КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2014 р. Справа№ 910/19879/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю представників

від позивача: Бервено А.С. - дов. б/н
від 27.02.2012

від відповідача: Сагайдак О.В. - б/н
від 04.11.13

від третьої особи: не з'явились

розглядаючи у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю „ВІВАТ І К"

на рішення господарського суду міста
Києва

від 11.12.2013

у справі №910/19879/13 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „ВІВАТ І К"

до Державного підприємства
„Укроборонлізинг"

третя особа Товариство з обмеженою
відповідальністю „РЕАЛ ГРЕЙТ"

про стягнення 59742,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю „ВІВАТ І К" (надалі -
позивач, ТОВ „ВІВАТ І К") про стягнення
із Державного підприємства
„Укроборонлізинг" (надалі - відповідач,
ДП „Укроборонлізинг") 59742,70 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 11.12.2013 у справі №910/19879/13 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, Товариство з обмеженою
відповідальністю „ВІВАТ І К" звернувся
до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
11.12.2013 у справі №910/19879/13 скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
позивача мотивовані тим, що рішення
суду першої інстанції прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, апелянт
зазначає, що позивачем до суду першої
інстанції було надано достатньо
доказів на підтвердження своїх
позовних вимог, однак вказані докази не
були досліджені належним чином судом
першої інстанції, а тому їм не надано
відповідної правової оцінки.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

01.09.2012 між ТОВ „ВІВАТ І К", як
орендодавцем, та Товариством з
обмеженою відповідальністю „РЕАЛ
ГРЕЙТ" (надалі - третя особа), як
орендарем, було укладено договір
оренди нежитлових приміщень , на
виконання умов якого позивач передав, а
третя особа прийняла у строкове платне
користування нежитлові приміщення
другого поверху та частину приміщень
першого поверху нежилої будівлі літ. В.,
за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 81.

19.10.2012 року між ТОВ „РЕАЛ ГРЕЙТ", як
абонентом, та Публічним акціонерним
товариством „Київенерго", як
енергопостачальною організацією, було
укладено договір №1110529 на постачання
теплової енергії у гарячій воді,
відповідно до умов якого постачальник
зобов'язується виробити та поставити
теплову енергію споживачу для потреб
опалення та гарячого водопостачання, а
споживач зобов'язується отримати її та
оплатити відповідно до умов,
викладених в цьому договорі.

З додатків до договору №1110529 від 19.10.2012
та листа ПАТ „Київенерго" №029/93/12/8685 від
04.10.2013 вбачається, що предметом
вказаного договору є постачання
теплової енергії у гарячій воді до
всієї нежилої будівлі за адресою: м.
Київ, вул. Мельникова, 81.

Місцевим господарським судом
встановлено, що в період з жовтня 2012 по
квітень 2013 року ТОВ „РЕАЛ ГРЕЙТ" на
виконання умов договору №1110529 від
19.10.2012 сплатило за теплову енергію у
гарячій воді на рахунок ПАТ
„Київенерго" 240413,29 гривень, що
підтверджується довідкою ПАТ „ВТБ
Банк" №1342/100-2 від 21.05.2013 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач стверджував, що нежитлові
приміщення третього поверху
нежитлової будівлі літ. В, яка
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Мельникова, 81 загальною площею 633,30 кв.м
знаходяться на праві господарського
відання у користуванні Державного
підприємства „УКРОБОРОНЛІЗИНГ", яке
протягом жовтня 2012 - квітня 2013
відмовлялось приймати участь у
витратах з підключення будівлі до
теплопостачання та відшкодуванні
витрат ТОВ „РЕАЛ ГРЕИТ" за оплату
поставленої теплової енергії.

З матеріалів справи вбачається, що
05.09.2013 року між ТОВ „РЕАЛ ГРЕЙТ", як
первісним кредитором та ТОВ „ВІВАТ і
К", як новим кредитором, укладено
договір про відступлення права вимоги,
відповідно до п. 1.1 якого первісний
кредитор відступає, а новий кредитор
набуває право вимоги, належне
первісному кредитору за зобов'язанням
щодо стягнення заборгованості
оплаченої за боржника первісним
кредитором на рахунок ПАТ „Київенерго"
за поставлену теплову енергію у
гарячій воді в нежитлові приміщення
третього поверху будівлі №81 по вул.
Мельникова м. Києва, що знаходяться у
користуванні Державного підприємства
„Укроборонлізинг" за період з 15 жовтня
2012 року по 15 квітня 2013 року у розмірі
59742,70 грн. (далі - договір уступки).

Відповідно до п.1.2 договору уступки за
цим договором новий кредитор одержує
право замість первісного кредитора
вимагати від боржника сплати грошових
коштів за всіма зобов'язаннями
передбаченими п.1.1 даного договору.

Як встановлено місцевим господарським
судом та вбачається з матеріалів
справи. листом, що був направлений
09.09.2013 на адресу ДП „Укроборонлізинг",
ТОВ „РЕАЛ ГРЕЙТ" повідомило
відповідача про укладення між
позивачем та третьою особою договору
уступки права вимоги від 05.09.2013 року.

Відповідно до п.2.1 договору про
відступлення права вимоги від 05.09.2013 за
відступлення права вимоги новий
кредитор зобов'язується сплатити
первісному кредитору кошти у розмірі,
порядку та строк, погоджений сторонами
у додатках до даного договору.

За твердженням позивача, згідно
положень додатку №1 до договору про
відступлення права вимоги від 05.09.2013
новий кредитор зобов'язується сплатити
первісному кредитору 100% коштів, що
будуть стягнуті з боржника новим
кредитором у судовому порядку, або
будуть добровільно сплачені боржником
на поточний рахунок нового кредитора,
протягом 10 календарних днів з моменту
зарахування вказаних коштів на
поточний рахунок нового кредитора.

16.09.2013 позивач направив на адресу
відповідача претензію вих. №13 з
вимогою у семиденний строк з дня її
отримання оплатити поставлену теплову
енергію у гарячій воді в нежитлові
приміщення 3-го поверху будівлі №81 по
вул. Мельникова в м. Києві за період з
15.10.12 по 15.04.13 у розмірі 59742,70 грн. Вказана
претензія була отримана відповідачем
24.09.2013, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення № 158.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач зазначав про наявність у нього
права вимагати у відповідача сплати
59742,70 грн. на підставі договору про
відступлення права вимоги від 05.09.2013
року. Сума позовних вимог визначена
позивачем наступним чином: враховуючи
площу зайнятих ДП „УКРОБОРОНЛІЗИНГ"
нежитлових приміщень (633,30 кв.м) у
нежилій будівлі літ. В, яка знаходиться
за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 81 та
загальну площу нежилої будівлі (2548,50
кв.м), - частка спожитої ДП
„УКРОБОРОНЛІЗИНГ" теплової енергії
для опалення зайнятих ним нежитлових
приміщень складає 24,85 %, що у грошовому
еквіваленті складає 59742,70 гривень.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
Згідно ч. 3 ст. 512 ЦК України кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Частиною 1 ст. 513 Цивільного кодексу
України визначено, що правочин щодо
заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі та на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Договір про відступлення права вимоги
від 05.09.2013 містить вказівку на те, що
позивач набуває право вимоги, належне
третій особі за зобов'язанням щодо
стягнення заборгованості оплаченої за
відповідача на рахунок ПАТ
„Київенерго" за поставлену теплову
енергію у гарячій воді. Відповідно до
умов договору про відступлення права
вимоги від 05.09.2013 факт наявності
заборгованості боржника перед
первісним кредитором підтверджується:
- договором №1110529 від 19.10.12 на
постачання теплової енергії у гарячій
воді, укладеного ТОВ „РЕАЛ ГРЕЙТ" та
ПАТ „Київенего"; - довідкою ПАТ "ВТБ
Банк" № 1342 від 21.05.13 про надання
інформації щодо розрахунків (руху
коштів) між ТОВ „РЕАЛ ГРЕЙТ" та ПАТ
„Київенего".

Місцевий господарський суд правильно
зазначив, що в разі заміни кредитора у
зобов'язанні первісний кредитор
повністю або у визначеній частині
вибуває із зобов'язання, а на його місце
приходить новий кредитор. При цьому
зміст зобов'язання, тобто обсяг прав та
обов'язків його сторін залишається
незмінним. Отже, виходячи із загальних
правил та положень ст. 514 ЦК України, до
нового кредитора переходять всі права
первісного кредитора. Обсяг цих прав та
умови визначаються на момент переходу
цих прав до нового кредитора.

З позовної заяви вбачається, що в
обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на ст. 1212, 1213 ЦК
України, зазначаючи, що відповідач
фактично безпідставно набув майно, а
саме протягом опалювального сезону з
15.10.2012 по 15.04.2013 одержав теплову енергію
у гарячій воді, оскільки належні даному
підприємству нежитлові приміщення
отоплювались у вказаний період, при
цьому відповідач відмовляється
повернути (компенсувати) кошти, що були
сплачені за нього за спожиту теплову
енергію.

Підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків наведені в ст. 11 ЦК України.
За приписами п. 1 цієї норми таким
підставами є договори та інші
правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що
правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

Згідно ст. 208 ЦК України у письмовій
формі належить вчиняти правочини між
юридичними особами; правочини між
фізичною та юридичною особою, крім
правочинів, передбачених частиною
першою статті 206 цього Кодексу;
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, крім
правочинів, передбачених частиною
першою статті 206 цього Кодексу; інші
правочини, щодо яких законом
встановлена письмова форма.

Як правильно зазначив суд першої
інстанції, в матеріалах справи
відсутні докази укладення
відповідачем будь-яких угод на
постачання теплової енергії у гарячій
воді з третьою особою так само відсутні
докази укладення угоди щодо
компенсації відповідачем витрат
третьої особи за оплату теплової
енергії у вигляді гарячої води в
нежитлових приміщеннях 3-го поверху
будівлі № 81 по вул. Мельникова в м.
Києві за договором №1110529 від 19.10.2012
року.

Посилання позивача в обґрунтування
своїх вимог на положення статті 360 ЦК
України колегією суддів відхиляються,
виходячи із наступного.

Так, відповідно до статті 360 ЦК України,
співвласник відповідно до своєї частки
у праві спільної часткової власності
зобов'язаний брати участь у витратах на
управління, утримання та збереження
спільного майна, у сплаті податків,
зборів (обов'язкових платежів), а також
нести відповідальність перед третіми
особами за зобов'язаннями, пов'язаними
із спільним майном.

Позивач стверджуючи, що він є
співвласником частини нежитлової
будівлі літ. В, яка знаходиться за
адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 81,
посилався на договір купівлі-продажу
від 11.05.2011 року, за яким він набув у
власність нежитлові приміщень в літ. В:
цокольного поверху - з № 6 по № 22, з № 24
по № 30 площею 521,90 кв. м, першого поверху
- з № 2 по № 8, з № 10 по № 14, з № 16 по № 22
площею 284,5 кв. м, другого поверху - з № 2
по № 6, з № 8 по № 30, з № 32 по № 39 площею
574,5 кв. м, загальною площею - 1380,9 кв. м.

Однак, з матеріалів справи вбачається,
що рішенням господарського суду міста
Києва від 01.08.2012 у справі №5011-57/4901-2012,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 10.10.2012
витребувано з чужого незаконного
володіння Товариства з обмеженою
відповідальністю „ВІВАТ І К" до
державної власності в особі
Міністерства оборони України у повне
господарське відання Державного
підприємства Міністерства оборони
України „Укроборонпостачальник"
частину нежитлової будівлі літера „В"
площею 1380,9 кв.м. за адресою: 04050, м. Київ,
вул. Мельникова, буд. 81, вартістю 12144000
грн., яка складається з цокольного
поверху літ. „В" площею 529,1 кв.м.,
першого поверху літ. „В" площею 284,5
кв.м., другого поверху літ. „В" площею
574,5кв.м.

Постановою Вищого господарського суду
України від 26.02.2013 у справі
№5011-57/4901-2012 постанову Київського
апеляційного господарського суду від
10.10.2012 залишено без змін.

Вказані обставини є загальнодоступною
інформацією, яка міститься в
офіційному електронному ресурсі
Єдиний державний реєстр судових
рішень.

Таким чином, позивач не будучи
власником частини приміщення, яке
розташоване за адресою: 04050, м. Київ, вул.
Мельникова, буд. 81, що встановлено
вищевказаними рішеннями судів,
позбавлений права вимагати у
співвласників цього приміщення
здійснювати обов'язок щодо участі у
витратах на управління, утримання та
збереження спільного майна.

Окрім цього, місцевий господарський
суд правильно звернув увагу на те, що
відповідно до п. 2.3.4 договору №1110529 від
19.10.2012 ТОВ „РЕАЛ ГРЕЙТ" зобов'язується в
додатках № 8 та № 9 до договору
зазначити всі об'єкти теплоспоживання,
підключені до теплових мереж
„Абонента" (найменування, максимальні
теплові навантаження, обсяги
теплоспоживання, займана площа
орендарів тощо).

З додатку №8 до договору на постачання
теплової енергії у гарячій воді №1110529
від 19.10.2012, вбачається, що у графі 15
„Найменування організацій (орендарів)"
додатку №8 відсутня інформація про
відповідача чи інших орендарів.

Суд першої інстанції правомірно
зазначив, що наявні в матеріалах справи
акти приймання-передавання товарної
продукції за листопад 2012 року
№11/2012-1110529, за лютий 2013 року №02/2013-1110529,
за квітень 2013 року №04/2013-1110529, за
березень 2013 року №03/2013-1110529, що
підписані та скріплені печатками
третьої особи та ПАТ „Київенерго"
підтверджують лише факт надання
енергопостачальною організацією
теплової енергії в певних обсягах та
користування вказаною енергією
третьою особою, однак зазначені акти не
містять інформації про отримання
частини обсягу такої енергії
відповідачем та не встановлюють
обов'язку останнього сплачувати за її
використання. Надані позивачем акти
приймання-передавання товарної
продукції за грудень 2012 року № 12/2012-1110526
та за січень 2013 року № 01/2013-1110526
складені на підставі договору № 1110526
від 22.02.2012, що не входить до предмету
розгляду в даній справі, тому не є
належними доказами в розумінні ст. 34
ГПК України.

Відповідно до ст. 515 ЦК України заміна
кредитора не допускається у
зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з
особою кредитора.

Колегія суддів погоджується із
висновком місцевого господарського
суду про те, що лише ТОВ „РЕАЛ ГРЕЙТ"
могло б довести, що грошові кошти в сумі
59742,70 грн., сплачені ним за договором на
постачання теплової енергії у гарячій
воді №1110529 від 19.10.2012 набуті
відповідачем без достатньої правової
підстави, а тому, в силу ст. 515 ЦК
України, особа, яка вважає, що
відповідач безпідставно набув належні
їй грошові кошти за відсутності
договору, не мала права передавати
право вимоги на вказану суму
позивачеві, оскільки заміна кредитора
в зобов'язані з повернення
безпідставно набутого майна (отриманих
коштів) не допускається.

Підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків закріплені в ст. 11 ЦК
України, а відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
обов'язок відповідача сплатити грошові
кошти позивачеві може виникнути за
договором про відступлення права
вимоги за наявності у нього такого
обов'язку перед ТОВ „РЕАЛ ГРЕЙТ".

За приписами статтей 514, 516, 519 ЦК України
відступлення права вимоги може
здійснюватися тільки відносно дійсної
вимоги, що існувала на момент переходу
цих прав.

З матеріалів справи не вбачається
наявності у відповідача на момент
укладення договору про відступлення
права вимоги від 05.09.2013 обов'язку щодо
повернення грошових коштів в сумі 59742,70
грн.

При цьому, матеріали справи не містять
доказів звернення третьої особи до
відповідача в порядку ст. 530 ЦК України
з вимогою сплатити вказані кошти,
тобто виконати зобов'язання, строк
виконання якого не встановлений.

За таких обставин, доводи апелянта про
те, що ним до суду першої інстанції було
надано достатньо доказів
підтвердження своїх позовних вимог є
безпідставними та спростовуються
матеріалами справи.

Стосовно клопотання відповідача про
визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги від 05.09.2013,
яке було ним заявлено в ході розгляду
справи судом першої інстанції,
місцевий господарський суд правильно
зазначив, що оскільки на час укладення
вказаного договору первісний кредитор
- ТОВ „РЕАЛ ГРЕЙТ" не був наділений
правом вимагати від ДП
„Укроборонлізинг" повернення грошей,
то для визнання недійсним цього
договору немає необхідності. Так,
Державне підприємство
„Укроборонлізинг" не є учасником
договору про відступлення права вимоги
від 05.09.2013 і цей договір не породжує для
нього будь-яких зобов'язань перед
позивачем.

Аналогічної правової позиції щодо
правовідносин, які стосуються
відступлення права вимоги,
притримується Вищий господарський суд
України у своїй постанові від 10.03.2011 у
справі №01/826.

Таким чином, судом першої інстанції
правомірно відмовлено у задоволенні
позовних вимог.

З огляду на зазначене, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю „ВІВАТ І К" не
підлягає задоволенню, а рішення
господарського суду міста Києва від
11.12.2013 у справі №910/19879/13 має бути
залишене без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю „ВІВАТ І К"
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду міста Києва від
11.12.2013 у справі №910/19879/13 залишити без
змін.

Матеріали справи №910/19879/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду у
встановленому законом порядку.

Головуючий суддя
М.М. Новіков

Судді
Л.П. Зубець

А.І. Мартюк