ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2014 р.Справа № 916/1104/14

Господарський суд Одеської
області у складі:

судді Петрова
В.С.

при секретарі
Комендатенко Н.В.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_1;

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання
права власності на будівельні
матеріали та права на оформлення у
встановленому законом порядку
документів, які посвідчують право
власності,-

ВСТАНОВИВ:

В засіданні суду 04.06.2014 р. оголошувалась
перерва до 06.06.2014 р. в порядку ч. 3 ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернулась до господарського суду
Одеської області з позовною заявою до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про
визнання дійсним укладеного між
сторонами договору купівлі-продажу
нежитлової будівлі від 25.04.2012 р. та
визнання за позивачем права власності
на нежитлову будівлю „ІНФОРМАЦІЯ_1"
загальною площею 142,52 кв.м, розташовану
за адресою: АДРЕСА_1. Позовні вимоги
обґрунтовані наступним.

25 квітня 2012 року між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено
договір купівлі-продажу нежитлової
будівлі „ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною
площею 142,52 кв.м, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1. Згідно пунктів 2.1.
розділу 2 та пункту 3.3. розділу 3
договору купівлі-продажу нежитлової
будівлі від 25.04.2012 року покупець
(позивач) сплатив продавцеві
(відповідачу) договірну ціну об'єкта до
оформлення цього договору.

В свою чергу відповідач згідно з
пунктом 3.2. договору взяв на себе
зобов'язання вжити заходів щодо
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації договору
купівлі-продажу нерухомого майна, але й
до теперішнього часу відповідач
ухиляється від виконання взятих на
себе зобов'язань згідно вказаного
договору купівлі-продажу. При цьому
позивач вказує, що відповідачем не
надано документів, які б посвідчували
право власності на нерухоме майно, що в
свою чергу унеможливлює вчинення
нотаріального посвідчення зазначеного
договору та отримання
правовстановлюючих документів на
придбане майно. Між тим, за
ствердженнями позивача, позивач
фактично використовує придбане за
договором майно, про що свідчать
повідомлення про об'єкти оподаткування
від 17.02.2014 р. № 14, договір про постачання
електричної енергії від 10.04.2013 р., але
отримати правовстановлюючі документи
не має можливості.

З огляду на викладене, позивач вважає,
що порушено його права та охоронювані
законом інтереси, що є підставою для
звернення до суду за захистом
порушеного права.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 27.03.2014 р. позовну заяву
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
прийнято до розгляду та порушено
провадження у справі № 916/1104/14, при
цьому розгляд справи призначено в
засіданні суду.

16.05.2014 р. до господарського суду
Одеської області надійшов відзив
відповідача на позов, в якій останній
позов визнає та просить суд розглядати
справу за його відсутністю.

02.06.2014 р. до господарського суду
Одеської області надійшла заява
позивача про уточнення позовних вимог,
згідно з якою позивач просив суд
визнати за ФОП ОСОБА_2 право власності
на будівельні матеріали, використані
при самовільному будівництві будівлі
„ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, а також визнати за ФОП
ОСОБА_2 право на оформлення у
встановленому законом порядку
документів, які посвідчують право
власності на самовільну забудовану
вищевказану будівлю „ІНФОРМАЦІЯ_1".

Під час розгляду справи у судовому
засіданні 06.06.2014 р. представником
позивача було подано заяву про
зменшення позовних вимог, в якій
зазначено про відмову позивача від
другої вимоги, викладеної в заяві про
уточнення позовних вимог вимоги, щодо
визнання за ФОП ОСОБА_2 права на
оформлення у встановленому законом
порядку документів, які посвідчують
право власності на самовільну
забудовану будівлю „ІНФОРМАЦІЯ_1".

Як зазначено в п. 3.11 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року N 18 „Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", Господарським
процесуальним кодексом України,
зокрема статтею 22, не передбачено права
позивача на подання заяв (клопотань)
про "доповнення" або "уточнення"
позовних вимог, або заявлення
"додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в
разі надходження до господарського
суду однієї із зазначених заяв
(клопотань) останній, виходячи з її
змісту, а також змісту раніше поданої
позовної заяви та конкретних обставин
справи, повинен розцінювати її як:
подання іншого (ще одного) позову, чи
збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи об'єднання позовних
вимог, чи зміну предмета або підстав
позову. У будь-якому з таких випадків
позивачем має бути додержано правил
вчинення відповідної процесуальної
дії, а недотримання ним таких правил
тягне за собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
постанові. Збільшено (чи зменшено) може
бути лише розмір вимог майнового
характеру.

Враховуючи вищенаведені положення
Постанови Пленуму ВГСУ та те, що
позиваче було заявлено вимоги
немайнового характеру, відповідно
вищевказану заяву позивача судом
розцінено як заяву про часткову
відмову від позову. У зв'язку з цим суд
на підставі п. 4 ст. 80 ГПК України вважає
за необхідне припинити провадження у
справі в частині позовних вимог ФОП
ОСОБА_2 про визнання права на
оформлення у встановленому законом
порядку документів, які посвідчують
право власності на самовільну
забудовану будівлю „ІНФОРМАЦІЯ_1".

Заслухавши пояснення представника
позивача, розглянувши та дослідивши
всі письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

25 квітня 2012 року між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 (продавець) та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2
(покупець) був укладений договір
купівлі-продажу нерухомості, згідно п.
1.1 якого відповідач як продавець продає
(передає у власність), а позивач як
покупець купує (приймає у власність)
нежитлову будівлю „ІНФОРМАЦІЯ_1"
загальною площею відчужуваних не
житлових приміщень 142,52 кв.м, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

В п. 1.2 договору передбачено, що право
власності на відчужуване нерухоме
майно, яке є предметом цього договору,
переходить від продавця до покупця
відповідно до законодавства України,
але не раніше моменту повної оплати
такого нерухомого майна, яка повинна
бути здійснена не пізніше двох днів з
моменту укладення цього договору та
нотаріального посвідчення і державної
реєстрації цього договору. Документи
на відчужуване нерухоме майно
передаються покупцем продавцю під час
проведення нотаріального посвідчення
та державної реєстрації цього
договору.

В п. 2.1, 2.2 договору передбачено, що за
домовленістю сторін, зазначене в п. 1.1
цього договору нерухоме майно
продається за 114500,00 грн., які сплачені
покупцем продавцю до оформлення цього
договору. При цьому сторони
підтверджують факт сплати цього
платежу за продане нерухоме майно, яке
є предметом цього договору.

В п. 2.4 договору його сторони домовились
вважати цей договір як акт
прийому-передачі вищевказаного
нерухомого майна, яке відчужується за
цим договором, - ключів та документів до
нього.

В п. 9.2 договору передбачено останній
підлягає посвідченню та державній
реєстрації у встановленому законом
порядку. Підставою виникнення права
власності у покупця є державна
реєстрація цього договору в Державному
реєстрі правочинів.

Між тим, за ствердженнями позивача,
відповідач всупереч п. 3.2. договору,
згідно якого взяв на себе зобов'язання
вжити заходів щодо нотаріального
посвідчення та державної реєстрації
договору купівлі-продажу нерухомого
майна, ухиляється від виконання
вказаних зобов'язань. При цьому
позивач вказує, що відповідачем не
надано документів, які б посвідчували
право власності на нерухоме майно, що в
свою чергу унеможливлює вчинення
нотаріального посвідчення зазначеного
договору та отримання
правовстановлюючих документів на
придбане майно. Між тим, за
ствердженнями позивача, позивач
фактично використовує придбане за
договором майно, про що свідчать
повідомлення про об'єкти оподаткування
від 17.02.2014 р. № 14, договір про постачання
електричної енергії від 10.04.2013 р., але
отримати правовстановлюючі документи
не має можливості, що стало підставою
для звернення до суду за захистом своїх
прав.

Згідно частини 1 статті 657 Цивільного
кодексу України (в редакції, що діяли на
момент укладення спірного договору
купівлі-продажу) договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

В ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи з положень ч. 3 статті 640, ч. 1
статті 210 Цивільного кодексу України (в
редакції, що діяли на момент укладення
спірного договору купівлі-продажу),
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а у разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації -
правочин є вчинений з моменту його
державної реєстрації.

Тобто на момент вчинення сторонами
вказаного правочину закон вимагав
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу нерухомого майна та
його державну реєстрацію.

Відповідно до пункту 5 Тимчасового
порядку державної реєстрації
правочинів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 N
671, діючого на момент вчинення спірного
праовичну, державній реєстрації
підлягають правочини, зокрема,
договори купівлі-продажу, міни
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна і така
реєстрація правочинів проводиться
шляхом внесення нотаріусом запису до
Державного реєстру правочинів
одночасно з його нотаріальним
посвідчення (пункт 6 вказаного
Тимчасового порядку). Пунктом 9
зазначеного тимчасового порядку
встановлено, що дата та час внесення
відповідного запису до Державного
реєстру правочинів вважається датою
державної реєстрації правочину.

Пленум Верховного Суду України в п. 13
постанови "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 листопада
2009 року N 9 роз'яснив, що вирішуючи спір
про визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст. ст.
210, 640 ЦК України пов'язується з їх
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Разом з тим Законом України "Про
внесення змін до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" та інших
законодавчих актів України" N 1878 від
11.02.2010 р. були внесені зміни до
Цивільного кодексу України, зокрема, в
частинах 2, 3 статті 182 Цивільного
кодексу України виключено вимогу про
державну реєстрацію правочинів щодо
нерухомості, виключено в частині 1
статті 657 Цивільного кодексу України
слова щодо державної реєстрації
правочинів, а частина 3 статті 640
Цивільного кодексу України викладено в
такій редакції, що договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню, є
укладеним з дня його посвідчення.
Вказаний Закон набрав чинності з
моменту його опублікування, але деякі
його положення запроваджені з 01.01.2012 р.,
а Законами N 4152 від 09.12.2011 р. та N 5245-VI від
06.09.2012 р. внесені зміни до Закону "Про
внесення змін до Законів України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" та інших
законодавчих актів України" щодо
набуття чинності окремих його
положень.

Відтак, з 01.01.2013 р. правочин щодо
купівлі-продажу нерухомості підлягав
тільки нотаріальному посвідченню.

Разом з тим, як з'ясовано судом,
відповідачем було здійснено
самочиненне будівництво будівлі
„ІНФОРМАЦІЯ_1", що знаходиться в
АДРЕСА_1.

В ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України
передбачено, що житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи, чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Як з'ясовано судом, згідно
розпорядження Іванівської районної
ради Одеської області від 11.06.2001 р. № 55-р
був затверджений акт вибору земельної
ділянки під будівництво магазину з
міні-баром ПП ОСОБА_3 в с. Богунове,
також ПП ОСОБА_3 надано дозвіл замовити
у проектно-вишукувальній організації
розробку проектно-кошторисної
документації на будівництво магазину з
міні-баром в с. Богунове.

В подальшому рішенням Коноплянської
сільської ради Іванівського району
Одеської області № 590-V від 04.12.2009 р. ПП
ОСОБА_3 було надано земельну ділянку
площею 0,0505 га забудованих земель, які
використовуються у комерційних цілях в
довгострокову оренду строком на 25
років для розміщення та експлуатації
магазину з міні-баром. Так, між
Коноплянською сільською радою та ПП
ОСОБА_3 був укладений договір оренди
землі від 01.09.2009 р., згідно якого
відповідачу було надано в оренду
строком на 25 років земельну ділянку
площею 0,0505 га за адресою: АДРЕСА_1, для
торгівельної діяльності. Вказаний
договір було зареєстровано у
Державному реєстрі земель 21.01.2010 р. за №
01.

Однак, після завершення будівництва
магазину останній не був прийнятий до
експлуатації, також відповідачем не
здійснено реєстрацію збудованої
будівлі у встановленому законом
порядку, будь-які правовстановлюючі
документи на нежитлову будівлю
„ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною площею 142,52
кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1, у
відповідача відсутні.

Відповідно до приписів ст. 331
Цивільного кодексу України право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Особа, яка виготовила
(створила) річ зі своїх матеріалів на
підставі договору, є власником цієї
речі. Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації. До
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Враховуючи вказане положення
законодавства, суд доходить до
висновку, що відповідач є лише
власником матеріалів і обладнання, які
були використані ним в процесі
будівництва (створення) нежитлової
будівлі „ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною
площею 142,52 кв.м, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1.

В п. 15 Постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року N 5 "Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)" зазначено, що до
завершення будівництва (створення)
майна, а якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, то до моменту
прийняття його до експлуатації, або
якщо право власності на таке нерухоме
майно відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, то до моменту
державної реєстрації право власності
на новостворене майно та об'єкт
незавершеного будівництва не виникає
(стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до
виникнення права власності на таке
майно право власності існує лише на
матеріали, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення) майна.

В свою чергу за умовами підписаного
сторонами по справі 25.04.2012 р. договору
купівлі-продажу відповідач фактично
відчужив на користь позивача всі
матеріали і обладнання, які були
використані відповідачем в процесі
будівництва (створення) нежитлової
будівлі „ІНФОРМАЦІЯ_1".

За таких обставин, суд вважає, що
сторонами по справі не було вчинено
правочин купівлі-продажу нерухомого
майна, який підлягає державної
реєстрації, а було вчинено правочин з
купівлі-продажу будівельних
матеріалів, що є підставою для
виникнення у сторін господарських
зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК
України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України).

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію або утриматися від певної
дії, а кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
525 ЦК України).

Як випливає з матеріалів справи, хоча
позивач і придбав за договором
купівлі-продажу від 25.04.2012 р. будівельні
матеріли, однак своє право власності
позивач позбавлений реалізувати,
оскільки відсутні докази наявності
такого права власності.

Ст. 334 Цивільного кодексу України
визначено, що право власності у
набувача майна за договором виникає з
моменту передання майна, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Підстави набуття права власності
передбачені статтею 328 Цивільного
кодексу України, згідно положень якої
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Разом з тим згідно ст. 392 Цивільного
кодексу України власник майна може
пред'явити позов про визнання права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документу, що
посвідчує його право власності.

Зі змісту та суті зазначеної статті
позов з цієї підстави може заявлятись
до будь-якої особи, яка словами або
діями (в певних випадках бездіяльністю)
заявила претензії на річ, яка перебуває
у власності іншої особи, або не визнає
це право у будь-який спосіб. При цьому
позивач, пред'являючи такий позов,
повинен надати докази вчинення
відповідачем дій, у т.ч. його
висловлень, які можуть бути розцінені
як невизнання чи оспорювання права.

Отже, позивачем у спорах про визнання
права власності може бути будь-який
учасник цивільних правовідносин, який
вважає себе власником певного майна,
однак не може належним чином
реалізувати свої права у зв'язку з
наявністю щодо цього права сумнівів з
боку третіх осіб. Умовами задоволення
позову про визнання права власності на
майно є наявність у позивача доказів на
підтвердження в судовому порядку факту
приналежності йому спірного майна на
праві власності. Такими доказами
можуть бути правовстановлюючі
документи, а також будь-які інші докази,
що підтверджують приналежність
позивачеві спірного майна. Тобто, метою
подання такого позову згідно ст. 392 ЦК
України є усунення невизначеності у
суб'єктивному праві, належному особі, а
також створення сприятливих умов для
здійснення суб'єктивного права особою.

З огляду на викладене, господарський
суд вважає, що право власності позивача
на спірні будівельні матеріали
підлягає захисту шляхом його визнання,
що сприятиме усуненню невизначеності у
суб'єктивному праві щодо вказаних
матеріалів.

Відповідно до положень ст. 321
Цивільного кодексу України право
власності є непорушним. Нікого не може
бути протиправно позбавлено цього
права або обмежено в його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Наведене
узгоджується з положеннями ст. 41
Конституції України, яка є основним
Законом України.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Одним із способів захисту
цивільних прав та інтересів є визнання
права. Такі положення ЦК
кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК
України.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Таким чином, оцінюючи надані докази в
сукупності та враховуючи
вищевикладене, господарський суд
вважає, що позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 відповідають
вимогам чинного законодавства та
фактичним обставинам справи, у зв'язку
з чим підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 80, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України,

суд -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження по справі
в частині позовних вимог фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання
права на оформлення у встановленому
законом порядку документів, які
посвідчують право власності

2. Позов фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 про визнання права власності на
будівельні матеріали задовольнити.

3. ВИЗНАТИ за фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (АДРЕСА_2;
ідент. код НОМЕР_1) право власності на
будівельні матеріали, використані при
самовільному будівництві будівлі
„ІНФОРМАЦІЯ_1", розташованого за
адресою: АДРЕСА_1

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 10.06.2014 р.

Суддя
Петров В.С.