ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

"16" червня 2014 р. Справа № 926/581/14

За позовом Державного
територіального-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» м. Львів

до відповідача - 1 Чернівецької міської
ради

відповідача -2 Приватного підприємця
ОСОБА_1 м. Чернівці

про визнання недійсним рішення та
договору

Cуддя М.І.Ніколаєв

представники:

від позивача - не з'явився

від відповідача 1 - Баланецький О.Д., дов.
від 07.03.2014 року, Ткачук М.В., дов. від
12.06.2014 року

від відповідача 2 - ОСОБА_4, довіреність
від 23.03.2011 року.

СУТЬ СПОРУ: Державне
територіально-галузеве об'єднання
«Львівська залізниця» звернулося з
позовом про визнання недійсним рішення
Чернівецької міської ради від 24.04.2003
року №203 в частині продажу земельної
ділянки площею 0,0901 га. приватному
підприємцю ОСОБА_1 та укладеного на
підставі вищевказаного рішення
договору купівлі-продажу земельної
ділянки.

Ухвалою від 14.04.2014 року порушено
провадження у справі, судове засідання
призначено на 28.04.2014 року за участю
представників сторін.

Ухвалою суду від 28.04.2014 року за
клопотанням відповідача-1 розгляд
справи відкладено на 12.05.2014 року.

У судових засіданнях 12.05.2014 року та
03.06.2014 року оголошувались перерви.

Відповідач-1 проти позовних вимог
заперечує посилаючись на те, що станом
на момент прийняття спірного рішення у
позивача не було документів на
земельну ділянку, при цьому
розпорядником земель у межах міста
виступає міська рада. Крім того, на
земельній ділянці знаходиться
нерухоме майно відповідача-2, при
придбанні якого до останнього і
перейшло право користування землею.
Також відповідач звернув увагу на
пропуск позивачем строків позовної
давності.

Відповідач-2 проти позову також
заперечив, аргументуючи це тим, що
позивач не є належним
землекористувачем земельної ділянки,
оскільки в нього відсутні
правовстановлюючі документи на землю,
у зв'язку з чим міська рада мала всі
необхідні повноваження щодо
розпорядження земельною ділянкою.

До початку судового засідання від
позивача надійшло клопотання про
уточнення позовних вимог, в якому
останній просить визнати незаконним
рішення Чернівецької міської ради від
24.04.2003 року №203 в частині продажу
земельної ділянки площею 0,0901 га.
приватному підприємцю ОСОБА_1 та
визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
11.06.2003 року, що зареєстрований в реєстрі
за №6029 приватним нотаріусом
Чернівецького міського нотаріального
округу ОСОБА_5

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, хоча був
належним чином повідомлений про дату і
час судового засідання, у зв'язку з чим
його неявка не перешкоджає вирішенню
спору по суті.

Розглянувши подані документи,
з'ясувавши фактичні обставини справи,
суд -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи
спірна земельна ділянка площею 0,0901 га
знаходиться в АДРЕСА_1 та віднесена до
земель населених пунктів.

На підставі договору купівлі-продажу
від 08.05.2002 року відповідач-2 придбав у
ТОВ «Ресурс-Ойл» 16/1000 частин будівель,
що знаходяться в АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва на право
власності на нерухоме майно від 28.02.2005
року та витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно
відповідач-2 є власником офісних та
складських приміщень загальною площею
681,40 кв.м, що знаходяться в АДРЕСА_1.

Станом на момент вирішення спору
доказів недійсності договору
купівлі-продажу від 08.05.2002 року суду не
надано.

На підставі рішення 7 сесії
Чернівецької міської ради XXIV скликання
від 26.12.2002 року відповідачу2 надано в
оренду для обслуговування будівлі
земельну ділянку площею 0,0901 га, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

23.01.2003 року між відповідачами укладено
договір оренди спірної земельної
ділянки.

Межі земельної ділянки, яку передано в
оренду, погоджено на підставі
протоколу від 08.09.2002 року.

В подальшому, рішенням 9 сесії
Чернівецької міської ради XXIV скликання
від 27.02.2003 року відповідачу-2 надано
дозвіл на викуп земельної ділянки
площею 0,0901 га, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно рішення 10 сесії Чернівецької
міської ради XXIV скликання від 24.04.2003
року №203 відповідачу-2 продано
вищевказану земельну ділянку.

11.06.2003 року між відповідачами укладено
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,0901 га, що знаходиться в
АДРЕСА_1 (із цільовим призначенням - для
обслуговування будівлі). Даний договір
зареєстрований в реєстрі приватним
нотаріусом Чернівецького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за №6029

Станом на момент вирішення спору
відповідач-2 згідно державного акту на
право власності на земельну ділянку
від 20.12.2004 року є власником спірної
землі.

Актом від 08.10.2013 року, підписаного
комісією у складі представників
позивача та Чернівецької міської ради,
при обстеженні смуги відведення
залізниці в межах Чернівецької міської
ради за напрямком Чернівці -
держкордон, Чернівці-Північні -
Сокиряни, Коломия - Чернівці,
встановлено, що з правої сторони
під'їзної колії №39,01 знаходяться
земельні ділянки ( у т.ч. відповідача-2),
які починаються з пакгауза, що
паралельно проходить до під'їзної
колії, на відстані 2,0 м.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

За приписами пункту 2 статті 20
Господарського суду України кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається Цивільним кодексом
України, Господарським кодексом
України та іншими законами.

Згідно статей 1 та 2 Господарського
процесуального кодексу України
звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 21 Цивільного кодексу України
передбачено, що суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Таким чином, зі змісту вказаної норми
вбачається, що правовий акт може бути
визнаний недійсним (незаконним,
протиправним), тобто таким, що не
відповідає закону (іншому правовому
акту), якщо він виданий органом або
посадовою особою з перевищенням
наданих йому законом повноважень або в
межах компетенції, але з порушенням
діючого законодавства.

Проте, судом не встановлено обставин,
за якими спірне рішення ради може бути
визнане недійсним (незаконним),
виходячи з приписів статті 21
Цивільного кодексу України та
враховуючи наступне.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 68 Земельного
кодексу України до земель залізничного
транспорту належать землі смуг
відведення залізниць під залізничним
полотном та його облаштуванням,
станціями з усіма будівлями і
спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонногоколійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту.

Статтею 65 Земельного кодексу України
передбачено, що землями промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям .

Частиною другою статті 4 Закону України
"Про залізничний транспорт"
встановлено, що визначення
територіальних меж залізниць
здійснюється за рішенням Кабінету
Міністрів України за поданням
центрального органу виконавчої влади в
галузі транспорту.

Відповідно до п.п. «а» ст. 12 Земельного
кодексу України в редакції, чинній на
дату прийняття спірного рішення (далі -
ЗК України), до повноважень міських рад
належить право розпорядження землями
територіальних громад.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Частинами 1, 2 ст. 83 ЗК України
передбачено, що землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю. У комунальній власності
перебувають усі землі в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Згідно п.12 розділу Х «Перехідні
положення» ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Станом на момент прийняття
відповідачем-1 спірного рішення
розмежування земель державної і
комунальної власності в межах м.
Чернівці не проводилось, в матеріалах
справи відсутні докази протилежного.

Таким чином, враховуючи те, що спірна
земельна ділянка знаходиться у межах м.
Чернівці, у відповідності до п. 34 ст. 26
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», п.п. «а» ст.
12, ст.ст. 83, 122, п. 12 розділу Х «Перехідні
положення» ЗК України, відповідач-1 мав
усі необхідні повноваження щодо
розпорядження зазначеною земельною
ділянкою.

Згідно ст. 125 ЗК України (в редакції від
03.04.2003 року) право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації,
а з 02 травня 2009 р. (у відповідності із
Законом України від 05 березня 2009 р.
№1066-VI) право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

З вищенаведених норм випливає, що
вимагати захисту порушених прав на
землю має право власник чи користувач
земельної ділянки, чиї права на землю
оформлені та зареєстровані у
встановленому законодавством порядку.
Вилучення земельних ділянок також
здійснюється за згодою
землекористувача, право користування
якого оформлене та зареєстроване у
встановленому законодавством порядку.

Аналогічну позицію висловлено в
Постановах ВГС України від 12.11.2013 року
№914/1047/13-г, від 16.05.2012 року №12/110/5022-1599/2011,
від 09.10.2013 року №907/307/13, від 18.05.2010 року
№22/45, від 09.03.2010 року №1/33, від 16.03.2010 року
№18/35 та від 29.05.2014 року по справі
№926/1145/13.

У свою чергу, станом на момент
вирішення даного спору по суті
позивачем не було надано належних
доказів, як-то: договір оренди, договір
купівлі-продажу, державний акт на
землю, на підтвердження правомірності
користування спірною земельною
ділянкою, в розумінні статті 65
Земельного кодексу України, якою
встановлено, що землями промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям для
здійснення відповідної діяльності.

Більш того, станом на момент прийняття
спірних рішень Державний акт на право
постійного користування земельною
ділянкою ДТГО «Львівська залізниця»
також був відсутній і державної
реєстрації не проходив. Отже, в
матеріалах справи відсутні докази
оформлення ДТГО «Львівська залізниця»
чи її відокремленими підрозділами у
встановленому законодавством порядку
права постійного користування чи права
оренди спірною земельною ділянкою
шляхом отримання Державного акту на
право постійного користування
земельною ділянкою чи укладення
договору оренди земельної ділянки, а
тому виходячи із приписів ст. 125 ЗК
України право постійного користування
вказаною земельною ділянкою у ДТГО
«Львівська залізниця» не виникло, тому
погодження позивачем проекту
відведення, акту встановлення і
узгодження зовнішніх меж в натурі,
вилучення спірної земельної ділянки
законом не вимагалося, що спростовує
відповідні посилання позивача.

Крім того, як встановлено судовим
слуханням, підтверджується планом
земельної ділянки та не заперечується
представниками сторін на спірній
частині земельної ділянки в АДРЕСА_1
знаходиться рампа.

Відповідно до Правил перевезення
пасажирів, багажу, вантажобагажу та
пошти залізничним транспортом України,
які затверджені Наказом Міністерства
транспорту та зв'язку України від 27
грудня 2006 року N 1196 платформа - рівний
підвищений майданчик, збудований
згідно з нормами будівництва, біля
якого зупиняється поїзд для здійснення
посадки та висадки пасажирів.

Згідно з п. 5.3 Правил технічної
експлуатації залізниць України, що
затверджені Наказом Міністерства
транспорту України від 20 грудня 1996 року
N 411 пасажирські і вантажні платформи,
розміщені на лініях із змішаним рухом
пасажирських та вантажних поїздів, на
прямих ділянках мають відповідати
таким нормам висоти і відстані від осі
колії: 1100 мм - від рівня верху головок
рейок для високих платформ; 200 мм - від
рівня верху головок рейок для низьких
платформ; 1920 мм - від осі колії для
високих платформ; 1745 мм - від осі колії
для низьких платформ.

У свою чергу, як вбачається з Акту від
08.10.2013 року, підписаного комісією у
складі представників позивача та
Чернівецької міської ради, з правої
сторони під'їзної колії №39,01
знаходяться земельні ділянки (у т.ч.
відповідача-2), які починаються з
пакгауза, що паралельно проходить до
під'їзної колії, на відстані 2,0 м., тобто
в межах передбаченої Правилами
технічної експлуатації залізниць
України відстані.

Враховуючи вищевикладене позивачем не
доведено, що спірна земельна ділянка
повинна бути віднесена до смуги
відведення залізниці.

Твердження позивача про те, що
виготовлення та отримання державних
актів на землю на час облаштування
залізничного полотна і смуги
відведення не передбачалося діючим на
той час законодавством, що
підтверджується посиланням на
наведені в позовній заяві нормативні
акти, спростовуються змістом, зокрема,
п.п. 27, 32 «Инструкции о нормах и порядке
отвода земель для железных дорог и
использовании полосы отвода»,
затвердженої Міністерством шляхів
сполучення СРСР 30.01.1963р., які містять
прямі вимоги щодо обов'язковості
складення документів на право
користування землею та порядок
зберігання актів на право користування
землею підрозділами залізниць.

Відповідно до п. 27 «Инструкции о нормах
и порядке отвода земель для железных
дорог и использовании полосы отвода»
«после утверждения отвода земель в
установленном законом порядке
управление железной дороги или группа
заказника сооружаемой железной дороги
заключает договор с
землеустроительными организациями на
производство работ, связанных с
установкой в натуре межевых знаков и
составлением документа на право
пользования землей» (мовою оригіналу).

У свою чергу, пунктом 32 вищевказаної
Інструкції передбачено, що «в конторах
дистанций пути и в службах пути зданий
и сооружений дорог должны постоянно
храниться акты на право пользования
землей и планы утвержденной полосы
отвода земли дистанций и
соответственно дороги» (мовою
оригіналу).

Посилання позивача в обґрунтування
своєї позиції на «Положение о землях,
предоставленных транспорту»,
затверджене постановою РНК СРСР
07.02.1933р., також є безпідставним. Так, п. 10
цього положення регламентує
оформлення прав на землі, закріплені,
зокрема, за наркоматом шляхів
сполучення та водного транспорту і
його органів в порядку, встановленому
законодавством союзних республік. При
цьому, частина ІV діючого на той час
Земельного кодексу УСРР, затвердженого
постановою ВЦВК від 29.11.1922р. (із змінами
та доповненнями від 27.06.1927р.),
передбачала обов'язковість оформлення,
державної реєстрації та видачі
землекористувачам
правопідтверджуючих документів на
землю. Розділ ІІ постанови ВЦВК й РНК
УСРР від 23.09.1925р. «Про земельні
розпорядки в смузі міст і містечок»
(діяла до 1984 року) також передбачав,
зокрема, що всі без винятку земельні
ділянки в межах міської смуги
підлягають державній реєстрації, що
засвідчується актами реєстрації та
витягами з них.

Статтею 10 закону СРСР від 13.12.1968р. «Об
утверждении основ земельного
законодательства Союза ССР и союзных
республик» передбачено, що «приступать
к пользованию предоставленным
земельным участком до установления
соответствующими землеустроительными
органами границ этого участка в
натуре (на местности) и выдачи
документа, удостоверяющего право
пользования землей, запрещается.

Право землепользования колхозов,
совхозов и других землепользователей
удостоверяется государственными
актами на право пользования землей.
Формы актов устанавливаются Советом
Министров СССР» (мовою оригіналу).

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу
Української РСР 1970 року право
землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчувалося державними актами на
право користування землею. Форми актів
встановлювалися Радою Міністрів СРСР.
Згідно ст. 22 цього кодексу приступати
до користування наданою земельною
ділянкою до встановлення відповідними
землевпорядними органами меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
видачі документа, який засвідчує
право користування землею,
заборонялося.

Земельний кодекс Української РСР 1990
року містив аналогічні вимоги. Зокрема,
статтею 22 ЗК України (чинного до 01.01.2002
року) передбачено, що право власності
на землю або право користування
наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

У свою чергу, а наявний в матеріалах
справи Схематичний план, виконаний
інститутом Львівтранспроект в жовтні
2010 року також не є належним доказом, що
підтверджує право постійного
користування позивача спірною
земельною ділянкою, адже не є
правовстановлюючим документом.

Крім того, суд відхиляє як неналежний
доказ надану позивачем Довідку
Управління Держкомзему у місті
Чернівці від 19.12.2011 року №1398 про те, що
за позивачем на території міста
Чернівці обліковуються земельні
ділянки загальною площею 182,0980 га, з
якої достовірно не вбачається, що
спірна земельна ділянка площею 0,0901 га
входить до складу вищевказаних земель.

Щодо твердження позивача про
необхідність застосування до даних
правовідносин п. б ч.4 ст. 84 Земельного
кодексу України, якою встановлено, що
до земель державної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать землі під
державними залізницями, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ст. 67 Земельного
кодексу України землі під державними
залізницями відносяться до земель
транспорту. При застосуванні положень
ст. 84 Земельного кодексу України,
необхідно враховувати і положення ст. 65
Земельного кодексу України, зі змісту
якої випливає, що землями транспорту
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям для
здійснення відповідної діяльності.

Згідно ст. 120 ЗК України (в редакції від
03.04.2003 року) при переході права
власності на будівлю і споруду право
власності на земельну ділянку або її
частину може переходити на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди. При відчуженні будівель та
споруд, які розташовані на орендованій
земельній ділянці, право на земельну
ділянку визначається згідно з
договором оренди земельної ділянки.

У свою чергу, згідно ст. 120 ЗК України (в
редакції від 27.04.2007 року) до особи, яка
придбала житловий будинок, будівлю або
споруду, переходить право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором. Якщо договором про
відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди розмір земельної ділянки
не визначено, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, наданій у користування, то в
разі їх відчуження до набувача
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.

Враховуючи, що позивачем не надано
належного доказу, який би свідчив про
його право користування спірною
земельною ділянкою, а також те, що на
спірній земельній ділянці на момент
ухвалення спірного рішення
знаходилось нерухоме майно
відповідача-2, право власності на яке
оформлене у встановленому законом
порядку, суд дійшов висновку, що
Чернівецька міська рада діяла у межах
компетенції, наданої їй законом, тож
правомірно розпорядилась земельною
ділянкою площею 0,0901 га та продала її
відповідачу-2 для обслуговування
будівлі, що перебуває у власності
останнього.

При цьому, враховуючи, що рішення 10
сесії Чернівецької міської ради XXIV
скликання від 24.04.2003 року №203
відповідає вимогам закону і не порушує
право або охоронюваний законом інтерес
позивача, відсутні також підстави і для
визнання недійсним оскаржуваного
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 11.06.2003 року.

У відповідності до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, а обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до пункту 2 роз'яснень
президії Вищого арбітражного суду
України від 26.01.2000 року № 02-5/35
підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

З урахуванням вищевикладеного та
виходячи з того, що позивачем не надано
достатньо об'єктивних та переконливих
доказів в підтвердження своїх позовних
вимог, а заявлені вимоги
спростовуються матеріалами справи, суд
дійшов висновку, що у задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

В частині доводів відповідача-1 про
сплив позовної давності суд зазначає
наступне.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму ВГС
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення" рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Пунктом 2.2 Постанови Пленуму ВГС
України від 29.05.2013, № 10 "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" передбачено, що
за змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

З урахуванням вищевикладеного та
виходячи з того, що право або
охоронюваний законом інтерес позивача
спірними рішенням 10 сесії Чернівецької
міської ради XXIV скликання від 24.04.2003
року №203 та договором купівлі-продажу
земельної ділянки від 11.06.2003 року не
порушені, у задоволенні позову слід
відмовити саме з підстав його
необґрунтованості, залишивши при цьому
судові витрати за позивачем.

За таких обставин справи та керуючись
статтями 33, 49, 82, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено та підписано
18.06.2014 року.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку,
передбаченого для оскарження, а у разі
подання апеляційної скарги або
внесення апеляційного подання,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційною інстанцією.

Суддя М.І. Ніколаєв