м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/1073/14 02.06.14
За позовом Управління Державної
служби охорони при Головному
управлінні МВС України в
До Міністерства внутрішніх
справ України
Про визнання недійсним
договору № 265-Доб/2013/К від 25.12.2013
За зустрічним позовом
Міністерства внутрішніх
справ України
До Управління Державної
служби охорони при Головному
управлінні України в м.
Треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача
Фонд державного майна
Комунальне підприємство
«Київське міське бюро
інвентаризації та реєстрації прав
власності на об»єкти
Про визнання права власності
Головуючий суддя Трофименко Т.Ю.
судді Ващенко Т.М.
Представники сторін:
від позивача не з'явився
від відповідача не з'явився
від третьої особи-1 Федоровський В.Г. -
по дов. № 164 від 25.04. 2014
від третьої особи-2 не з'явився
Обставини справи :
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Управління
Державної служби охорони при Головному
управлінні МВС України в м. Києві до
Міністерства внутрішніх справ України
про визнання договору на
централізовану охорону майна на
об'єкті № 265-Доб/2013/К від 25.12.2013
Позовні вимоги мотивовані тим, що
Міністерство внутрішніх справ України
не має повноважень володіння,
користування та розпорядження
нерухомим майном, а тому укладення
договору охорони майна особою, яка не є
власником цього майна або не наділена
правом володіння чи користування цим
майном на іншій законній підставі
суперечить чинному законодавству і є
підставою для визнання такого договору
недійсним, як такий що укладений без
достатньої цивільної дієздатності.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.01.2014 р. порушено провадження
у справі № 910/1073/14р. та призначено її до
розгляду у судовому засіданні на
19.02.2014р. за участю представників сторін.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 19.02.2014р., відповідно до ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України, розгляд справи було
відкладено на 19.03.2014р., у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представників сторін.
18.03.2014 відповідач звернувся до
Господарського суду міста Києва із
зустрічною позовною заявою до
Управління Державної служби охорони
при Головному управлінні МВС України в
м. Києві про визнання права власності
держави Україна в особі Міністерства
внутрішніх справ України на об'єкт
нерухомого майна, що розташоване за
адресою: вул. Академіка Богомольця, 10,
м. Київ, загальною площею 8979,0 кв.м.
(літера "М" за технічним паспортом.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 19.03.2014р., відповідно до ст. ст.
27, 60, 69, 77, 86 Господарського
процесуального кодексу України,
прийнято зустрічну позовну заяву
Міністерства внутрішніх справ України
для спільного розгляду з первісним
позовом у справі № 910/1073/14, залучено до
участі у справі третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - Фонд
державного майна України, строк
вирішення спору продовжено на 15 днів,
розгляд справи відкладено на 07.04.2014р.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 07.04.2014 р. призначено
колегіальний розгляд справи № 910/1073/14.
Розпорядженням В.о. Голови
господарського суду міста Києва від
07.04.2014 р. доручено розгляд справи №
910/1073/14 колегіально у складі:
Трофименко Т.Ю. (головуюча), Ващенко Т.М.,
Ухвалою від 08.04.2014р. справа № 910/1073/14
прийнята до колегіального розгляду.
Розгляд справи призначив на 14.05.2014 о
Даною ухвалою суд зобов'язав третю
особу надати суду докази того, що
спірне майно належить до державної
власності, а саме надати витяг з
реєстру речових прав на нерухоме майно
відповідно до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень".
Відповідно до ст. 27 Господарського
процесуального кодексу України треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, можуть вступити
у справу на стороні позивача або
відповідача до прийняття рішення
господарським судом, якщо рішення з
господарського спору може вплинути на
їх права або обов'язки щодо однієї з
сторін. Їх може бути залучено до участі
у справі також за клопотанням сторін,
прокурора або ініціативи
господарського суду.
Суд дійшов висновку, що прийняття
рішення з даного господарського спору,
може вплинути на права або обов'язки
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права на
об'єкти нерухомого майна щодо позивача
за зустрічним позовом , тому вважає
необхідним залучити останнє до участі
у справі третьою особою, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача за зустрічним
позовом.

Враховуючи невиконання третьою особою
вимог суду викладених в ухвалі від
08.04.2014 та залучення до участі у справі
третьої особи, перешкоджає розгляду
справи в даному судовому засіданні,
господарський суд визнав доцільним
відкласти розгляд справи 02.06.2014р.

В судовому засіданні 14.05.2014р.
представник позивача за первісним
позовом позовні вимоги підтримав в
повному обсязі.

Позивач за зустрічним позовом
підтримує зустрічний позов та просить
суд розглядати його відповідно до
законодавства України.

Відповідач за зустрічним позов у
поданому 02.04.2014 до відділу діловодства
суду відзиві зазначає, що право
власності або інші речові права на
спірне майно не зареєстровано за
жодним суб'єктом правовідносин, в тому
числі за Державою в особі МВС України.
будь-яких документів на підтвердження
права володіння нерухомим майном,
розташованим за адресою: вул.
Богомольця, 10, Київ, а саме:
десятиповерхова адміністративно
управлінська будівля №1 (за технічним
паспортом під літерою «М») на адресу
УДСО надано не було. За відсутності
зареєстрованого права власності та
іншим чином документального
підтвердження права МВС України на
користування нерухомим майном, що було
передано під охорону, УДСО не мало
можливості оцінити наявність такого
права та стало підставою для звернення
УДСО до суду з позовом про визнання
договору недійсним.

Від третьої особи -1 07.04.2014р. надійшли
пояснення на позов, відповідно до яких
третя особа-1 зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
Фонд державного майна України" Фонд є
центральним органом виконавчої влади
із спеціальним статусом, що реалізує
державну політику у сфері
приватизації, оренди, використання та
відчуження державного майна,
управління об'єктами державної
власності, що належать до сфери його
управління, а також у сфері державного
регулювання оцінки майна, майнових
прав та професійної оціночної
діяльності. Відповідно до ст. 5 Закону
України "Про управління об'єктами
державної власності" (далі - Закон)
Кабінет Міністрів України є суб'єктом
управління, що визначає об'єкти
управління державної власності,
стосовно яких виконує функції з
управління, а також об'єкти управління
державної власності, повноваження з
управління якими передаються іншим
суб'єктам управління, визначеним цим
Законом. Разом з тим, здійснюючи
управління об'єктами державної
власності, Кабінет Міністрів України
визначає органи виконавчої влади, які
здійснюють функції з управління
об'єктами державної власності,
встановлює порядок передачі об'єктів
державної власності суб'єктам
управління, визначеним цим Законом.
Статтею 4 Закону встановлено вичерпний
перелік суб'єктів управління об'єктами
державної власності, зокрема до них
відносяться Кабінет Міністрів України,
міністерства та інші органи
виконавчої влади. Відповідно до
відомостей про окреме нерухоме
державне майно, що містяться у витязі з
Єдиного реєстру об'єктів державної
власності, спірне майно обліковується
як гуртожиток для робітників та
службовців, що знаходиться за адресою:
м. Київ, вул. Богомольця, 10, Київ, а
саме: десятиповерхова адміністративно
- управлінська будівля №1 (за технічним
паспортом під літерою «М») органом
управління цим державним майном є
Міністерство внутрішніх справ України.
Статтею 6 Закону визначені
повноваження уповноважених органів
управління державним майном, до яких
зокрема відноситься ведення обліку
об'єктів державної власності, що
перебувають в їх управлінні,
здійснення контролю за ефективним
використанням та збереженням таких
об'єктів.

Від третьої особи-2 27.05.2014 на адресу суду
надійшли пояснення відповідно до яких
право власності на об»єкт нерухомого
майна по вул. вул. Богомольця, 10, Київ, а
саме: десятиповерхова адміністративно
- управлінська будівля №1 (за технічним
паспортом під літерою «М») не
зареєстровано за жодною особою.

В судовому засіданні 14.05.2014р.
оголошувалась перерва відповідно юдо
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України.

Після оголошено перерви представники
позивача та відповідача в судове
засідання 02.06.2014р. не з'явилися. Заяв,
клопотань від позивача та відповідача
на адресу суду не надходило.

В судовому засіданні 02.06.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

25.12.2013 між Управлінням Державної служби
охорони при Головному управлінні МВС
України в м. Києві (виконавець) та
Міністерством внутрішніх справ
України (замовник) було укладено
договір на централізовану охорону
майна на об'єкті № 265-Доб/2013/Кр (далі -
договір).

У відповідності до ст. 978 Цивільного
кодексу України за договором охорони
охоронець, який є суб'єктом
підприємницької діяльності,
зобов'язується забезпечити
недоторканність особи чи майна, які
охороняються. Володілець такого майна
або особа, яку охороняють, зобов'язані
виконувати передбачені договором
правила особистої та майнової безпеки
і щомісячно сплачувати охоронцю
встановлену плату.

Відповідно до п. 2.1. договору за цим
договором замовник доручає, а
виконавець зобов'язується здійснювати
охорону майна замовника на об'єкті, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Богомольця, 10, Київ, а саме:
десятиповерхова адміністративно -
управлінська будівля №1 (за технічним
паспортом під літерою «М»). За цим
договором виконавець не приймає майно
замовника на зберігання і не вступає у
володіння ним.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивачів не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
визначено, що:

Сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства.

Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами.

Сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання
недійсним договору, позивач має
довести наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивач за первісним позовом не надав
до суду доказів, які б підтверджували
той факт, що договір суперечить нормам
Цивільного кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
не довів відсутність необхідного
обсягу цивільної дієздатності
будь-якої з осіб, яка вчинила спірний
правочин; відсутність вільного
волевиявлення та невідповідність його
внутрішній волі учасника спірного
правочину; не спрямованість будь-якої
зі сторін на реальне настання правових
наслідків, обумовлених спірним
правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання недійсним договору на
централізовану охорону майна на
об'єкті № 265-Доб/2013/Кр від 25.12.2013
відсутні.

Одним із способів захисту,
передбаченим ст. 16 Цивільного кодексу
України є визнання права. Метою подання
позову про визнання права є усунення
невизначеності у суб'єктивному праві,
належному особі, а також створення
сприятливих умов для здійснення
суб'єктивного права особою. Такі позови
можуть подаватися щодо визнання права
власності чи інших речових прав на
певне майно (ст. 392 Цивільного кодексу
України).

Статтею 392 Цивільного кодексу України
встановлено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

У справі, що розглядається, судом
встановлено, що Управління Державної
служби охорони при Головному
управлінні МВС України в м. Києві не
вчинило дій, що свідчили б про
оспорювання чи невизнання ним права
державної власності на об'єкт
нерухомості, що знаходиться: м. Київ,
вул. Богомольця, 10, Київ, а саме:
десятиповерхова адміністративно -
управлінська будівля №1 (за технічним
паспортом під літерою «М»).

За відсутності доказів оспорювання чи
невизнання відповідачем права
власності на спірне майно відсутні й
підстави для визнання права власності
на це майно на підставі статті 392
Цивільного кодексу України, оскільки
право позивача не порушено.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивачів, які мали
довести наявність тих обставин, на
підставі яких вони звернулись до
господарського суду з позовними
вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги Управління Державної служби
охорони при Головному управлінні МВС
України в м. Києві та зустрічні позовні
вимоги Міністерства внутрішніх справ
України є необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивачів.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні первісного позову
Управління Державної служби охорони
при Головному управлінні МВС України в
м. Києві відмовити повністю.

В задоволенні зустрічного позову
Міністерства внутрішніх справ України
відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 05.06.2014 р.

Головуючий суддя
Трофименко Т. Ю.

Судді
Ващенко Т.М.

Смирнова Ю.М.