ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.06.2014 Справа № 920/738/14Господарський суд
Сумської області, у складі судді
Моїсеєнко В.М. при секретарі судового
засідання Сорока Л.М., розглянувши
матеріали справи № 920/738/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА
КОМПАНІЯ», м. Київ

до відповідача: Дочірнього
підприємства «СУМСЬКИЙ ОБЛАВТОДОР»
Відкритого акціонерного товариства
«Державна акціонерна компанія
«АВТОМОБІЛЬНІ ДОРОГИ УКРАЇНИ» , м. Суми

про стягнення 2034579,54 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Олареско М.І.

від відповідача: Кравченко Ю.М.

Суть спору: позивач просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
заборгованість в сумі 2034579,54 грн., з
яких: 1917360,00 грн. основного боргу , 71728,21
грн. інфляційних збитків, 26317,73грн.3%
річних, 19173,60 грн. пені за порушення
договірних зобов'язань, 40691,59 грн.
судових витрат.

Відповідач подав відзив на позов № б/н
від 20.05.2014р. , в якому просить відмовити
в задоволенні позовних вимог, так як
вважає їх безпідставними, просить
витребувати від позивача докази
надання відповідачеві рахунків-фактур,
сертифікатів або паспортів якості,
довіреності на одержання
товарно-матеріальних цінностей при
поставках спірного товару, довіреності
або інші документи щодо уповноваження
осіб відповідача на підписання
специфікацій та актів
приймання-передачі товару.

Позивач подав письмові пояснення від
12.06.2014р. № 309 з огляду на поданий
відповідачем відзив на позов, вважає
відзив відповідача необґрунтованим ,
таким що не відповідає обставинам та
матеріалам справи.

В судовому засіданні представник
позивача надав для огляду оригінали
документів в підтвердження своїх
позовних вимог та підтримав заявлені
позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти стягнення пені, 3%
річних та інфляційних збитків
заперечив, посилаючись на п.9.10.
договору № 16/07-6/13 від 16.07.2013р.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників позивача та відповідача,
дослідивши наявні докази, які мають
суттєве значення для вирішення спору
по суті, суд встановив.

16 липня 2013 року позивач - Товариство з
обмеженою відповідальністю «ПЕРША
ПАЛИВНА КОМПАНІЯ» та відповідач -
Дочірнє підприємство «СУМСЬКИЙ
ОБЛАВТОДОР» Відкритого акціонерного
товариства «Державна акціонерна
компанія «Автомобільні дороги
України» уклали договір №16/07-6/13 .

Згідно пункту 1.1 зазначеного договору
№16/07-6/13 позивач прийняв на себе
зобов'язання передати у власність
відповідачу товар, а відповідач
зобов'язався прийняти та оплатити
даний товар.

Відповідно до п.5.1. договору №16/07-6/13
поставка товару здійснюється партіями,
згідно специфікацій, що підписуються
сторонами до договору №16/07-6/13.

У відповідності до п.5.4. договору
№16/07-6/13 зобов'язання позивача з
поставки партії товару вважаються
виконаними з моменту підписання
сторонами акту приймання-передачі
товару та надання документів,
зазначених в пп.4.2. та 5.6. договору
№16/07-6/13. Пунктом 4.2. договору №16/07-6/13
передбачені вимоги до оформлення
платіжних документів, а пунктом 5.6.
договору №16/07-6/13 встановлений перелік
документів, що мають бути передані
позивачем в якості постачальника на
адресу відповідача.

Пунктом 4.1. договору №16/07-6/13 сторони
встановили, що розрахунки за
поставлений товар здійснюються
відповідачем шляхом перерахування
грошових коштів на рахунок позивача
протягом 60 календарних днів після
отримання товару .

Пунктом 4.3. договору №16/07-6/13 погоджено,
що датою оплати товару буде вважатися
дата зарахування грошових коштів на
поточний рахунок позивача.

На підставі п.5.1. договору №16/07-6/13
відповідач та позивач уклали до
договору №16/07-6/13 специфікації, а саме:

- специфікація №1 від 19.07.2013 щодо
поставки товару у кількості 130 тн. +/-10%
на загальну суму 1 001 000,00 гривень
залізничним транспортом на умовах
поставки СРТ станція призначення
Торопилівка;

- специфікація №2 від 16.08.2013 щодо
поставки товару у кількості 120 тн. +/-10%
на загальну суму 936 000,00 гривень
залізничним транспортом на умовах
поставки СРТ станція призначення
Торопилівка.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач здійснив поставку товару ,а
відповідач прийняв даний товар у
кількості 247, 4 тн. загальною вартістю
1917360,00 грн., що підтверджується
підписаними та скріпленими печатками
сторін актами приймання-передачі
товару №895 від 28.07.2013 вартістю 951 720,00
гривень; №1011 від 23.08.2013 вартістю 478 140,00
гривень; №1031 від 29.08.2013 вартістю 487 500,00
гривень.

На виконання вимог п.5.6. договору
№16/07-6/13 позивач здійснив відправку
документів 03.09.2013р. (копії чеку про
відправлення та повідомлення про
вручення містяться в матеріалах
справи).

Проте, відповідач , в порушення своїх
договірних зобов'язань, зокрема п.4.1
зазначеного договору, оплату за
отримані товари не здійснив, у зв'язку
з чим позивач змушений був звернутися
до суду з позовною заявою про стягнення
заборгованості.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору.

Відповідно до ст.ст. 11, 13 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків є
договори та інші правочини, в межах
яких особи і здійснюють свої цивільні
права. Це кореспондується із нормою ст.
526 Цивільного кодексу Українищодо
загальних умов виконання зобов'язань, а
ст. 629 Цивільного кодексу України
встановлює обов'язковість договору для
виконання сторонами.

Твердження відповідача щодо
відсутності у позивача доказів на
отримання товару саме відповідачем,
суд вважає безпідставними та
необґрунтованими, такими , що
суперечать наявним в справі
матеріалам, оскільки договір № 16/07-6-13
від 16.07.2013р. , специфікації до нього та
акти прийому-передачі товару підписані
повноважними представниками сторін,
зміст зазначених документів
відповідає вимогам ст. 207 Цивільного
кодексу України, якої передбачається ,
що правочин, який вчиняє юридична
особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Договір № 16/07-6/13 від 16.07.2013р. відповідає
вимогам, передбаченим ст. ст. 628, 639, 837
Цивільного кодексу України щодо змісту
та форми договору, не розірваний
сторонами та не визнаний недійсним в
судовому порядку.

Крім того, відповідно до положень ст. 92
Цивільного кодексу України, у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Посилання відповідача на вимоги
Інструкції про порядок реєстрації
виданих, повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей,
що затверджена наказом Міністерства
фінансів України від 16 травня 1996р. № 99 є
недоречним, так як акти
приймання-передачі товару були
підписані з боку відповідача його
керівником. Відповідно до положень ст.65
Господарського кодексу України,
керівник підприємства без доручення
діє від імені підприємства,
представляє його інтереси в органах
державної влади і органах місцевого
самоврядування, інших організаціях, у
відносинах з юридичними особами та
громадянами, формує адміністрацію
підприємства і вирішує питання
діяльності підприємства в межах та
порядку , визначених установчими
документами. Отже, твердження
відповідача щодо неможливості
встановити кому саме був вручений
товар, так як не має довіреності на
одержання товару , суд вважає
необґрунтованими , як і необґрунтовані,
безпідставні твердження відповідача
що акт звіряння розрахунків за період з
16.07.2013р. по 28.02.2014р. не може бути доказом
заборгованості, так як не підписаний
керівником відповідача. Відповідно до
положень Закону України « Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», господарська
операція з поставки товару за
договором № 16/07-6-13 від 16.07.2013р.
відображена як у первинних
бухгалтерських документах позивача
так і відповідача.

Відповідно до п. 5.6 договору №
16/07-6-13 від 16.07.2013р., сторони узгодили
окремий спосіб передачі супровідних
документів на товар, а саме супровідні
документи на товар передаються
одночасно з відправленням товару
факсом або електронною поштою , а потім
оригінали відправляються поштою.

Як свідчать матеріали справи , а саме
копія чеку про відправлення та
повідомлення про вручення, позивач
здійснив відправку документів
відповідачу 03.09.2013р.

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ст. ст. 216, 217, 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, а ст. 610 Цивільного кодексу
України визначає, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.

Відповідач доказів сплати боргу за
отриманий товар не подав , тому вимоги
позивача щодо стягнення основного
боргу в сумі 1917360,00 грн. за поставлені
товари визнаються судом правомірними,
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 229 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин у разі порушення ним
грошового зобов'язання не звільняється
від відповідальності через
неможливість виконання і зобов'язаний
відшкодувати збитки, завдані
невиконанням зобов'язання, а також
сплатити штрафні санкції відповідно до
вимог, встановлених цим Кодексом та
іншими законами.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу
України, штрафними санкціями в цьому
Кодексі визначаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за весь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Твердження відповідача щодо
неправомірності застосування
позивачем штрафних санкцій
спростовується умовами договору №
16/07-6/13 від 16.07.2013р., а саме п.9.10 договору,
відповідно до якого загальний розмір
відповідальності відповідача (покупця)
не може перевищувати 1% від загальної
вартості порушених зобов'язань. При
нарахуванні неустойки позивач обмежив
її суми саме таким розміром. Оскільки,
права позивача щодо стягнення з
відповідача пені в сумі 19173,60 грн.
передбачені умовами договору № 16/07-6/13
від 16.07.2013р., пеня нарахована в межах
строку позовної давності, з
урахуванням вимог Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", тому
позовні вимоги в зазначеній частині
також є обґрунтованими та підлягають
задоволенню на підставі ст. ст. 549-552
Цивільного Кодексу України.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 3 % річних в розмірі 26317,73
грн. та 71728,21 грн. інфляційних збитків.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимоги кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлено договором або законом.

Заперечення відповідача щодо
стягнення інфляційних збитків та 3%
річних суд вважає безпідставним , так
як вони суперечать вимогам ст. 625
Цивільного кодексу України, тому до
уваги їх не приймає.

Враховуючи викладене позовні вимоги
стосовно стягнення 26317,73 грн. - 3% річних
та 71728,21 грн. інфляційних збитків. є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню на підставі ст.ст. 549 -551, 625
Цивільного кодексу України.

Відповідно до Закону України «Про
судовий збір», ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
позивачу за рахунок відповідача
відшкодовується 40691,59 грн. витрат по
сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись
Законом України «Про судовий збір»,
ст.ст. 49, 82, 83, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Дочірнього підприємства
«СУМСЬКИЙ ОБЛАВТОДОР» Відкритого
акціонерного товариства «Державна
акціонерна компанія «АВТОМОБІЛЬНІ
ДОРОГИ УКРАЇНИ»(40002, м. Суми,
вул.Роменська,79/2, код 31931024) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПЕРША ПАЛИВНА
КОМПАНІЯ» ( 01033, м. Київ,
вул.Саксаганського,77, кімната 202, код
38038,99 грн. боргу, 71728,21 грн.
інфляційних втрат, 26317,73 грн. 3% річних,
19173,60 грн. пені, 40691,59 грн. витрат по
сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 12.06.2014р.

Суддя В.М. Моїсеєнко