КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2014 р. Справа№ 910/1608/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю представників:

від позивача: Мельник
А.В. - дов. б/н від 30.01.2014

від відповідача: не з'явилась

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Міністерства
оборони України

на рішення господарського суду міста
Києва

від 26.02.2014

у справі №910/1608/14 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Біохімексім"

до Міністерства оборони України

про стягнення 266345,64 грн.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Біохімексім"
(надалі - позивач, ТОВ „Біохімексім")
про стягнення із Міністерства оборони
України (надалі - відповідач) 266345,64 грн.
заборгованості.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 26.02.2014 у справі №910/1608/14 позов
задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, Міністерство оборони України
звернулося до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 26.02.2014 у справі №910/1608/14 та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що рішення суду першої
інстанції прийняте з порушенням норм
матеріального права. Зокрема, апелянт
зазначає, що сторонами у договорі щодо
порядку розрахунків було передбачено
відкладальну обставину, з настанням
якої пов'язаний обов'язок відповідача
оплатити поставлену продукцію, -
надходження бюджетних коштів за даним
кодом видатків. Відповідач також
вказує, що Міністерство оборони
України є центральним органом
виконавчої влади і військового
управління, фінансування якого
здійснюється за рахунок коштів
державного бюджету, а тому його вини у
недостатньому фінансуванні немає.

Позивач проти задоволення апеляційної
скарги заперечує, вважає рішення суду
законним та обґрунтованим і просить
залишити його без змін.

Відповідач у судове засідання 02.06.2014 не
з'явився, поважних причин неявки суду
не повідомив, хоча про час та місце
судового засідання був повідомлений
належним чином.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

18.06.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю „Біохімексім", як
постачальником, та Міністерством
оборони України, як замовником,
укладено договір №286/3/13/15 про поставку
для державних потреб
матеріально-технічних засобів речової
служби (за кошти Державного бюджету
України) (надалі - договір).

Згідно положень пункту 1.1. договору,
постачальник зобов'язується у 2013 році
поставити замовнику мило, засоби мийні
та засоби для чищення (лот. 2 Мило
туалетне тверде „Класичне" без
обгортки у формі кусків по 100 г.)
(далі-товар), зазначене у специфікації,
а замовник забезпечити приймання та
оплату товару в асортименті, кількості,
у строки (терміни) вказані у цьому
договорі.

Номенклатура товару, передбаченого до
поставки за договором, характер,
технічні та якісні характеристики, а
також конструктивні, технологічні,
експлуатаційні та інші вимоги до
товару, строки (терміни) виконання
Договору, визначаються специфікацією,
яка міститься у п. 1.2 договору.

Так, вказаним пунктом договору
передбачено, що позивач зобов'язався
поставити відповідачеві у строк до
27.06.2013 мило туалетне тверде „Класичне"
без обгортки у формі кусків по 100 г. в
кількості 14366 кг. загальною вартістю
266345,64 грн.

Відповідно до п. 2.1. договору, якість
товару, маркування, тара та упаковка
повинні відповідати вимогам діючих
стандартів, технічних умов, які вказані
у специфікації цього договору, а також
затвердженому зразку. Для своєчасної
організації контролю якості
постачальник обов'язково вказує
місцезнаходження, де виготовляється
товар (у разі відсутності у
постачальника готового товару на
момент підписання договору).

Приймання товару оформляється актом
приймального контролю (якості), який
повинен бути складений військовим
представництвом Міністерства оборони
України. Належним чином оформлений і
підписаний акт є підтвердженням
приймання товару по якості та
направляється Замовнику після
відправки товару разом з
рахунком-фактурою (п. 2.7. договору).

Пунктом 4.1. договору визначено, що
розрахунки за фактично поставлений
товар проводяться протягом 90
банківських днів (за умов надходження
бюджетних коштів на рахунок
Міністерства оборони України за даним
кодом видатків) з дати надання
постачальником замовнику належним
оформленого рахунку-фактури на
поставлений товар, підписаний
керівником та головним бухгалтером
Постачальника (якщо посада головного
бухгалтера не передбачена штатним
розписом, то про це зазначається у
рахунку-фактурі).

Положеннями пункту 4.2. договору
визначено, що до рахунку-фактури
додаються: акт приймального контролю
(якості) товару, на якому повинен бути
оригінал підпису одержувача замовника,
засвідчений мастичною печаткою, який
підтверджує одержання товару;
видаткова накладна постачальника;
повідомлення-підтвердження.

Строк дії договору сторони визначили в
п. 9.1., відповідно до якого договір
набирає чинності з дати його
підписання сторонами і діє до 31.12.2013р., а
в частині проведення розрахунків до
повного їх завершення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач вказував на те, що ним належним
чином виконано умови договору №286/3/13/15
від 18.06.2013, що підтверджується актом
приймання мила туалетного твердого
„Класичного" від 26.03.2013; актом
приймального контролю (якості) №4 від
24.06.2013 та повідомленням-підтвердженням
№7 отримання та оприбудкування за
бухгалтерським обліком матеріальних
цінностей, оплачених у
централізованому порядку від 25.06.2013,
які належним чином підписані та
скріплені печатками обох сторін, але
відповідач не виконав взяті на себе
зобов'язання відповідно до умов даного
договору в частині оплати отриманого
товару, в результаті чого в останнього
виникла заборгованість, яка становить
266345,64 грн.

Позивачем на підтвердження факту
поставки відповідачеві товару на суму
266345,64 грн. за договором №286/3/13/15 від
18.06.2013 також надано належним чином
засвідчену копію видаткової накладної
№100 від 25.06.2013 та рахунку на оплату №96
від 20.06.2013 року.

Крім того, між Товариством з обмеженою
відповідальністю „Біохімексім" та
Міністерством оборони України
підписано акт звіряння розрахунків від
10.02.2014, відповідно до якого
заборгованість останнього перед
позивачем становить 266345,64 грн.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
-відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання -відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

За умовами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Положеннями статей 525, 526 ЦК України
визначено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

З огляду на те, що відповідач не довів
суду належними і допустимими доказами
виконання ним своїх зобов'язань та
оплати поставленого товару, колегія
суддів погоджується із висновком
місцевого господарського суду, що
вимога позивача про стягнення з
відповідача 266345,64 грн. заборгованості
за договором №286/3/13/15 про поставку для
державних потреб
матеріально-технічних засобів речової
служби (за кошти Державного бюджету
України) від 18.06.2013 правомірна та
підлягає задоволенню.

При цьому, судом апеляційної інстанції
відхиляються доводи апелянта про те, що
сторонами у договорі щодо порядку
розрахунків було передбачено
відкладальну обставину, з настанням
якої пов'язаний обов'язок відповідача
оплатити поставлену продукцію, -
надходження бюджетних коштів за даним
кодом видатків.

Так, з урахуванням положень ст. 530
Цивільного кодексу України та
укладеного сторонами договору,
виходячи з факту підписання сторонами
акту приймального контролю (якості) та
отримання представником замовника
інших документів, передбачених п. 4.2
договору, строк виконання зобов'язання
щодо оплати поставленого і отриманого
товару станом на момент подання
позовної заяви настав.

Стосовно умови договору в частині
розрахунків про надходження бюджетних
коштів на рахунок Міністерства оборони
України за даним кодом видатків, яка
погоджена сторонами, колегія суддів
зазначає, що вказана умова в розумінні
статей 212, 251 та 252 Цивільного кодексу
України не є подією, яка має неминуче
настати зі спливом певного періоду, а
тому не може бути відкладальною умовою
та не створює для сторін цивільних прав
та обов'язків щодо визначення строку
оплати. Таким чином, зазначена умова
договору не є підставою вважати таким,
що не настав (або таким, настання якого
залежить від надходження коштів
державного бюджету) строк виконання
зобов'язань по оплаті поставленого
товару, оскільки вказана умова
стосується порядку розрахунків, а
строки розрахунків сторонами
визначені у п. 4.1 договору.

Аналогічної правової позиції
притримується Вищий господарський суд
України у своїй постанові від 05.12.2013 у
справі №910/6273/13.

Доводи апеляційної скарги про те, що
Міністерство оборони України є
центральним органом виконавчої влади і
військового управління, фінансування
якого здійснюється за рахунок коштів
державного бюджету, а тому його вини у
недостатньому фінансуванні немає,
також не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки відповідно до п. 1.4
договору зобов'язання по оплаті
поставленого за договором товару
покладено саме на замовника, а питання
щодо здійснення фінансового
забезпечення зобов'язань замовника не
є предметом даного спору та не можуть
вирішуватись в межах заявленого
позову. Крім того, відповідно до ч.1 ст.
625 Цивільного кодексу України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга Міністерства оборони України
задоволенню не підлягає, а рішення
господарського суду міста Києва від
26.02.2014 у справі №910/1608/14 має бути
залишене без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства
оборони України залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду міста Києва від 26.02.2014 у справі
№910/1608/14 залишити без змін.

Матеріали справи №910/1608/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду у
встановленому законом порядку.

Головуючий суддя
М.М. Новіков

Судді
Л.П. Зубець

А.І. Мартюк