ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2014 р.
Справа № 922/4759/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого судді
Орищин Г.В.

суддів
Бойко С.М.

Галушко Н.А.

розглянув апеляційну скаргу
приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "ВОНА" від 11.04.14р. б/н

на рішення господарського суду
Львівської області від 01.04.2014р.

у справі № 922/4759/13

за позовом приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія "АХА
Страхування", м.Київ

до відповідача приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "ВОНА", м.Львів

про стягнення 13258,28 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - Сидор В.Д.

Права та обов'язки сторін, передбачені
ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 01.04.2014р. у справі
№922/4759/13 (суддя Козак І.Б.) позов
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «АХА Страхування»
(надалі - ПрАТ «СК «АХА Страхування»)
задоволено повністю, стягнуто з
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ВОНА» (надалі -
ПрАТ «СК «Вона») на користь позивача
13258,28 грн. відшкодування матеріальної
шкоди в порядку регресу.

При прийнятті рішення суд виходив з
того, що право позивача на пред'явлення
до відповідача вимоги про стягнення
13258,28 грн. підтверджується матеріалами
справи і зумовлене виплатою позивачем
ОСОБА_3 суми страхового відшкодування
по договору страхування транспортного
засобу внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, винним
у настанні якої визнано ОСОБА_4, чия
цивільно-правова відповідальність
станом на час настання ДТП була
застрахована відповідачем за
договором обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів.

Дане рішення оскаржив відповідач,
вважає його необґрунтованим, у зв'язку
з чим просить його скасувати та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю. В обґрунтування своїх вимог
скаржник послався на таке: в матеріалах
справи немає полісу цивільно-правової
відповідальності, який би
підтверджував обов'язок здійснення
виплати з боку ПрАТ «СК «Велта»; на
думку скаржника, суд дійшов невірного
висновку про те, що до відносин між
позивачем і відповідачем не
застосовується п.33-1.1 ст. 33-1 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (надалі - Закон України «Про
ОСЦПВВНТЗ»); в матеріалах справи немає
акту виконаних ремонтних робіт, який би
підтверджував що перераховані кошти
були повністю використані; звертає
увагу на наявність обставин, які
впливають на розмір страхової виплати
(застрахований позивачем автомобіль
вже був учасником ДТП, а отже при оцінці
завданих пошкоджень повинен був
враховуватися коефіцієнт зносу; при
здійсненні виплати страхового
відшкодування не повинно було
враховуватись ПДВ; на думку
відповідача, позивач мав відшкодувати
збитки з врахуванням страхування в
частині, а не на повну вартість
транспортного засобу).

Не погоджуючись із апеляційною
скаргою, позивач подав до суду відзив
на апеляційну скаргу, в якому просить
оскаржуване рішення залишити без змін,
а апеляційну скаргу - без задоволення. У
відзиві відповідач зазначив, зокрема,
що суд правильно застосував норми
права, які регулюють спірні
правовідносини та вірно врахував
докази, які підтверджують ту обставину,
що цивільно-правова відповідальність
винної у ДТП особи була застрахована у
ПрАТ «СК «Велта»; ст.33-1 Закону України
«Про ОСЦПВВНТЗ» не може
використовуватись до відносин між
сторонами; вартість ремонтних робіт
належним чином обґрунтована.

Позивач явку повноважного
представника в судове засідання не
забезпечив, хоча належним чином був
повідомлений про час і місце розгляду
справи, що підтверджується поштовим
повідомленням про вручення ухвали суду
від 28.02.2014р. за його адресою (а.с. 5, том 2).
Оскільки в справі достатньо матеріалів
для розгляду апеляційної скарги по
суті, за відсутності клопотань про
відкладення розгляду справи, судова
колегія вважає за можливе розглядати
апеляційну скаргу без представника
позивача.

З матеріалів справи та апеляційної
скарги вбачається наступне:

28.03.2012р. між ПрАТ «СК «АХА Страхування»
(страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник)
було укладено договір страхування
наземного транспорту №3603777/05АВ, за
умовами якого, позивач на строк з
29.03.2012р. до 28.03.2013р. застрахував свої
майнові інтереси як власника
автомобіля марки Chevrolet Aveo (днз НОМЕР_1)
на суму 30000,00 грн. (надалі - договір
страхування, а.с. 25-29, том 1).

22.05.2012р. на вул. Бажана у місті Харкові
сталася дорожньо-транспортна пригода,
учасниками якої були застрахований за
договором страхування транспортний
засіб під керуванням ОСОБА_3 та
автомобіль марки «ЗАЗ 1102» (днз НОМЕР_2),
яким керував ОСОБА_4

Внаслідок вказаної
дорожньо-транспортної пригоди
застрахований транспортний засіб -
автомобіль марки Chevrolet Aveo (днз НОМЕР_1)
отримав механічні пошкодження
передніх і задніх лівих дверей,
заднього лівого крила, стійки лівої
боковини кузова та лівого короба.
Вказане підтверджується довідкою ВДАІ
ХМУ ГУМВС України в Харківській
області та відомостями від 24.05.2012р.
№9009348 АІПС ДТП №9009348 (а.с. 35, 36-37, том 1).

Постановою Київського районного суду
м. Харкова від 13.06.2012р. у справі
№2018/9563/2012 громадянина ОСОБА_4 визнано
винним у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого статтею
124 КУпАП та накладено на нього
стягнення у вигляді штрафу в розмірі
340,00 грн. (а.с. 38, том 1).

Заявою від 22.05.2012р. №1150/21 громадянин
ОСОБА_3 звернувся до позивача із
повідомленням про настання
дорожньо-транспортної пригоди, яка має
ознаки страхового випадку та вимогою
про перерахування вартості
матеріальних збитків, завданих
застрахованому транспортному засобу
на користь ВАТ «Завод імені Фрунзе»
(а.с. 30-33, том 1).

22.05.2012р. позивачем складено акт огляду
застрахованого транспортного засобу, в
якому встановлено пошкодження
передніх та задніх лівих дверей,
заднього лівого крила, стійки лівої
боковини кузова та лівого короба.
Відомості про наявність деформацій чи
корозійних пошкоджень автомобіля, які
не відносяться до ДТП, котра трапилась
22.05.2012р. по вул. Бажана в м. Харкові у
вказаному акті огляду відсутні (а.с. 42-43,
том 1).

Ремонтною калькуляцією від 07.06.2012р.
№2012/U/MOD встановлено вартість
відновлювального ремонту
застрахованого транспортного засобу в
розмірі 14858,28 грн. (а.с. 45-48, том 1).

У звіті №464 від 31.05.2012р. по визначенню
вартості відновлювального ремонту, що
складений суб'єктом оціночної
діяльності ОСОБА_5 розмір матеріальної
шкоди, завданої власнику транспортного
засобу - автомобіля марки Chevrolet Aveo, (днз
НОМЕР_1) громадянину ОСОБА_3 визначено в
розмірі 15785,12 грн. (а.с. 55-66, том 1).

В розрахунку страхового відшкодування
№2012/U/MOD від 14.06.2012р. ПрАТ «СК «АХА
Страхування» визначило розмір
страхового відшкодування в сумі 14258,28
грн. (а.с. 39, том 1).

Страховим актом ПрАТ «СК «АХА
Страхування» №2012/U/MOD02137/ UІА4890 від
21.06.2012р., дорожньо-транспортна пригода,
що сталась 22.05.2012р. за участю
застрахованого транспортного засобу -
автомобіля марки Chevrolet Aveo (днз НОМЕР_1),
визнана страховим випадком, а збитки,
яких зазнав страхувальник у зв'язку із
цією ДТП - такими, що підлягають до
відшкодування в розмірі 14258,28 грн. (а.с.
40-41, том 1). Платіжним дорученням від
25.06.2012р. №28865 позивач сплатив страхове
відшкодування у повному обсязі на
користь страхувальника (а.с. 44, том 1).

Разом з тим, станом на момент настання
дорожньо-транспортної пригоди
цивільно-правова відповідальність
водія іншого транспортного засобу -
автомобіля марки «ЗАЗ 1102» (днз НОМЕР_2)
ОСОБА_4 була застрахована в ПрАТ «СК
«Велта» за полісом №АА/4137086
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів з встановленими межами
відповідальності страховика 100000,00 грн.
за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю,
50000,00 грн. за шкоду, заподіяну майну та
1000,00 грн. франшизи (а.с. 71, том 1).

29.12.2012р. позивач звернувся до ПрАТ «СК
«Велта» із вимогою №3132 про
відшкодування шкоди в розмірі 14258,28 грн.
(а.с. 67-68, том 1), проте подальша несплата
ПрАТ «СК «Велта» вказаної суми коштів
стала підставою для звернення позивача
із позовом про стягнення 13258,28 грн.
відшкодування матеріальної шкоди (за
вирахування 1000,00 грн. франшизи).

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 13.12.2013р. у даній
справі встановлено, що ПрАТ «СК «Вона»
є правонаступником ПрАТ «СК «Велта», у
зв'язку з чим передано справу за
підсудністю до господарського суду
Львівської області (а.с. 90-92, том 1).

Судова колегія, заслухавши пояснення
представника відповідача, оцінивши
подані сторонами докази на
відповідність їх фактичним обставинам
і матеріалам справи, вважає, що
підстави для задоволення апеляційної
скарги та, відповідно, скасування
оскаржуваного рішення - відсутні, з
огляду на наступне:

Відповідно до ст.979 ЦК України за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Частиною 1 ст.25 Закону України «Про
страхування» встановлено, що
здійснення страхувальником виплат і
виплата страхового відшкодування
проводиться страховиком згідно з
договором страхування на підставі
заяви страхувальника (його
правонаступника або третіх осіб,
визначених умовами страхування) і
страхового акта (аварійного
сертифіката), який складається
страховиком або уповноваженою ним
особою (аварійним комісаром) у формі, що
визначається страховиком.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про
страхування» до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат, переходить
право вимоги, яке страхувальник має до
особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Аналогічне положення міститься в ст.993
ЦК України, яка встановлює, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Частиною 1 ст.22 Закону України «Про
ОСЦПВВНТЗ» визначено, що у разі
настання страхового випадку страховик
у межах страхових сум, зазначених у
страховому полісі, відшкодовує у
встановленому цим Законом порядку
оцінену шкоду, заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно ст.9 Закону України «Про
страхування» франшиза - це частина
збитків, що не відшкодовується
страховиком згідно з договором
страхування. Згідно з приписами ст.12
Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» розмір
франшизи при відшкодуванні шкоди,
заподіяної майну потерпілих,
встановлюється при укладанні договору
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності і
не може перевищувати 2 відсотки від
ліміту відповідальності страховика, в
межах якого відшкодовується збиток,
заподіяний майну потерпілих. Страхове
відшкодування завжди зменшується на
суму франшизи.

Таким чином, колегія суддів вважає
вірним висновок місцевого
господарського суду, що після сплати
громадянину ОСОБА_3 суми страхового
відшкодування, до ПрАТ «СК «АХА
Страхування» перейшло право вимоги до
відповідача у розмірі різниці між
сумою виплаченого відшкодування та
франшизою по договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів (поліс АА/4137086),
оскільки особою, винною у настанні
22.05.2012р. ДТП за участю застрахованого
позивачем транспортного засобу -
автомобіля марки Chevrolet Aveo (днз НОМЕР_1)
визнано водія автомобіля марки «ЗАЗ
1102» (днз НОМЕР_2) ОСОБА_4, чия
цивільно-правова відповідальність
станом на час настання ДТП була
застрахована відповідачем у справі за
договором обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів (поліс АА/4137086).

Аргументи скаржника щодо відсутності в
позивача належних та допустимих
доказів в обґрунтування права на
звернення до суду, а саме - відсутністю
в матеріалах справи страхового полісу
№АА/4137086, спростовуються наступним.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.
Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Про ту обставину, що цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_4 була
застрахована в ПрАТ «СК «Велта»
(правопопередника відповідача) за
полісом обов'язкового страхування
№АА/4137086 свідчать: витяги з
централізованої бази даних моторного
(транспортного) страхового бюро
України (а.с. 71, том 1, а.с. 37, том 2);
відомості від 24.05.2012р. №9009348 з АІПС ДТП
№9009348 (а.с. 36-37, том 1).

При цьому, централізована база даних
моторного (транспортного) страхового
бюро України функціонує відповідно до
Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» та
положення, затвердженого
розпорядженням Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
№566 від 09.07.2010р. Колегія суддів звертає
увагу на те, що відповідач не заперечує
того факту, що він виступає страховиком
за полісом обов'язкового страхування
№АА/4137086, лише зазначає про відсутність
такого полісу в матеріалах справи,
однак із сукупного дослідження поданих
позивачем доказів вбачається як сам
факт страхування цивільно-правової
відповідальності ОСОБА_4 в ПрАТ «СК
«Велта», так і відповідні умови цього
страхування, які мають значення для
вирішення справи (зокрема, розмір
страхової суми та франшизи).

Колегія суддів вважає
необґрунтованими твердження скаржника
про наявність у позивача обов'язку
повідомити відповідача про факт
настання ДТП та про огляд пошкодженого
транспортного засобу, які він наводить
з посиланням на ст. 33-1 Закону України
«Про ОСЦПВВНТЗ».

Відповідно до п.33-1.1 ст.33-1 Закону
України «Про ОСЦПВВНТЗ» страхувальник,
інша особа, відповідальність якої
застрахована, водій транспортного
засобу, причетного до
дорожньо-транспортної пригоди, особа,
яка має право на отримання
відшкодування (потерпілий), зобов'язані
сприяти страховику в розслідуванні
причин та обставин
дорожньо-транспортної пригоди, а саме:
надати для огляду належний їй
транспортний засіб або інше пошкоджене
майно, повідомити страховика про всі
відомі їй обставини та надати для
огляду та копіювання наявні у неї
документи щодо цієї
дорожньо-транспортної пригоди
протягом семи робочих днів з дня
отримання нею відповідної інформації
або документа. Якщо зазначені особи з
поважних причин не мали змоги виконати
ці дії, вони мають підтвердити це
документально.

Апеляційний господарський суд звертає
увагу на те, що ст.33-1 Закону України
«Про ОСЦПВВНТЗ» стосується страховика
та страхувальника за договором
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Вказана стаття не може
застосовуватись до відносин між
сторонами, оскільки до позивача, як
особи яка має право на отримання
відшкодування, право вимоги до
відповідача перейшло тільки після
сплати страхового відшкодування, але
ніяк не з моменту
дорожньо-транспортної пригоди, збору
документів чи встановлення додаткових
обставин справи.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
позивач та ОСОБА_3 належним чином
виконали взяті на себе договірні
зобов'язання щодо повідомлення про
настання страхового випадку, надання
для огляду пошкодженого транспортного
засобу та відшкодування завданої
внаслідок настання страхового випадку
шкоди, а неповідомлення громадянином
ОСОБА_4 відповідача про настання
дорожньо-транспортної пригоди, яка
мала ознаки страхового випадку не
позбавляє позивача права на звернення
до суду із позовом про відшкодування
завданої шкоди.

Також, не базуються на чинному
законодавстві доводи відповідача про
те, що позовні вимоги не можуть бути
задоволені без наявності акта
виконаних робіт по ремонту автомобіля.
Стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону
України «Про страхування», які
передбачають перехід права вимоги, яке
страхувальник має до особи,
відповідальної за завдані збитки, не
встановлюють такої умови, яку називає
скаржник. Підставою для переходу права
вимоги є виплата страхового
відшкодування за договором майнового
страхування, а розмір вимоги
визначений законодавцем в межах
фактичних витрат страховика.

Сума страхового відшкодування для
ремонту автомобіля була перерахована
безпосередньо на банківський рахунок
ремонтного підприємства - ВАТ «Завод
ім.Фрунзе», яке, окрім цього, надало
свою калькуляцію ремонту автомобіля і
виставило ОСОБА_3 відповідний рахунок.
Таким чином, в розумінні ст. 993 ЦК
України та ст. 27 Закону України «Про
страхування», підставність і розмір
позовних вимог підтверджуються
платіжним дорученням від 25.06.2012р. №28865.

Твердження скаржника про необхідність
застосування коефіцієнта зносу при
визначенні вартості відновлювального
ремонту автомобіля Chevrolet Aveo, мотивовані
тим, що вказаний автомобіль раніше вже
був пошкоджений в ДТП, суд вважає
невірними.

Пунктом 7.39 методики товарознавчої
експертизи та оцінки колісних
транспортних засобів, затвердженої
спільним наказом Міністерства юстиції
України та Фонду державного майна
України від 24.07.2009р. №1335/5/1159 (надалі -
Методика), визначено, що фізичний знос
застосовується у випадку, якщо
складові частини кузова, кабіни, рами
відновлювали або вони мають корозійні
руйнування чи пошкодження у вигляді
деформації. Проте, інших відомостей,
крім тих, що 15.06.2007р. вказаний
автомобіль попав в ДТП, відповідач не
надав. Таким чином, в матеріалах справи
відсутні докази в підтвердження
обставин, які є підставою для
застосування п.7.39 методики.

Разом з тим, при визначенні розміру
збитків, судом першої інстанції вірно
встановлено дотримання позивачем п. 20.10
договору страхування наземного
транспорту від 28.03.2012р. №3603777/05АВ та п.7.38
методики.

Щодо заперечень скаржника проти
включення до суми страхового
відшкодування податку на додану
вартість, колегія суддів погоджується
із висновком місцевого господарського
суду про необґрунтованість цих
тверджень з посиланням на ст. 9 Закону
України «Про страхування», ст.ст. 185 та
196 (зокрема, п.196.1.3 цієї статті)
Податкового кодексу України, оскільки
реальні збитки, які підлягають до
відшкодування страховиком за
договором страхування включають
витрати, які особа зазнала у зв'язку із
знищенням або пошкодженням
застрахованого за договором майна, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права. Вартість послуг і
товарів, які необхідні для відновлення
пошкодженого транспортного засобу
включають в себе податок на додану
вартість, якщо особа, яка зазнала таких
витрат є платником податку на додану
вартість, а положення ст.196 ПК України
визначають умови звільнення від
оподаткування страховиків при виплаті
страхового відшкодування.

Стосовно неправомірної, на думку
відповідача, сплати позивачем
страхового відшкодування, виходячи з
повної суми збитків, то суд апеляційної
інстанції погоджується із тим, що п.20.24
договору страхування надає можливість
страховику здійснити як пропорційне
відшкодування (як це передбачено п.17
ст.9 Закону України «Про страхування»),
так і відшкодування, виходячи з повної
суми збитків (що також не суперечить п.17
ст.9 Закону України «Про страхування»).

Таким чином, здійснюючи страхову
виплату ОСОБА_3, позивач діяв в межах
положень чинного законодавства та
договору страхування, а отже суд не
погоджується з доводами апелянта в цій
частині.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія,
прийшла до висновку про
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, як такого, що прийнято
відповідно до обставин та матеріалів
справи з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Судові витрати по апеляційній скарзі, в
порядку ст.49 ГПК України, слід покласти
на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Львівської області від 01.04.2014р. у справі
№922/4759/13 залишити без змін, а апеляційну
скаргу приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія "Вона" -
без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Справу повернути в місцевий
господарський суд.

Повний текст постанови складений
19.06.2014р.

Головуючий суддя
Орищин Г.В.

суддя
Бойко С.М.

суддя
Галушко Н.А.