КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2014 р. Справа№ 910/25034/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно
з протоколом судового засідання від
04.06.2014 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Інфініті» на
рішення господарського суду міста
Києва від 25.03.2014 року (повний текст
підписано 28.03.2014 року)

у справі №910/25034/13 (суддя Домнічева І.О.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Інфініті»

до 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти», яке діє як
компанія з управління активами за
рахунок та в інтересах пайового
закритого недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Інфініті Преміум»

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю «БСЛ»

про визначення недійсним правочину,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 25.03.2014 року у справі №910/25034/13 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, товариство з обмеженою
відповідальністю «Інфініті»
звернулося до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 25.03.2014 року у справі №910/25034/13
та прийняти нове рішення суду, яким
позов задовольнити. В своїх доводах
позивач посилався на те, що при
прийнятті рішення судом першої
інстанції мало місце невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

Ухвалою від 23.04.2014 року Київським
апеляційним господарським судом
прийнято до провадження вказану вище
апеляційну скаргу та призначено
розгляд справи №910/25034/13 у судовому
засіданні за участю повноважних
представників сторін.

Представник позивача був присутнім в
судових засіданнях та надав свої
пояснення й підтримав доводи, які
викладені в апеляційній скарзі та
просив апеляційну скаргу задовольнити,
а рішення господарського суду міста
Києва від 25.03.2014 року у справі №910/25034/13
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити.

Представники відповідачів приймали
участь в судовому засіданні та надали
свої пояснення, в яких заперечили проти
доводів, що викладені позивачем в
апеляційній скарзі та просили рішення
господарського суду міста Києва від
25.03.2014 року у справі №910/25034/13 залишити
без змін, а апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Інфініті» - без
задоволення.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення і доводи
представників сторін, дослідивши
представлені докази в їх сукупності,
перевіривши правильність застосування
місцевим господарським судом норм
матеріального та процесуального права
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
27.06.2007 року між товариством з обмеженою
відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти», яке діє як
компанія з управління активами за
рахунок та в інтересах пайового
закритого не диверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Інфініті Преміум» (покупець) та
товариством з обмеженою
відповідальністю «БСЛ» (продавець) від
імені та в інтересах якого на підставі
договору доручення на продаж цінних
паперів №283-07/12Б від 2007 року діяло
відкрите акціонерне товариство
«Перший інвестиційний Банк», укладено
договір купівлі-продажу цінних паперів
№283-07/12Б-1 (а.с. 21).

За умовами п.п. 1.1, 1.2 договору, продавець
зобов'язується передати пакет цінних
паперів у власність покупця, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити на
умовах договору цінні папери. Загальна
договірна вартість цінних паперів,
складає 249 474 945,00 грн.

Відповідно до акта прийому-передачі
векселів згідно з договором №283-07/12Б-1
продажу цінних паперів від 27.06.2007 року,
продавець передав, а покупець прийняв 38
простих векселів загальну суму 249 474 945,00
грн., вчинивши на кожному з них іменний
індосамент на користь покупця (а.с. 23).

У грудні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Інфініті»
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти», яке діє як
компанія з управління активами за
рахунок та в інтересах пайового
закритого недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Інфініті Преміум» та товариства з
обмеженою відповідальністю «БСЛ» про
визнання недійсним договору №283-07/12Б-1
від 27.06.2007 року, укладений між
товариством з обмеженою
відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти», яке діє як
компанія з управління активами за
рахунок та в інтересах пайового
закритого недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Інфініті Преміум» та товариством з
обмеженою відповідальністю «БСЛ».

Позовні вимоги мотивовані тим, що
укладаючи договір відповідач
набуваючи у власність векселі, діяв
всупереч прямим заборонам, а саме: ст. 30,
ч. 5 ст. 34 Закону України «Про інститути
спільного інвестування (пайові та
корпоративні інвестиційні фонди)»,
встановленими актами цивільного
законодавства. Позивач, посилаючись на
ст.ст. 203, 215 ЦК України, просить
задовольнити позовні вимоги.

При прийнятті оскаржуваного рішення,
місцевий господарський суд дійшов
висновку, що вимоги позивача про
визнання недійсним договору №283-07/12Б-1
від 27.06.2007 року, укладений між
товариством з обмеженою
відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти», яке діє як
компанія з управління активами за
рахунок та в інтересах пайового
закритого недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Інфініті Преміум» та товариством з
обмеженою відповідальністю «БСЛ» є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню. Разом з цим,
суд першої інстанції дійшов висновку
про те, що позовна заява подана із
спливом строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги
межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга товариства з
обмеженою відповідальністю «Інфініті»
підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення місцевого господарського суду
підлягає скасуванню з наступних
підстав.

Згідно з статтею 11 ЦК України підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також, дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки. На перше
місце серед підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків
законодавець ставить договори, як
складний юридичний факт побудований на
основі волевиявлення сторін.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

У відповідності до частини 1 статті 180
Господарського кодексу України зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх його істотних умов.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї сторони має бути досягнута
згода.

Вказана норма кореспондується з
приписами частини 2 статті 180
Господарського кодексу України,
відповідно до якої господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

У відповідності до частини 3 статті 180
Господарського кодексу України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками (частина 1 статті
181 Господарського кодексу України).

Нормами статті 204 ЦК України визначено,
що правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення його
сторонами вимог, які встановлені ч. 1-3, 5
ст.203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину: 1)
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, у розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК
України, недійсність договору
законодавець пов'язує з
невідповідністю змісту договору
нормам закону.

Отже, вирішуючи спори про визнання
договорів недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання правочинів недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону; додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Зобов'язанням, згідно статті 509
Цивільного кодексу України, є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 139 ГК України
цінні папери є особливим видом майна
суб'єктів господарювання.

На момент укладання оспорюваного
правочину діяв Закон України «Про
інститути спільного інвестування
(пайові та корпоративні інвестиційні
фонди)» в редакції із змінами і
доповненнями внесеними Законом №3201-IV
від 15.12.2005 року.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про
інститути спільного інвестування
(пайові та корпоративні інвестиційні
фонди)», в редакції, що діяла на момент
укладання договору, встановлено, що
компанія з управління активами під час
провадження нею діяльності з
управління активами ICI не має права
придбавати векселі, похідні цінні
папери, цінні папери ICI відкритого типу,
якщо інше не встановлено
нормативно-правовими актами Комісії.

При цьому підпунктом 1.8 пункту 1 розділу
5 «Положення про особливості
здійснення діяльності з управління
активами інституційних інвесторів»,
затвердженого рішенням ДКЦПФР №1277 від
02.11.2006 року, встановлено, що компанія з
управління активами під час діяльності
з управління активами інституту
спільного інвестування не має права
придбавати векселі, похідні цінні
папери, цінні папери ICI відкритого типу,
якщо інше не встановлено
нормативно-правовими актами Комісії.

Відповідно до вимог ч. 5.ст. 34 Закону
України «Про інститути спільного
інвестування (пайові та корпоративні
інвестиційні фонди)» в редакції із
змінами і доповненнями внесеними
Законом №3201-IV від 15.12.2005 року,
передбачено, що до складу активів
венчурного фонду можуть входити
боргові зобов'язання емітентів, частка
у корпоративних правах яких входить до
складу активів цього фонду. Такі
зобов'язання можуть бути оформлені
векселями, облігаціями (у тому числі
конвертованими) та договорами позики.

Враховуючи нижче визначену позицію,
щодо моменту набуття права власності
на корпоративні права та відповідно до
редакції Статуту товариства з
обмеженою відповідальністю «Інфініті»
затвердженої протоколом загальних
зборів учасників TOB «Інфініті» №59 від
17.05.2007 року, засновниками позивача
значилися фізичні особи та товариство
з обмеженою відповідальністю «Нова
фінансова компанія» (а.с. 30-39).

З матеріалів справи вбачається, що
26.06.2007 року між відповідачем-1 та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Нова фінансова
компанія» було укладено договір №4-КП
про продаж корпоративних прав у
статутному капіталі товариства з
обмеженою відповідністю «Інфініті».
Відповідно до умов цього договору,
Продавець (ТОВ «Нова фінансова
компанія») зобов'язується передати
покупцю (відповідач-1) корпоративні
права у вигляді 1% від статутного
капіталу позивача у грошовому
еквіваленті 3 000,00 грн., а покупець
зобов'язується оплатити зазначену
частку шляхом перерахунку на поточний
рахунок продавця коштів у сумі 3 000,00
грн. (а.с. 60).

Протоколом №61 від 27.06.2007 року загальних
зборів учасників позивача було
затверджено нову редакцію Статуту
позивача.

Державну реєстрацію змін до установчих
документів ТОВ «Інфініті» проведено
05.07.2007 року, номер запису 2002534 (а.с.
62)

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
господарські товариства», установчі
документи товариства, окрім іншого
повинні містить відомості про склад
засновників та учасників.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
господарські товариства» передбачено,
що товариство набуває прав юридичної
особи з дня його державної реєстрації.

Стаття 7 Закону України «Про
господарські товариства» встановлює,
що зміни, які сталися в установчих
документах товариства і які вносяться
до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, підлягають державній
реєстрації за тими ж правилами, що
встановлені для державної реєстрації
товариства.

Зазначена норма кореспондується з ч. 1
ст. 18 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб підприємців», якою встановлено, що
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін.

Виходячи з аналізу вищезазначених
норм, слід дійти висновку, що перехід
права власності на корпоративні права
підлягає державній реєстрації та у
відповідності до ст. 210 ЦК України,
такий правочин є вчиненим з моменту
його державної реєстрації.

Натомість, судом першої інстанції
помилково не було прийнято до уваги, що
внесення змін до складу учасників
набуло чинності не раніше державної
реєстрації відповідних змін.

У зв'язку з чим, судова колегія не
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що корпоративні права
увійшли до складу активів відповідача-1
з моменту укладання договору №4-КП від
26.06.2007 року.

Таким чином, корпоративні права на
момент укладання оспорюваного
правочину не входили до складу активів
відповідача-1 та відповідно судом
неправильно застосовані норми
матеріального права, а саме положення
ч. 5 ст. 34 Закону України «Про інститути
спільного інвестування (пайові та
корпоративні інвестиційні фонди).

Таким чином, спірний договір №283-07/12Б-1
купівлі-продажу цінних паперів від
27.06.2007 року укладно всупереч положень
ст. 30 Закону України «Про інститути
спільного інвестування (пайові та
корпоративні інвестиційні фонди)», в
редакції, що діяла на момент укладання
договору, та всупереч ст.ст. 6, 7 Закону
України «Про господарські товариства».

Разом з цим, судова колегія не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позовна заява
надійшла до суду з пропуском строку
позовної давності, з огляду на
наступне.

Згідно з п. 25 Інформаційного листа
Вищого господарського суду 29.06.2010 року
№01-08/369 «Про деякі питання, порушені у
доповідних записках про роботу
господарських судів України у 2009 році
щодо застосування норм Господарського
процесуального кодексу України»
апеляційний господарський суд не лише
вправі, а й зобов'язаний перевірити
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення місцевого
господарського суду в частині,
зокрема, з'ясування цим останнім
наявності чи відсутності поважних
причин пропущення строку позовної
давності.

Судовою колегією встановлено та
досліджено той факт, що до позовної
заяви позивачем було подано копію
заперечень відповідача-1 на відзив про
визнання кредитором у справі №БЗ/081-12
про банкрутство TOB «Інфініті» з описом
вкладень від 18.02.2013 року.

В описової частині до позовної заяви
позивачем зазначено, що саме з цього
моменту фактично позивач дізнався про
існування оскаржуваного договору і
саме з отримання копії зазначеного
договору в лютому 2013 року, розпочав
перебіг строку позовної давності.
Будь-яких доказів, які б
підтверджували, що про існування саме
цього договору раніше позивачу було
відомо, матеріали справи не містять.

Враховуючи ту обставину, що позивач не
був стороною даного договору він
фактично не міг знати про існування
даного договору, до моменту його
отримання.

Факт отримання копії спірного договору
в лютому 2013 року було підтверджено
належними доказами та фактично не
заперечувався відповідачами.

У відповідності до частини 1 ст. 261 ЦК
України, передбачено, що перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила, а отже
висновки суду викладені в рішенні не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Крім того, відповідно до п. 2.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» №10
від 29.05.2013 року за змістом частини
першої статті 261 ЦК України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин,
тобто наявності обставин, які з
об'єктивних, незалежних від позивача
підстав унеможливлювали або істотно
утруднювали своєчасне подання позову,
вирішується господарським судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням наявних фактичних даних
про такі обставини.

У зв'язку з тим, що під час розгляду
справи встановлено факт порушення
права та охоронюваного законом
інтересу позивача, а строк позовної
давності позивачем не пропущено, тому,
на переконання колегії суддів,
висновки суду першої інстанції про те,
що спірний кредитний договір був
укладений сторонами 27.06.2007 року,
позовна заява надійшла до суду 23.12.2013
року, тобто подана із спливом строку
позовної давності та про те що
позивачем не надано суду відповідного
обґрунтування та доказів, що
підтверджують обставини, з якими
позивач пов'язує день, коли він
довідався про порушення його права
укладання спірного договору, є
передчасними та безпідставними.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З врахуванням встановлених обставин
справи, за наявних у справі доказів,
пояснень представників сторін, судова
колегія дійшла висновку, що з вказаних
підстав позов підлягає задоволенню.

З огляду на зазначене вище, місцевий
господарський суд, при прийнятті
оскаржуваного рішення, дійшов
невірного висновку щодо відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним договір №283-07/12Б-1
купівлі-продажу цінних паперів від
27.06.2007 року, укладений між товариством з
обмеженою відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти», яка діяла як
компанія з управління активами за
рахунок та в інтересах пайового
закритого недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Інфініті Преміум» та товариством з
обмеженою відповідальністю «БСЛ», за
яким товариство з обмеженою
відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти», яка діяла як
компанія з управління активами за
рахунок та в інтересах пайового
закритого недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Інфініті Преміум» набула право
власності на прості векселі емітовані
товариством з обмеженою
відповідальністю «Інфініті» загальною
номінальною вартістю 249 474 945,00 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем - товариством з обмеженою
відповідальністю «Інфініті» надано
докази та належним чином доведено
правомірність вимог апеляційної
скарги про скасування рішення
місцевого господарського суду від
07.11.2013 року.

Статтею 103 ГПК України визначені
повноваження суду апеляційної
інстанції за результатами розгляду
апеляційної скарги, відповідно до якої
суд апеляційної інстанції має право: 1)
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
(подання) без задоволення; 2) скасувати
рішення повністю або частково і
прийняти нове рішення; 3) скасувати
рішення повністю або частково і
припинити провадження у справі або
залишити позов без розгляду повністю
або частково; 4) змінити рішення.

Відповідно до ст. 104 ГПК України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи а також
неправильне застосування норм
матеріального права та процесуального
права, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

З огляду на вищенаведене, апеляційний
господарський суд вважає, що
зазначеним вище обставинам місцевий
господарський суд не надав належної
оцінки, що призвело до прийняття
невірного рішення. Зокрема, рішення
господарського суду міста Києва від
25.03.2014 року прийнято після неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з неправильним застосуванням
норм матеріального права, і є таким що
не відповідає нормам закону.

Таким чином, апеляційна скарга
товариства з обмеженою
відповідальністю «Інфініті» підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
суду слід скасувати та прийняти нове
рішення суду, яким в позові відмовити.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Інфініті»
на рішення господарського суду міста
Києва від 25.03.2014 року на рішення
господарського суду міста Києва від
25.03.2014 року у справі №910/25034/13
задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 25.03.2014 року у справі №910/25034/13
скасувати та прийняти нове рішення
суду, яким позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір №283-07/12Б-1
купівлі-продажу цінних паперів від 27
червня 2007 року, укладений між
товариством з обмеженою
відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти», яка діяла як
компанія з управління активами за
рахунок та в інтересах пайового
закритого недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Інфініті Преміум» та товариством з
обмеженою відповідальністю «БСЛ».

3. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Венчурні
інвестиційні проекти», яке діє як
компанія з управління активами за
рахунок та в інтересах пайового
закритого недиверсифікованого
венчурного інвестиційного фонду
«Інфініті Преміум» (01601, м. Київ, вул.
Госпітальна, 4-А, ) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Інфініті» (08136,
Київська область, Києво-Святошинський
район, с. Крюківщина, вул. Мічуріна, 10-А,
) 573,50 грн. судового збору
за розгляд справи в суді першої
інстанції, 304,50 грн. судового збору за
розгляд справи в суді апеляційної
інстанції.

4. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «БСЛ» (08136, Київська
область, Києво-Святошинський район, с.
Крюківщина, вул. Мічуріна, 10-А, ) на користь товариства з
обмеженою відповідальністю «Інфініті»
(08136, Київська область,
Києво-Святошинський район, с.
Крюківщина, вул. Мічуріна, 10-А, ) 573,50 грн. судового збору за
розгляд справи в суді першої інстанції,
304,50 грн. судового збору за розгляд
справи в суді апеляційної інстанції.

5. Видачу відповідних наказів доручити
господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи №910/25034/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
А.Г. Майданевич

Судді
О.І. Лобань

Р.В. Федорчук