КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2014 р. Справа№ 910/22675/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Фесенко
А.В.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Сидоренко А.С.;

від третьої особи: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства

"Горлівськтепломережа"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 05.02.2014р.

у справі №910/22675/13 (суддя
Літвінова М.Є.)

за позовом Приватного
акціонерного товариства

"Горлівськтепломережа"

до Публічного
акціонерного товариства "Національна

акціонерна компанія
"Нафтогаз України"

третя особа Публічне
акціонерне товариство по
газопостачанню та

газифікації
"Горлівське управління по
газопостачанню

та газифікації"

про визнання права
власності на природний газ

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
"Горлівськтепломережа" (далі - позивач)
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
про визнання права власності позивача
на природний газ, що поставлений
відповідачем за договором
купівлі-продажу природного газу
№14/2617/11 від 30.09.2011р., за жовтень-грудень
2012 року у загальному обсязі 27 122,28 тис.
куб. м. на суму 35 508 488,98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач відмовляється підписувати
акти приймання-передачі газу та не
визнає за позивачем право власності на
обсяги природного газу, поставленого
за договором №14/2617/11 від 30.09.2011р.

В процесі судового розгляду позивач
уточняв свої вимоги та додатково
просив суд стягнути з відповідача
витрати, пов'язані з явкою представника
позивача в судові засідання у
загальному розмірі 2 304,52 грн.

Відповідач проти позову заперечував,
просив суд в задоволенні позовних
вимог відмовити, наголошуючи на
наступному:

- провадження у справі підлягає
припиненню у зв'язку з відсутністю
предмету спору, оскільки газ, право
власності на який просить визнати
позивач, вже було ним спожито в процесі
вироблення теплової енергії;

- відповідно до ст. 346 Цивільного
кодексу України право власності
припиняється у разі знищення майна.
Об'єкта власності, на який заявляє свої
права позивач, не існує, а отже і право
власності на нього припинене.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 25.11.2013р., на підставі ст. 27
Господарського процесуального кодексу
України, до участі у справі як третю
особу без самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача було
залучено Публічне акціонерне
товариство по газопостачанню та
газифікації "Горлівське управління по
газопостачанню та газифікації" (далі -
третя особа).

Третя особа явку свого представника у
судові засідання не забезпечила,
письмових пояснень по суті спору не
надала, у зв'язку з чим справа
розглядалась місцевим господарським
судом на підставі ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України за
наявними у ній матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 05.02.2014р. у справі №910/22675/13 у
задоволенні позовних вимог було
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 05.02.2014р. у справі
№910/22675/13 та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, позивач наголошував на
наступному:

- судом було невірно застосовано норми
ст. 346 Цивільного кодексу України,
оскільки вказана правова норма не
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин;

- відповідно до п.26 ст. 1 Закону України
„Про засади функціонування ринку
природного газу" зберігання природного
газу відноситься до такого виду
господарської діяльності на ринку
природного газу, як транспортування
природного газу, що підлягає
ліцензуванню і пов'язана з
переміщенням природного газу
трубопроводами з метою його подальшого
зберігання, розподілу або доставки
безпосередньо споживачам та
замовникам, окрім транспортування
внутрішньопромисловими
трубопроводами (приєднаними мережами),
що в свою чергу не відноситься до
господарської діяльності позивача;

- в порушення умов п.3.4 договору
відповідач не повернув позивачу
належним чином підписаних та
скріплених печаткою актів
приймання-передачі газу;

- право власності позивача на природний
газ, поставлений у періоді з жовтня по
грудень 2012 року, не оспорюється
відповідачем. Фактично спірним є
питання щодо обсягів поставленого
газу;

- обсяги газу, визначені позивачем у
актах приймання-передачі, які
направлялись ним на підписання
відповідачу, були визначені на
підставі Методики визначення обсягів
природного газу, які використовуються
для виробництва теплової енергії для
населення в разі, якщо суб'єкти
господарювання здійснюють постачання
теплової енергії різним категоріям
споживачів, затвердженої наказом
Міністерства палива та енергетики
України від 15.07.2010р. №288. Тобто, з
урахуванням втрат теплової енергії в
теплових мережах.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 07.04.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 12.05.2014р.

12.05.2014р. від позивача надійшла
телефонограма, в якій він повідомив суд
про неможливість забезпечення явки
повноважного представника позивача в
судове засідання, призначене на
12.05.2014р., та просив відкласти розгляд
справи на іншу дату.

В судове засідання 12.05.2014р. з'явився
лише представник відповідача.
Представники позивача та третьої особи
не з'явилися. Третя особа про
поважність причин нез'явлення суд не
повідомила, будь-яких заяв або
клопотань з цього приводу до суду не
надходило.

Колегія суддів задовольнила
клопотання позивача про відкладення
розгляду справи на іншу дату.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.05.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи було відкладено на
26.05.2014р.

В судовому засіданні 26.05.2014р.
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
05.02.2014р. у справі №910/22675/13 та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні 26.05.2014р.
представник відповідача заперечував
проти апеляційної скарги позивача,
просив суд залишити скаргу без
задоволення, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду - без
змін як таке, що було прийнято з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

Представник третьої особи в судове
засідання 26.05.2014р. не з'явився, про
поважність причин нез'явлення суд не
повідомив, будь-яких заяв або клопотань
з цього приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 26.05.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено перерву до 05.06.2014р.

В судовому засіданні 05.06.2014р.
представник відповідача підтримав
пояснення, надані у попередньому
судовому засіданні, просив суд
залишити апеляційну скаргу без
задоволення.

Представники позивача та третьої особи
в судове засідання 05.06.2014р не з'явилися,
про поважність причин нез'явлення суд
не повідомили, будь-яких заяв або
клопотань з цього приводу до суду не
надходило.

Оскільки явка представників сторін та
третьої особи в судові засідання не
була визнана судом обов'язковою, а
також зважаючи на наявні в матеріалах
справи докази належного повідомлення
представників сторін та третьої особи
про місце, дату і час судового розгляду,
колегія суддів визнала можливим
розглядати справу у відсутності
представника позивача та третьої особи
за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 05.06.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, надані у попередньому судовому
засіданні, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

30.09.2011р. між відповідачем, як продавцем,
та позивачем, як покупцем, було
укладено договір №14/2617/11 на
купівлю-продаж природного газу (далі -
Договір), за умовами якого (п.п.1.1, 1.2, 2.1,
3.1) продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у IV кварталі 2011р. та у
2012р. імпортований природний газ (за
кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного
на митну територію України ПАТ
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України», далі - газ), для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями, а покупець
зобов'язується приймати та оплачувати
газ на умовах цього Договору. Газ, що
продається за цим Договором,
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями. Продавець
передає покупцеві з 01.10.2011р. по 31.12.2012р.
газ в обсязі до 112863,600 тис. куб. м.

Порядок та умови передачі газу
погоджені сторонами в розділі 3
Договору, згідно з п.3.1 якого продавець
передає покупцю газ у пунктах
приймання-передачі газу на вхідній
запірній/відключаючій арматурі
покупця. Право власності на газ
переходить від продавця до покупця в
пунктах приймання-передачі. Після
переходу права власності на газ
покупець несе всі ризики і приймає на
себе всю відповідальність, пов'язану з
правом власності на газ.

У відповідності до п.п.3.1.1, 3.1.2 п.3.1
Договору покупець зобов'язується
укласти технічну угоду щодо порядку
обліку газу з газотранспортними або
газодобувними, або газорозподільними
підприємствами (далі - газотранспортне
підприємство) в пунктах
приймання-передачі газу. Про укладення
такої угоди покупець повідомляє
продавця протягом 3 днів з дати її
укладення.

Покупець до 20 числа місяця, що передує
місяцю поставки газу, надає продавцю
належним чином оформлену заявку на
планові обсяги споживання газу на
наступний місяць, підписану
уповноваженою особою. Плановий обсяг
поставки підтверджується продавцем та
доводиться до відома газотранспортних
підприємств в електронному вигляді ОДУ
ДК "Укртрансгаз" на відповідний місяць
поставки.

Технічна угода щодо порядку обліку
газу не була укладена між сторонами.
Доказів на підтвердження протилежного
ані місцевому господарському суду, ані
суду апеляційної інстанції надано не
було.

Приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформляється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки газу
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця. Не
пізніше 5-го числа місяця, наступного за
місяцем продажу газу, покупець
зобов'язується надати продавцеві
підписані та скріплені печатками
покупця та газорозподільного
(газотранспортного) підприємства три
примірники акта приймання-передачі
газу, у якому зазначаються фактичні
обсяги використаного газу, його
фактична ціна та вартість. Продавець не
пізніше 8-го числа зобов'язується
повернути покупцеві та
газорозподільному (газотранспортному)
підприємству по одному примірнику
оригіналу акта, підписаний
уповноваженим представником та
скріплений печаткою, або надати в
письмовій формі мотивовану відмову від
підписання акта. Акти є підставою для
остаточних розрахунків між сторонами
(п.п.3.3, 3.4 Договору).

Порядок обліку газу визначений в
розділі 4 Договору, згідно з п.4.1 якого
кількість газу, яка подається
покупцеві, визначається за показами
комерційних вузлів обліку газу покупця
та відповідно до вимог наказу
Мінпаливенерго від 15.07.2010 №288 "Про
затвердження Методики визначення
обсягів природного газу, які
використовуються для виробництва
теплової енергії для населення в разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різним категорія споживачів".

Відповідно до п.7.1 Договору за
невиконання або неналежне виконання
договірних зобов'язань сторони несуть
відповідальність у випадках,
передбачених чинним законодавством
України, а також цим Договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач протягом листопада 2012 року -
січня 2013 року направляв відповідачу на
підписання технологічні акти
споживання природного газу та акти
приймання-передачі природного газу за
жовтень-грудень 2012р. Однак відповідач
повернув без підпису направлені
позивачем акти приймання-передачі
природного газу.

Позивач вважає, що відмовляючись від
підписання актів приймання-передачі
газу, відповідач не визнає за позивачем
право власності на обсяги природного
газу, поставленого за Договором у
період з жовтня по грудень 2012 року у
загальному обсязі 27 122,28 тис. куб. м. на
суму 35 508 488,98 грн. і це право підлягає
захисту в судовому порядку.

Місцевий господарський суд в позові
відмовив повністю, визнавши вимоги
позивача необґрунтованими, нормативно
та документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України
визначає, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

В ст. 316 Цивільного кодексу України
передбачено, що правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328
Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою.

В процесі судового розгляду було
встановлено, що 05.11.2012р., 03.12.2012р. та
09.01.2013р. позивач направив відповідачу
на підписання технологічні акти
споживання природного газу та акти
приймання-передачі природного газу за
жовтень-грудень 2012р., які були
підписані позивачем та
газотранспортною організацією згідно
з умовами Договору (том справи - 1,
аркуші справи - 18-22).

В листах №26-22/11.2-13 від 04.01.2013р., №26-357/1.2-13
від 22.01.2013р. (том справи - 1, аркуші справи
- 24, 27) відповідач зазначив про те, що
теплопостачальними підприємствами при
оформленні фактично спожитих обсягів
природного газу, до використаного газу
для вироблення теплової енергії, яка
споживається населенням включаються
обсяги газу, використані для
компенсації втрат теплової енергії та
вироблення теплової енергії для
власних потреб теплопостачальних
підприємств. На думку відповідача,
вказаними діями порушуються вимоги
наказу Міністерства палива та
енергетики України №288 від 15.07.2010р. «Про
затвердження методики визначення
обсягів природного газу, які
використовуються для виробництва
теплової енергії для населення в разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різним категоріям споживачів».
З урахуванням наведеного, відповідач
направив позивачу акти
приймання-передачі природного газу,
спожитого у листопаді, грудні 2012 року,
складені відповідачем у відповідності
до обсягів газу, необхідних для
виробництва теплової енергії виключно
для потреб населення.

В подальшому позивач кілька разів
повторно направляв відповідачу на
підписання акти приймання-передачі
природного газу, спожитого у
жовтні-грудні 2012р., які не були
підписані відповідачем.

З вищевказаного вбачається, що між
сторонами виникли розбіжності
відносно обсягів природного газу. При
цьому, розбіжності становили різницю у
врахуванні обсягів природного газу,
яка витрачається на теплові втрати,
оскільки позивачем визначався обсяг
фактично використаного природного
газу, виходячи з обсягу відпущеної у
жовтні-грудні 2012 року населенню
теплової енергії з урахуванням втрат
теплової енергії в теплових мережах.

В наданих суду поясненнях позивач
зазначав про те, що рішенням Державної
служби України з питань регуляторної
політики та розвитку підприємництва
від 29.10.2012р. №6 "Про необхідність
усунення Міністерством енергетики та
вугільної промисловості України
порушень принципів державної
регуляторної політики згідно з
вимогами Закону України "Про засади
державної регуляторної політики
згідно з вимогами Закону України "Про
засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності" дію наказу Міністерства
палива та енергетики України №288 від
15.07.2010р. зупинено з 30.12.2012р., тому вимоги
Методики визначення обсягів
природного газу, які використовуються
для виробництва теплової енергії для
населення в разі, якщо суб'єкти
господарювання здійснюють постачання
теплової енергії різним категоріям
споживачів повинні бути застосовані у
договірних відносинах, що склались між
сторонами у період її дії.

Колегією суддів враховано пояснення
позивача про те, що особливістю такого
майна, як природний газ, є те, що він
поставляється і одразу ж
використовується для виробництва
теплової енергії, а відповідні обсяги
поставки та отримання природного газу
зафіксовані у актах
приймання-передачі, які щомісячно
складались і підписувались позивачем
та газорозподільним підприємством,
направлялись на адресу відповідача,
який зі свого боку підтверджував факт
поставки природного газу, але в інших
обсягах, тобто з різницею у врахуванні
обсягів природного газу, яка
витрачається на теплові втрати.

Однак при цьому поза увагою позивача
залишилися норми ст. 346 Цивільного
кодексу України, в якій наведено
перелік підстав припинення права
власності.

Зокрема, відповідно до п.4 ч.1 названої
статті право власності припиняється у
разі знищення майна.

Як вірно зазначив у своєму рішенні
місцевий господарський суд, в даному
випадку під знищенням слід розуміти
використання майна, в результаті якого
воно припиняє своє існування.

Оскільки природний газ, поставлений
відповідачем позивачу за Договором у
період з жовтня по грудень 2012 року, був
спожитий у 2012 році, а позивач звернувся
до Господарського суду міста Києва з
позовом про визнання за ним права
власності на вказаний природний газ у
листопаді 2013 року, тобто вже після
знищення майна (природного газу),
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про відсутність правових підстав
для задоволення позову.

Доводи відповідача про необхідність
припинення провадження у справі
правомірно не прийнято місцевим
господарським судом до уваги, оскільки
відповідачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
факту існування обставин, які б
зумовлювали необхідність припинення
провадження у справі на підставі п.1-1 ч.1
ст. 80 Господарського процесуального
кодексу України.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано ані місцевому
господарському суду, ані суду
апеляційної інстанції належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували правомірність
заявлених ним вимог.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За результатами перегляду справи
колегія суддів дійшла висновку про те,
що доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським
судом було надано належну оцінку
поданим доказам, у повному обсязі
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також вірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права, у зв'язку з чим підстави для
зміни чи скасування рішення відсутні і
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання покладаються на
позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 42, 43, 49, 75, 77, 99,
101-105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства
"Горлівськтепломережа" залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду міста Києва від 05.02.2014р. у справі
№910/22675/13 - без змін.

2. Матеріали справи №910/22675/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

М.М. Новіков