ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2014 р.
Справа № 920/138/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя
Медуниця О.Є. суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Єгоров В.С. (довіреність №14-137
від 13.05.2014 року);

відповідача - Шило О.В. (довіреність №335
від 03.02.2014 року);

розглянувши апеляційну скаргу
позивача (вх.№999С/1-38) на рішення
господарського суду Харківської
області від 27.03.2014 року

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Шосткинське
підприємство "Харківенергоремонт",
м.Шостка

про стягнення 1634090,72 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, НАК "Нафтогаз України",
звернувся до господарського суду
Сумської області з позовною заявою, в
якій просив суд стягнути з відповідача
1634090 грн. 72 коп. заборгованості за
неналежне виконання умов договору №
14/2328/11 від 30.09.2011 року купівлі - продажу
природного газу, з яких: 123362 грн. 69 коп. -
основного боргу, 338818 грн. 29 коп. - пені,
133819 грн. 45 коп. - 3 % річних, 1000150 грн. 56 коп.
- 7% штрафу, 37939 грн. 73 коп. - інфляційних
витрат.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 27.03.2014 року у справі №920/138/14
(суддя Соп'яненко О.Ю.) позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з
відповідача 9132 грн. 65 коп. - пені, 21506
грн. 07 коп. - 7% штрафу, 133819 грн. 45 коп. - 3%
річних, 28305 грн. 83 коп. - інфляційних
витрат. Провадження у справі в частині
стягнення 123362 грн. 69 коп. - припинено на
підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням
місцевого господарського суду не
погодився в частині зменшення розміру
пені та штрафу, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить вказане рішення
скасувати в цій частині та прийняти
нове, яким стягнути з відповідача пеню
в розмірі 173520,41 грн. та 408615,42 грн. - 7%
штрафу.

Відповідач надав суду відзив на
апеляційну скаргу позивача, в якому
зазначає, що основними причинами
тяжкого економічного стану
відповідача є невідповідність тарифів
на послуги теплопостачання,
заборгованість споживачів, а тому суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що штрафні санкції є надмірно
великими порівняно зі збитками
позивача.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення позивача та
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

30.09.2011 року між НАК «Нафтогаз України»
(продавець) та ТОВ «Шосткинське
підприємство «Харківенергоремонт»
(покупець) укладений договір
купівлі-продажу природного газу
№14/2328/11, відповідно до п.1.1 якого
продавець зобов'язався передати у
власність покупцю у IV кварталі 2011 року
та у 2012 році імпортований природний газ
для виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями, а покупець
зобов'язався приймати і оплачувати
природний газ на умовах цього договору
(а.с.12).

Пунктом 2.1. договору визначено, що
продавець передає покупцю в період з
01.10.2011 року по 31.12.2011 року газ в обсязі до
55500 тис.куб.м.

Відповідно до п.6.1 оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

У разі невиконання покупцем умов п.6.1
договору він у беспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю крім
суми заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 відсотків
від суми простроченого платежу (п.7.2
договору).

Як свідчать матеріали справи та не
заперечується сторонами, на виконання
п.2.1 договору позивачем з жовтня 2011 року
по квітень 2011 року було передано
відповідачу природний газ на загальну
суму 17933984,56 грн., що підтверджується
актами приймання-передачі природного
газу від 31.10.2011 року, від 27.11.2012 року, від
30.11.2012 року, від 31.12.2012 року.

Вказані акти підписані сторонами,
скріплені їх печатками та погоджені
газотранспортним підприємством
(а.с.20-26).

Позивач в позовній заяві вказує, що
відповідач заборгував йому за
поставлений газ123362,69 грн., що стало
підставою для звернення позивача до
суду.

Крім того, позивач просив суд стягнути
з відповідача інфляційні втрати в
розмірі 37939,73 грн., 3% річних в сумі 133819,45
грн., пеню в розмірі 338818,29 грн. та 7%
штрафу в сумі 1000150,56 грн.

Судова колегія приймає до уваги
наступне.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідач сплатив суму
основної заборгованості за договором в
розмірі 123362,69 грн., що підтверджується
платіжним дорученням №101 від 07.03.2014
року (а.с.72).

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність підстав для
припинення провадження по справі на
підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України в
частині стягнення з відповідача 123362,69
грн. основного боргу.

Згідно зі статтею 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (частина 1 статті 612 ЦК
України)

Відповідно до вимог статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п.4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», сплата трьох
процентів річних від простроченої суми
(якщо інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

Отже, за наявності встановленого факту
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання, судом першої інстанції
правомірно задоволено позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача 3%
річних в розмірі 133819,45 грн. та
інфляційних витрат в сумі 28305,83 грн.

Розмір стягнутих сум щодо 3% річних та
інфляційних нарахувань не
оскаржуються сторонами.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.6 ст. 232 ГК України нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання…припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Перебіг вказаного періоду починається
з дня, наступного за останнім днем, у
який зобов'язання мало бути виконано.
Початок такого перебігу не може бути
змінений за згодою сторін (п.2.5
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013 року "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Згідно п.2 ст.549 Цивільного кодексу
України, штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Відповідно до п.2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013
року, застосування штрафу до грошового
зобов'язання законом не передбачено,
що, втім, не виключає можливості його
встановлення в укладеному сторонами
договорі, притому і як самостійний
захід відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею.

Пунктом 7.2 договору сторони узгодили,
що у разі невиконання покупцем умов п.6.1
договору він у беспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 відсотків
від суми простроченого платежу.

Отже, стягнення пені та штрафу у разі
неналежного виконання взятих на себе
зобов'язань покупця передбачено
умовами укладеного сторонами договору
та узгоджується з приписами чинного
законодавства.

Положенням пункту 2 статті 258 ЦК України
передбачено спеціальну позовну
давність в один рік до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п.3 ст.267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до п.4.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №10
від 29.05.2013 року «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішення господарських
спорів», якщо відповідно до чинного
законодавства або договору неустойка
(пеня) підлягає стягненню за кожний
день прострочення зобов'язання,
позовну давність необхідно
обчислювати щодо кожного дня окремо за
попередній рік до дня подання позову,
якщо інший період не встановлено
законом або угодою сторін.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідач надав суду заяву
про застосування строку позовної
давності до вимоги щодо стягнення пені
в розмірі 156165,23 грн. та 7% штрафу в сумі
570029,07 грн.

Відповідно до п.6.1 договору відповідач
зобов'язаний здійснити остаточний
розрахунок за поставлений у жовтні 2012
року природний газ - до 14.11.2012 р., за
поставлений природний газ у листопаді
2012 року - до 14.12.2012 р., по поставці за
грудень 2012 року - до 14.01.2013 року.

Позивач звернувся до господарського
суду з позовом 22.01.2014 року.

Таким чином, (враховуючи здійснені
відповідачем платежі за поставлений
газ 27.12.2012 та 26.02.2013 р.) сплинув строк
позовної давності до вимог про
стягнення пені за період з 15.11.2012 року
по 27.12.2012 року в розмірі 61162,52 грн., за
період з 15.12.2013 року по 22.01.2013 року в сумі
74801,31 грн., за період з 15.01.2013 року по
22.01.2013 року в розмірі 20201,40 грн.

Також сплинув строк позовної давності
щодо вимог про стягнення 7% штрафу,
нарахованого за зобов'язаннями жовтня
2012 року в розмірі 242943,20 грн. та за
зобов'язаннями листопада 2012 року в
розмірі 327085,87 грн.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивачем пропущено строк позовної
давності щодо стягнення з відповідача
156165,23 грн. пені та 570029,07 грн. штрафу.

З огляду на викладене, позовні вимоги в
частині стягнення пені та штрафу за
вищевказаний період не підлягають
задоволенню.

Крім того, рішенням господарського
суду Сумської області від 27.03.2014 року
частково задоволено клопотання
відповідача та зменшено розмір пені та
штрафу на 95%. Стягнуто з відповідача
пеню в розмірі 9132,65 грн. та 21506,07 грн. - 7%
штрафу.

Відповідно до частини 3 статті 551
Цивільного кодексу України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 233
Господарського кодексу України у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає
господарському суду право, приймаючи
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Відповідно до п.3.17.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», вирішуючи питання
про зменшення розміру пені та штрафу,
яка підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру пені таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту зазначених норм випливає, що
при вирішенні питання про можливість
зменшення неустойки, суд бере до уваги
майновий стан сторін і оцінює
співвідношення розміру заявлених
штрафних санкцій, зокрема, із розміром
збитків кредитора, враховує інтереси
обох сторін.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням виконавчого комітету
Шосткинської міської ради №226 від
28.07.2006 року ТОВ «Шосткинське
підприємство «Харківенергоремонт»
визначено виконавцем послуг з
централізованого теплопостачання для
опалення та підігріву питної води
(а.с.55).

Близько 82% споживачів теплопостачання
підприємства відповідача є населення,
15% - бюджетні організації та 3% споживачі
промислового теплопостачання.

Також відповідачем до матеріалів
справи надано розрахунок обсягу
заборгованості з різниці в тарифах на
послуги з централізованого
теплопостачання, погоджений рішенням
Шосткинської міської ради №30 від 10.02.2014
року, відповідно до якого обсяг
заборгованості з різниці в тарифах на
послуги з централізованого
теплопостачання за 2012-2013 рр. становить
21713529 грн.

З вказаної інформації також вбачається
недофінансування з місцевого та
державного бюджету у 2012 році та повна
відсутність трасфертів у 2013 році для
відшкодування різниці в тарифах. (а.с.57).

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції враховує дані обставини
(невідповідність тарифів на послуги
теплопостачання їх собівартості
недофінансування та відсутність
трасфертів, заборгованість споживачів
перед відповідачем), оскільки вони є
суттєвими для оцінки причин
прострочення відповідачем виконання
зобов'язання.

За спірний період позивачем поставлено
за договором природного газу на
17933984,56грн.

Заборгованість відповідача склала
123362,69 грн.

Таким чином, до звернення позивача в
суд відповідачем сплачена вартість
поставленого газу в сумі 17810621,87 грн.,
тобто на 99,3% від загальної суми
зобов'язання.

Крім того, решту боргу -123362,69 грн., було
погашено під час розгляду справи в суді
першої інстанції.

Отже, заборгованість за поставлений
газ на час прийняття судом першої
інстанції оспорюваного рішення була
відсутня.

Зазначене вище свідчить про високий
рівень виконання відповідачем
зобов'язань, сумлінне ставлення до
своїх зобов'язань за договором,
незначне прострочення виконання
зобов'язання, намагання найскоріше
усунути негативні для позивача
наслідки у зв'язку із несвоєчасним
здійсненням платежів.

Судова колегія також приймає до уваги,
що заявлені позивачем штрафні санкції
1338968,85 грн. майже в одинадцять разів
перевищують заявлену ним до стягнення
суму заборгованості боржника, що є
підставою для застосування статті 233 ГК
України., п.3 ст.83ГПК України.

Доводи апелянта про те, що суд першої
інстанції не врахував інтереси
позивача, зменшуючи розмір неустойки,
не можуть бути прийняті до уваги
оскільки судом проаналізовані та
враховані обставини, визначені в
ст.223ГК України, ч. 3 статті 551 ЦК України,
п.3 ст. 83 ГПК України, а також в п.3.17.4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 року «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», тому числі щодо
оплати поставки на 93 відсотки від ї
вартості, надмірне застосування
санкцій.

Апелянт також безпідставно
посилається на безкарність
відповідача у зв'язку із звільненням
його від сплати неустойки. Такі доводи
не відповідають змісту рішення суду.

Позивач також наполягає на тому, що не є
доведеними виняткові обставини, які
мають бути підставою застосування
судом положень п.3 ст. 83 ГПК України.

Таким чином, в даному випадку судами
дотриманий баланс інтересів сторін та
правомірно зменшено розмір пені та
штрафу.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що суд першої інстанції не дослідив
всіх матеріалів справи та не взяв до
уваги обставини справи, що, на думку
апелянта мають істотне значення, є
необґрунтованими.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на судову практику із стягнення
заборгованості без зменшення пені є
безпідставними, оскільки необхідність
використання судом п.3 ст. 83 ГПК України
залежить від конкретних обставин
справи, які має оцінити суд. На підставі
аналізу всіх поданих сторонами доказів
суд першої інстанції дійшов висновку
про необхідність використання такого
права суду.

Правова позиція суду першої інстанції
по даній справі відповідає правовій
позиції ВГСУ у аналогічних справах:
№903/782/13 від 12.02.2014 року, №911/571/13-г від
05.03.2014 року, №908/4030/13 від 09.04.2014 року,
№918/1220/13 від 12.03.2014 року.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що місцевий господарський суд,
приймаючи оскаржуване рішення,
повністю дослідив обставини, які мають
значення для справи, правильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для скасування або зміни вказаного
рішення відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, 102, п. 1 статті
103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 27.03.2014 року у справі № 920/138/14
залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її підписання і може бути оскаржена
протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 10.06.2014
року

Головуючий суддя
Сіверін В.І.

Суддя
Медуниця О.Є.

Суддя
Терещенко О.І.