РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
Справа № 903/164/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Макаревич В.М.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Юкон-продтрейд" на
рішення господарського суду
Волинської області від 6 травня 2014 року
у справі № 903/164/14 (суддя Дем`як
Валентина Миколаївна)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Юкон-продтрейд"

до відповідача Фізичної
особи-підприємеця ОСОБА_3

про стягнення в сумі 56 626 грн. 27 коп.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Юкон-Продтрейд»
(надалі - Позивач) звернулося в
господарський суд Волинської області з
позовною заявою (а.с. 2-3) до Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 (надалі
-Відповідач), про стягнення з
Відповідача боргу в сумі 54 962 грн. 35 коп.
та 1 663 грн. 92 коп. пені.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 6 травня 2014 року
(а.с. 113-114) з підстав,
вказаних у цьому рішенні, у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним
рішенням суду першої інстанції Позивач
звернувся з апеляційною скаргою (а.с.
125-128) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій, з підстав,
вказаних у цій апеляційній скарзі,
просить рішення господарського суду
Волинської області від 6 травня 2014 року
в даній справі скасувати та прийняти
нове рішення, яким задоволити позовні
вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
місцевим господарським судом не
повністю з'ясовані обставини, які мають
значення для справи при прийнятті
рішення, тому оскаржуване рішення є
незаконним та необґрунтованим,
постановленим з порушенням норм
процесуального права. Крім того,
Позивач, як на підставу скасування
рішення суду першої інстанції,
посилається на те, що Позивачем було
здійснено поставку товару Відповідачу
(на резервування) по накладній № р-000086767
від 29 квітня 2013 року на суму 54 962 грн. 35
коп., дана господарська операція з
поставки товару відображена у
бухгалтерському обліку Позивача.

Ухвалою суду від 23 травня 2014 року (а.с.
124) апеляційну скаргу Позивача прийнято
до провадження та призначено її
розгляд на 11 червня 2014 року на 15 годину
10 хвилин.

Відповідач подав відзив на апеляційну
скаргу (а.с. 142), в якому з підстав
висвітлених в цьому відзиві, заперечує
проти доводів зазначених в апеляційній
скарзі та просить залишити рішення
господарського суду Волинської
області без змін.

Представник Позивача в судове
засідання від 11 червня 2014 року не
з'явився. Про дату, час та місце
розгляду справи Позивач був належним
чином повідомлений, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 133). Причини неявки
свого повноважного представника
Позивач не повідомив. Водночас, в
ухвалі рівненського апеляційного
господарського суду про прийняття
апеляційної скарги до провадження від
23 травня 2014 року (а.с. 134) не
визнано явку представників сторін
обов'язковою.

Враховуючи вищеописане та приписи
статті 101, частини 2 статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представника
Позивача за наявними у справі
матеріалами.

В судовому засіданні від 11 червня
2014 року представник Відповідача
заперечив проти апеляційної скарги,
вважає доводи Позивача
необґрунтованими, рішення суду першої
інстанції - правомірним та законним.

Заслухавши пояснення
представника представника
Відповідача, розглянувши матеріали та
обставини справи, апеляційну скаргу,
відзив на апеляційну скаргу,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при
винесенні рішення норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційну скаргу слід задоволити
частково, а оскаржуване рішення
господарського суду Волинської
області від 6 травня 2014 року по даній
справі скасувати в частині відмови в
задоволенні позову щодо стягнення
основного боргу та прийняти нове
рішення, яким позов задоволити
частково і змінити в частині розподілу
судових витрат. При цьому, суд виходив
з наступного.

Рівненським апеляційним
господарським судом встановлено, що 29
квітня 2013 року Позивачем був
поставлений для Відповідача товар (а
саме: печиво Марія 270 г 1ящ/35шт, печиво
Золоте кільце 215 г 1 ящ/40 шт, печиво
Золоте кільце крем-брюле 215 г 1 ящ/35 шт.,
цукерки Бабусині казки ваг 1 ящ/5 кг.,
цукерки Гостинець від боровичка кр-ваг
1 ящ/3 кг., цукерки Гостинець від їжачка
кр-ваг 1 ящ/3 кг., нірвана кокос (ппр) ваг 1
ящ/4 кг, суматра (ппр) ваг 1 ящ/4 кг) для
подальшої його реалізації.

Як зазначається самим Позивачем, у
позовній заяві, між ним та Відповідачем
30 грудня 2010 року був укладений Договір
поставки (надалі - Договір; а.с. 74)
відповідно до пункту 1.1 котрого Позивач
передає у власність та/або на
зберігання (з метою створення запасів)/
резервування Товар, в строки та на
умовах, передбачених даним Договором, а
Відповідач приймає, зберігає/резервує
та оплачує Товар на умовах, визначених
Договором.

В той же час, а ні суду першої інстанції,
а ні Рівненському апеляційному
господарському суду Позивач не довів,
що примірник Договору зі сторони
Відповідача підписано самим
Відповідачем чи його уповноваженою
особою.

З огляду на вищевказане та з огляду на
докази, наявні в матеріалах справи
колегія суду констатує, що
правовідносинам, що виникли між
Позивачем та Відповідачем притаманні
ознаки, які характеризують цивільні
відносини, які виникають з
позадоговірних відносин. Так, Позивач
передав товар на суму 54 962 грн. 35 коп.
Відповідачу, а останній їх прийняв та
не здійснив оплату.

Враховуючи вищеописане та з огляду на
заперечення Відповідача щодо
підписання та укладання даного
Договору, колегія апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що Товар поставлявся за
позадоговірними відносинами сторін.

Про позадоговірний характер відносин
сторін вказує і те, що при досліджені
товарно-транспортної накладної від 29
травня 2013 року № р-000086767, апеляційним
судом встановлено, що в даному
документі не вказано Договір як
підстава, по якій здійснено поставку
товару, а також відсутнє таке посилання
і в інших, поданих Позивачем та
Відповідачем письмових доказах.
Водночас, дана накладна підпсиана
самим Відповідачем, про що він вказує
як у відзиві на позовну заяву так і у
відзиві на апеляціну скаргу.

Рівненський апеляційний господарський
суд констатує, що згідно пункту 1
частини 2 статті 11 Цивільного кодексу
України: підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до частини 2 статті 175
Господарського кодексу України:
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Статтею 526 Цивільного кодексу
України визначено: що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 193 Господарського
кодексу України: суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться; до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Не
допускаються одностороння відмова від
виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Водночас, відповідно до статті 509
Цивільного кодексу України:
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку; зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу; зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Згідно зі змістом статті 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

З огляду на зазначене, враховуючи
положення статті 11 Цивільного кодексу
України та статті 509 Цивільного кодексу
України внаслідок передачі Позивачем
товару Відповідачу у останнього
виникло зобов'язання щодо сплати
коштів за отриманий товар.

Рівненським апеляційним господарським
судом встановлено, що Позивач поставив,
а Відповідач 29 квітня 2013 року отримав
Товар, згідно товарно-транспортної
накладної (резервування) на загальну
суму 54 962 грн. 35 грн.. Факт прийому Товару
без будь-яких зауважень обох сторін
підтверджується підписами
представників Позивача та Відповідача
(а.с. 73) на даній накладній. Крім того,
Відповідач у відзиві на позов (а.с. 47) та
відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 142 на
звороті), не заперечує факт отримання
асортименту Товару саме по даній
накладній та не заперечує існування
господарських відносин з Позивачем.
Однак, матеріали справи не містять
доказів, поданих Відповідачем, з котрих
прослідковувалося б проведення
Відповідачем оплати за поставлений
Позивачем 29 квітня 2014 року Товар.

Колегією суддів апеляційної
інстанції встановлено, що матеріали
справи містять письмові пояснення (а.с.
109-110) щодо звернення до Відповідача з
вимогою про повернення поставленого
Товару або погашення заборгованості,
що зі свого боку надає Позивачу право
вимагати у Відповідача повернення
даної суми, оскільки Відповідач,
відповідно до вимог чинного
законодавства, прострочив виконання
зобов`язання по оплаті товару.

З огляду на усе вищенаведене,
колегія суддів констатує, що
Відповідач своїми діями визнав наявні
позадоговірні відносини. Дане в свою
чергу, підтверджується належними та
допустимими доказами, доданими до
матеріалів справи Позивачем в
підтвердження своїх позовних вимог, а
саме: товарно-транспортна накладна
(резервування) № р-000086767 від 29 квітня 2013
року; податкова накладна № 1754 від 21
жовтня 2013 року, реєстр виданих та
отриманих податкових накладних (23-24);
картка рахунку 361 за 4 квартал 2013 року
(а.с. 33).

Отже, правовідношення, за яким Позивач
передав товар Відповідачу у власність,
підтвердженням чого є документи, які
оформлюють рух товарно - матеріальних
цінностей (видаткові накладні),
відповідно до Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» (дане в свою чергу
опосередковано підтверджує факт
здійснення господарської операції),
створило у Відповідача зобов'язання
оплатити прийнятий товар за ціною, яка
була зафіксована у первинних
бухгалтерських документах.

Водночас, статтею 9 закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що:
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення;
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій;
первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення; для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи;
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Поряд з тим, пунктом 9 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затвердженим
наказом Міністерства фінансів України
N 88 від 24 травня 1995 року), передбачено, що
первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції; документ має
бути підписаний особисто, а підпис може
бути скріплений печаткою. Електронний
підпис накладається відповідно до
законодавства про електронні
документи та електронний
документообіг (пункт 2.5).

З огляду на зазначене, колегія
суду критично оцінює посилання
Відповідача на те, що з наявної в
матеріалах справи
товарно-транспортної накладної
неможливо ідентифікувати особу, яка
вчинила правочин від імені
Відповідача, оскільки дані документи
за своєю юридичною природою є
первинними документами, котрі містять
підпис самого ж Відповідача (що не
заперечувалося представником
Відповідача в судовому засіданні та у
відзиві на апеляційну скаргу, оскільки
Відповідач в принципі не оспорює сам
факт отримання Товару по даній
накладній).

Поряд з тим, Рівненський апеляційний
суд констатує, що як вбачається з
матеріалів справи дана господарська
операція відображена Позивачем у його
податковій звітності.

Відповідно до пункту 46.1 статті 46
Податкового кодексу України: податкова
декларація, розрахунок (далі -
податкова декларація) - документ, що
подається платником податків (у тому
числі відокремленим підрозділом у
випадках, визначених цим Кодексом)
контролюючому органу у строки,
встановлені законом, на підставі якого
здійснюється нарахування та/або сплата
податкового зобов'язання, чи документ,
що свідчить про суми доходу,
нарахованого (виплаченого) на користь
платників податків - фізичних осіб,
суми утриманого та/або сплаченого
податку.

За приписами пункту 49.1 статті 49
Податкового кодексу України, податкова
декларація подається за звітний період
в установлені цим Кодексом строки
органу державної податкової служби, в
якому перебуває на обліку платник
податків.

Пунктом 49.2 статті 49 Податкового
кодексу України визначено, що платник
податків зобов'язаний за кожний
встановлений цим Кодексом звітний
період подавати податкові декларації
щодо кожного окремого податку,
платником якого він є, відповідно до
цього Кодексу незалежно від того, чи
провадив такий платник податку
господарську діяльність у звітному
періоді.

Згідно пункту 54.2 статті 54 Податкового
кодексу України: грошове зобов'язання
щодо суми податкових зобов'язань з
податку, що підлягає утриманню та
сплаті (перерахуванню) до бюджету в
разі нарахування/виплати доходу на
користь платника податку - фізичної
особи, вважається узгодженим
податковим агентом або платником
податку, який отримує доходи не від
податкового агента, в момент
виникнення податкового зобов'язання,
який визначається за календарною
датою, встановленою розділом IV цього
Кодексу для граничного строку сплати
податку до відповідного бюджету.

З врахуванням наведеного вище, колегія
суду зазначає, що додані до матеріалів
справи податкові документи є належними
та допустимими доказами (саме в
розрізі статтей 32-34 Господарського
процесуального кодексу України) по
справі в підтвердження виникнення між
Позивачем та Відповідачем правових
відносин щодо сплати і, відповідно
отримання зазначених коштів (котрі в
свою чергу співпадають із сумою
зазначеною у товарно-транспортній
накладній від 29 квітня 2013 року на суму
54962 грн. 35 коп.) та належним виконанням
сторонами свого зобов'язання щодо
сплати ПДВ та ведення податкової та
бухгалтерської звітності.

Як зазначено Вищим господарським судом
України в інформаційному листі від
17 липня 2012 року за № 01-06/928/2012 «Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
окремих норм матеріального права»,
підписання покупцем видаткової
накладної, яка є первинним документом у
розумінні Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» і яка відповідає
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону та Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар.

Враховуючи усе вищевказане, колегія
суду констатує те, що відповідно до
статей 33 та 34 Господарського
процесуального кодексу України,
Позивач не довів суду, що вищевказана
поставка здійснена саме по Договору,
водночасдовів поставку товару за
позадоговірними відносинами сторін.

При цьому Рівненський апеляційний
господарський суд наголошує на тому, що
самим Відповідачем не доведено факт
неотримання товару по даній
товарно-транспортній накладній від 29
травня 2013 року № р-000086767 та не подано
доказів в підтвердження здійснення
оплати за отриманий по ній Товар (в той
час, як ним підтверджено, що підпис на
накладній належить йому (на відміну від
підпису на Договорі) і він отримував
такий товар).

Відтак, заборгованість Відповідача,
яка виникла на позадоговірній основі,
станом на момент розгляду справи
становить 54 962 грн. 35 коп., та
підтверджена наявними у справі
належними та допустимими доказами.
Відповідно, вимога Позивача щодо
стягнення даної суми заборгованості є
підставною і підлягає до задоволення.
Відповідно Рівненський апеляційний
господарський суд задовольняє позов
Позивача в цій частині та скасовує
рішення місцевого господарського суду
в частині відмови в стягнення з
Відповідача суми основного боргу.

Водночас, колегія суду зауважує, що
Позивач окрім суми основного боргу
просив стягнути з Відповідача 1663 грн. 92
коп. пені.

Пунктом 7.1 Договору, передбачено, що: у
разі несвоєчасної оплати вартості
Товару Відповідач зобов'язується
сплатити Позивачу пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за кожний день
прострочення.

Проте, як встановлено судом та вказано
вище у даній судовій постанові,
відносини, які виникли між сторонами за
спірною поставкою відносяться до
позадоговірних відносин (оскільки
Позивачем не доведено факту підписання
Відповідачем поданого Договору, на
основі якого Позивач нарахував
Відповідачу пеню). Доказами, наявними в
матеріалах справи підтверджено факт
поставки товару Відповідачу та
існування заборгованості за
поставлений товар.

З огляду на усе вищевказане колегія
суду констатує факт, що Позивач, по суті
просить стягнути пеню при відсутності
підписаного обома сторонами
письмового договору (тобто, при
відсутності, в тому числі, і прописаної
у підписаному обома сторонами умови
щодо смтягнення пені).

При цьому, як встановлено вище у
даному судовому рішенні, поставка
товару по товарно-транспортній
накладній № р-000086767 від 29 травня 2013 року
здійснена за позадоговірними
відносинами сторін.

Відповідно до частини 1 статті 546
Цивільного кодексу України: виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Згідно частини 1 статті 549
Цивільного кодексу України: неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

В силу дії частини 3 статті 549
Цивільного кодексу України: пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасного виконання
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 547
Цивільного кодексу України: правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

Виходячи зі змісту вищевказаних
норм, нарахування неустойки (штрафу,
пені) за порушення зобов'язання (при
забезпеченні виконання зобов'язання)
можливе лише у разі наявності між
сторонами підписаного обома сторонами
письмового договору чи угоди
(правочину) в ньому обумовлено таке
забезпечення виконання зобов'язання.

Враховуючи усе вищевказане у
даній судовій постанові та те, що
Позивачем (відповідно до статті 33-34
Господарського процесуального кодексу
України) не доведено факту підписання
Відповідачем чи його уповноваженою
особою Договору, а матеріали справи
вказують на те, що спірна поставка
товару здійснена за позадоговірними
відносинами сторін, Рівненський
апеляційний господарський суд
відмовляє Позивачу в задоволенні
позовних вимог щодо стягнення з
Відповідача нарахованої пені в розмірі
1 663 грн. 92 коп..

Дане вчинено і судом першої
інстанції, а відтак колегія суду
залишає рішення місцевого
господарського суду в цій частині без
змін.

Враховуючи усе вищевказане в
даній судовій постанові Рівненський
апеляційний господарський суд
констатує неповне з'ясування місцевим
господарським судом обставин, що мають
значення для справи та порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права (що полягало у
неврахуванні як підстави для стягнення
основного боргу первинного документи -
товарно-транспортної накладної
(резервування) від 29 квітня 2013 року).
Дане, в свою чергу, в силу дії пунктів 1, 4
частини 1 статті 104 Господарського
процесуального кодексу України є
підставою для скасування даного
судового рішення.

Враховуючи усе вищевказане у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задоволити частково,
рішення господарського суду
Волинської області скасувати в
частині стягнення суми основного
боргу, змінити в частині розподілу
судових витрат, та залишити без змін в
частині стягнення пені.

При цьому, судові витрати, у
відповідності до частини 5 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд покладає на сторони,
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Юкон-продтрейд" задоволити частково.

2. Рішення господарського суду
Волинської області від 06 травня 2014 року
в справі № 903/164/14 скасувати в
частині відмови в задоволенні позову
щодо стягнення суми основного боргу та
змінити в частині розподілу судових
витрат, виклавши резолютивну частину
рішення в наступній редакції:

" 1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код
НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Юкон-Продтрейд" (45000, м. Ковель,
вул. Володимирська, 135, код 36254159)
заборгованість в сумі 54 962 грн. 35 коп.,
судові витрати за розгляд позовної
заяви в розмірі 1 773 грн. 32 коп. та судові
витрати за розгляд апеляційної скарги
в розмірі 886 грн. 66 коп..

3. В задоволенні решти позову
відмовити."

3. Доручити господарському суду
Волинської області видати відповідний
наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

5. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

6. Справу № 903/164/14 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Філіпова Т.Л.

Суддя
Бучинська Г.Б.