлення
права вимоги (заміну сторони) №1 від
01.02.2014 року, перший відповідач несе
відповідальність за виконання
позивачем належним чином та в повному
обсязі обов'язків за договором № 02-06К-56
(солідарна відповідальність першого
відповідача та поозивача) у зв'язку тим,
що договір відступлення має змішану
форму та містить умови договору поруки,
передбачені у ст.ст. 553-559 Цивільного
кодексу України.

Отже, враховуючи умови п. 3.3 договору
відступлення укладення додаткової
угоди, якою передбачено можливість
зворотнього відступлення другим
відповідачем прав вимоги за договором
№ 02-06К-56 на користь першого
відповідача, повністю відповідає
правовій конструкції ст. 556 ЦК України.

Щодо твердження позивача про
безоплатність спірного договору, то,
відповідно до матеріалів справи,
розмір плати, яку сплачує другий
відповідач на користь першого
відповідача за придбання права вимоги
до позивача відповідно до договору
відступлення, визначено в додатку № 1
до договору відступлення права вимоги
(заміну сторони) №1 від 01.02.2014 року.

Даним додатком передбачено, що за
придбання у першого відповідача права
вимоги до позивача за договором №
02-06К-56, розмір якої станом на дату
укладення договору становить 674000,00
доларів США, другий відповідач сплачує
5387282,00 грн. у порядок та спосіб,
передбачений в договорі взаємозаліку
зустрічних однорідних вимог, який
укладено між відповідачами 01.02.2014р.

Ціну договору відступлення визначено
шляхом застосування офіційного курсу
Національного Банку України (1 дол. США =
7,993 грн.), встановленого на дату
укладення договору.

На виконання договору відступлення та
договору взаємозаліку, другим
відповідачем 03.02.2014р. на рахунок
першого відповідача перераховано
2387282,00 грн. - різницю між ціною договору
відступлення (розміром відступлених
майнових прав) та заборгованістю
першого відповідача перед другим
відповідачем за угодою МБК, що
підтверджується випискою другого
відповідача по рахунку першого
відповідача, відкритому у ПАТ
"Апекс-Банк".

Укладаючи договір відступлення,
відповідачі спрямовано винесли
вартість придбаних прав (ціну договору)
в додаток задля уникнення ймовірності
розголошення інформації, яка носить
конфідендіційний характер, про
здійснену угоду.

Отже, договір відступлення є оплатним, -
розрахунок між відповідачами за
договором вилуплення здійснено 03.02.2014р.
у повній відповідності до договору
взаємозаліку.

Згідно з частиною 1 статті 207
Господарського кодексу України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону може бути на
вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Стаття 215 Цивільного кодексу України
містить підстави для визнання
правочину недійсним, зокрема,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається, проте у випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Вирішуючи по суті переданий на розгляд
господарського суду спір про визнання
недійсним договору, суд повинен
з'ясувати, зокрема, підстави для
визнання недійсним договору, оскільки
недійсність правочину може наступати
лише з певним порушенням закону.

При цьому, спір - це розбіжності або
суперечності між суб'єктами
правовідносин з питання факту або
права.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України загальними вимогами,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину є:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ст. 207 Цивільного кодексу
України, правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

На спірному договорі відступлення
права вимоги (заміну сторони) №1 від
01.02.2014 року міститься відбиток печаток
першого та другого відповідачів.

Судом перевірено повноваження
представників сторін спірного
договору (з урахуванням усіх умов
договору) на його підписання.

Згідно з ч. 3 ст. 244 ЦК України
довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами. Частиною 1 ст. 245 ЦК України
встановлено, що форма довіреності
повинна відповідати формі, в якій
відповідно до закону має вчинятися
правочин.

Так, з боку першого відповідача договір
підписала начальник відділення №32 ПАТ
Банку "Меркурій" Л.В.Тюрнєва.
Довіреність від 31.01.2014р., посвідчена
приватним нотаріусом Харківського МНО
ОСОБА_4, №627

Довіреність на підписання договору
відступлення права вимоги від імені
ПАТ Банк "Меркурій" надана Тюрнєвій Л.В.
Головою Правління, право на надання
довіреностей якого передбачена п.8 ст.
7.5.10. Статуту ПАТ Банк "Меркурій".

Тобто Тюрнева Л.В. у відповідності до
ст. 244 ЦК України та Статуту банку мала
всі повноваження укладання договору
відступлення.

З боку другого відповідача договір
підписав заступник голови правління
ПАТ "Апекс-Банк" Додусенко Володимир
Іванович, який діє на підставі
довіреності від 11.02.2013 року.
Довіреність від 11.02.2013р., посвідчена
приватним нотаріусом Київського МНО
ОСОБА_5, № 349.

Додусенко В.І. фігурує в ЄДРЮОФОП як
особа, що вправі без довіреності
представляти інтереси другого
відповідача у правовідносинах з
третіми особами, в т.ч. укладати угоди.
Відповідно до п. 11.4.8 статуту ПАТ
"Апекс-Банк" , один з заступників Голови
Правління виконує обов'язки Голови
Правління у випадку його тимчасової
їілеутності.

Отже, укладаючи договір відступлення,
Додусенко В.І. правомірно діяв на
підставі довіреності, а не згідно
положеннями статуту другого
відповідача, оскільки Голова Правління
ПАТ "Апекс-Банк" в той час виконував
свої функціональні обов'язки (не був
відсутній).

Повноваження Голови Правління на
видачу довіреностей, передбачені у п.
11.5 статуту ПАТ "Апекс-Банк".

На час винесенння вказаного рішення, в
матеріалах справи відсутні та
сторонами суду не надані докази щодо
скасування зазначених вище
довіреностей на момент укладання
договору.

У відповідності до статті 3 Цивільного
кодексу України однією із загальних
засад цивільного законодавства є
свобода договору.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст.6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв діловою
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

В Постанові пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними (із змінами і доповненнями)"
зазначено, що вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно ст. 202, ст. 203, 205, 207 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі; правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, необхідним є встановлення
наявності тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

У спірному договорі зазначені всі
істотні умови договору, що передбачені
чинним законодавством України, а
доводи позивача, якими обгрунтовуються
вимоги щодо недійсності договору
відступлення права вимоги від 01.02.2014р.
спростовуються вищенаведеним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
закріплена презумпція правомірності
правочину, за якою правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або він не
визнаний судом недійсним

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є
спроможність фактичних даних містити
інформацію щодо обставин, що входять до
предмета доказування, слугувати
аргументами (посилками) у процесі
встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом, обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54
Господарського процесуального кодексу
України, позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких ґрунтуються
позовні вимоги з зазначенням доказів.
До обставин, на яких позивач
обґрунтовує свої вимоги, відносять
обставини, які становлять предмет
доказування у справі. Предмет
доказування це сукупність обставин,
які необхідно встановити для
правильного вирішення справи. У
предмет доказування включаються факти
матеріально-правового характеру, що є
підставою вимог позивача та заперечень
відповідача.

Враховуючи наведене вище, а також
положення ст. 203 та ст. 215 Цивільного
кодексу України, суд не знайшов
необхідних і достатніх підстав для
визнання договору відступлення права
вимоги (заміну сторони) №1 від 01.02.2014
року недійсним.

Суд вважає, що позивачем, як того
вимагають приписи ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, не були доведені ті обставини,
на які він посилається як на підставу
своїх позовних вимог, а саме: наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною.

Зважаючи на викладене, по переконанню
суду, в матеріалах справи відсутні
докази в підтвердження
обґрунтованості позовних вимог
позивача, що вказує на відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог.

З огляду на відмову у позові, судовий
збір, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, на підставі
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції, ст.ст. 192,
202, 203, 205, 215, 254, 256, 257, 261, 267, 525, 533, 626, 628, 638,
Цивільного кодексу України, статті 173,
179, 193, 198 Господарського кодексу
України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44-49, 54, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 22.04.2014 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Р.М.
Аюпова С.Ч. Жельне О.В. Погорелова

справа № 922/561/14