ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.06.14р. Справа № 904/2448/14

За позовом приватного підприємства
"АНТАРЕС", м. Підгороднє,
Дніпропетровська область

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.
Дніпропетровськ

про стягнення 99 585,76 грн.

Суддя Кармазіна Л.П.

Представники:

від позивача: представник Ромашко Р.М.,
довіреність б/н від 12.01.14р.

від відповідача: представник не
з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство "АНТАРЕС"
звернулось до господарського суду з
позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 про стягнення 99585,76 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань, щодо повернення
авансу, посилаючись на положення ст. 1212
ЦК України позивач вважає, що грошові
кошти у розмірі 80000 грн. набуті
відповідачем без достатньої правової
підстави.

Ухвалою господарського суду від
16.04.2014р. порушено провадження у справі,
а розгляд справи призначено на 13.05.2014р.

13.05.2014р. представник позивача надав до
канцелярії суду супровідним листом,
для приєднання до матеріалів справи,
витребувані судом документи.

Представник відповідача в призначене
судове засідання не з'явився, про час та
місце проведення судового засідання
повідомлений належним чином, до суду
повернувся поштовий конверт з
відміткою поштової установи про
закінчення терміну зберігання
поштового відправлення. Поштова
кореспонденція була направлена на
адресу відповідача, яка зазначена у
наявному в матеріалах справи Витязі з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців, а
саме: (49008, АДРЕСА_1).(а.с.35-37)

Ухвалою господарського суду від
13.05.2014р., у зв'язку з неявкою відповідача
в судове засідання, розгляд справи
відкладено на 10.06.2014р.

10.06.2014р. представник відповідача в
призначене судове засідання не
з'явився, про час та місце проведення
судового засідання повідомлений
належним чином.

Ухвалою господарського суду від
10.06.2014р., у зв'язку з неявкою
представника відповідача, розгляд
справи відкладено на 16.06.2014р.

З метою повного та всебічного розгляду
справи, 10.06.2014р. господарським судом
здійснено запит про витребування
господарської справи №904/10179/13 за
позовом приватного підприємства
"АНТАРЕС" до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 про визнання недійсною угоди,
для огляду в судовому засіданні,
призначеному на 16.06.2014р.

16.06.2014р. представник позивача в
судовому засіданні підтримав позовні
вимоги у повному обсязі, просив суд
позов задовольнити.

Представник відповідача в призначене
судове засідання не з'явився, про час та
місце проведення судового засідання
повідомлений належним чином, оскільки
ухвали господарського суду були
направлені на адресу відповідача, яка
зазначена у витязі з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців, а саме: (49008,
АДРЕСА_1).(а.с.35-37)

Відповідно до п.19 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
13.08.2008р. № 01-8/482 "Про деякі питання
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у першому
півріччі 2008 року" відповідно до пункту
3.5.11 Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Вищого
господарського суду України від
10.12.2002р. № 75 (з подальшими змінами),
перший, належним чином підписаний,
примірник процесуального документа
(ухвали, рішення, постанови)
залишається у справі; на звороті у
лівому нижньому куті цього примірника
проставляється відповідний штамп суду
з відміткою про відправку документа, що
містить: вихідний реєстраційний номер,
загальну кількість відправлених
примірників документа, дату відправки,
підпис працівника, яким вона здійснена.

Дана відмітка є підтвердженням
належного надсилання копій
процесуального документа сторонам та
іншим учасникам судового процесу.

Водночас до повноважень господарських
судів не віднесено з'ясування
фактичного місцезнаходження юридичних
осіб або місця проживання фізичних
осіб - учасників судового процесу на
час вчинення тих чи інших
процесуальних дій. Тому відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.
Примірники повідомлення про вручення
рекомендованої кореспонденції,
повернуті органами зв'язку з
позначками "адресат вибув", "адресат
відсутній", зокрема, "за зазначеною
адресою не проживає" і т. п., з
урахуванням конкретних обставин
справи можуть вважатися належними
доказами виконання господарським
судом обов'язку щодо повідомлення
учасників процесу про вчинення судом
певних процесуальних дій.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. № 18, особи, які беруть участь у
справі, вважаються повідомленими про
час і місце розгляду судом справи у
разі виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Суд вважає, що відповідач не
скористався своїм правом на участь у
судовому засіданні та вважає можливим
розглянути справу за відсутності
представника відповідача, оскільки
останній повідомлений про час та місце
судового засідання належним чином, а
матеріали справи містять достатньо
документів необхідних для вирішення
спору по суті та прийняття
обґрунтованого рішення.

Відзиву на позов до суду не надано, тому
справа розглядається за наявними в ній
матеріалами відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

16.06.2014р. в порядку ст. 85 ГПК України, у
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи,
05.06.2011 року позивач передав відповідачу
грошові кошти у розмірі 80000 грн. за
юридичні послуги по захисту прав в
спорі із страховою компанією
"Альфа-Страхування", що підтверджується
квитанцією прибутково-касового ордера
від 05.06.2011 року, яка підписана
відповідачем - ОСОБА_1 та директором
підприємства позивача та скріплена
печатками сторін.(а.с.12)

В порушення своїх зобов'язань,
відповідач вищезазначені послуги
позивачу не надав, у зв'язку чим позивач
звернувся до відповідача з досудовою
вимогою про повернення грошових
коштів, якою просив відповідача в
добровільному порядку повернути
грошові кошти за невиконані роботи в
сумі 80000 грн.

Відповідач не вищезазначену вимогу не
відреагував, грошові кошти позивачу не
повернув, що і стало підставою
звернення позивача до господарського
суду з позовною заявою, як зазначає
позивач у позовній заяві
заборгованість відповідача перед
позивачем складає 80 000 грн. 00 коп.

На підставі ст.625 ЦК України за
неналежне виконання відповідачем
покладених на нього зобов'язань,
позивач нарахував відповідачу штрафні
санкції у вигляді 3% річних у розмірі 2155
грн. 30 коп. та збитки від інфляції у
розмірі 1015грн.67 коп.

На підставі положень ст.1214 ЦК України,
ст.536, 1048 ЦК України позивач нарахував
відповідачу проценти за користування
чужими грошовими коштами у розмірі
16414грн.79коп.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши представника
позивача, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню, з наступних підстав:

Дії сторін (оплата послуг замовником
прийняття цих коштів виконавцем)
свідчать про виникнення між ними
правовідносин про надання послуг.

Відповідно до положень ст. 901 ЦК України
за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до пункту 1 статті 638
Цивільного кодексу України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Стаття 180 Господарського кодексу
України визначає істотні умови
господарського договору. Відповідно до
положень цієї статті зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського
кодексу України допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Факт, що договір є неукладений
встановлений рішенням господарського
суду Дніпропетровської області від
05.03.2014 року у справі №904/10179/13, в якому
зазначено, що спірний договір укладено
з недодержанням встановленої
законодавством форми укладання
договору, що грошові кошти були
отримані відповідачем за неукладеним
правочином, тобто без належних причин.

В судовому засіданні 16.06.2014р. судом
досліджено матеріли витребуваної
справи №904/10179/13 за позовом приватного
підприємства "АНТАРЕС" до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання
недійсною угоди та встановлено, що
відповідно до наявних в матеріалах
справи процесуальних документів
господарського суду м. Києва, відсутні
будь-які докази приймання участі
приватного підприємця ОСОБА_1 у якості
представника ПП "АНТАРЕС" по справі у
спорі із Страховою компанією
"Альфа-Страхування", також що грошові
кошти були отримані відповідачем за
неукладеним правочином.

Відповідачем, в спростування позовних
вимог позивача, жодних доказів не
надано.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи із правового аналізу положень
названої статті зобов'язання із
набуття або збереження майна без
достатньої правової підстави має місце
за наявності таких умов:

- по-перше, є набуття або збереження
майна. Це означає, що особа набуває нові
цінності, збільшує кількість та
вартість належного їй майна або
зберігає майно, яке неминуче мало б
вибути із її володіння. Наприклад,
продавець надав покупцеві здачу в
більшому розмірі, ніж потрібно, або
передав неоплачений товар;

- по-друге, мало місце набуття або
збереження майна за рахунок іншої
особи. Тобто збільшення або збереження
майна у особи є наслідком втрати або
недоотримання цього майна іншою
особою;

- по-третє, обов'язково має бути
відсутність правової підстави для
набуття або збереження майна за
рахунок іншої особи. Тобто мала місце
помилка, обман, випадковість або інші
підстави набуття або збереження майна,
які не можна віднести до підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків (ст. 11 ЦК).

Аналіз указаної норми права дає
підстави для висновку, що цей вид
позадоговірних зобов'язань породжують
такі юридичні факти: набуття особою
майна або його збереження за рахунок
іншої особи; відсутність для цього
правових підстав або якщо такі відпали.

Положення глави 83 Цивільного кодексу
України застосовуються незалежно від
того, чи безпідставне набуття або
збереження майна було результатом
поведінки набувача майна, потерпілого,
інших осіб чи наслідком події. Таким
чином, обов'язковою умовою, з якою
законодавець пов'язує виникнення
даного виду зобов'язань, є відсутність
правової підстави для набуття майна
однією особою за рахунок іншої особи.

Статтею 177 Цивільного кодексу України
унормовано, що об'єктами цивільних прав
є речі, у тому числі гроші. Майном, як
особливим об'єктом згідно зі статтею 190
цього Кодексу вважаються окрема річ,
сукупність речей, а також майнові права
та обов'язки. Зі змісту наведених норм
вбачається, що положення про
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави поширюються і на
безпідставно набуті грошові суми.

Відтак, в силу юридичного факту
володіння грошовими коштами без
достатньої правової підстави у
володільця згідно ст.ст. 11, 1212
Цивільного кодексу України виникає
зобов'язання повернути такі кошти на
користь особи, яка має відповідні права
на такі кошти.

Таким чином, оскільки правочин між
сторонами не укладено, доказів
повернення отриманих грошових коштів
відповідачем не надано, відповідно до
ст. 1212 Цивільного кодексу України, у
відповідача виникло зобов'язання по
поверненню позивачу 80000 грн., які
отримані відповідачем без достатніх
правових підстав.

Таким чином, наведені обставини справи
свідчать про те, що позовні вимоги, щодо
основної суми боргу є обґрунтованими
та підлягають до задоволення в повному
обсязі.

Щодо позовних вимог позивача про
стягнення з відповідача процентів за
користування чужими грошовими коштами
у розмірі 16414 грн. 79 коп., які нараховані
позивачем відповідно до ч.2 ст.1214, ч.2 ст.
536 та ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу
України, суд зазначає наступне:

Згідно зі ст. 1214 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
без достатньої правової підстави,
зобов'язана відшкодувати всі доходи,
які вона одержала або могла одержати
від цього майна з часу, коли ця особа
дізналася або могла дізнатися про
володіння цим майном без достатньої
правової підстави. У разі
безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 цього Кодексу).

Згідно ст. 536 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами. При
цьому, розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом
або іншим актом цивільного
законодавства.

Натомість, правовідносини, що склалися
між сторонами не є договірними і вони
знаходяться виключно у позадоговірних
зобов'язальних правовідносинах щодо
набуття та збереження грошових коштів
без достатньої правової підстави, а
тому ст. 1212,1214 ЦК України та ст. 1048 ЦК
України регулюють різні за змістом
цивільно-правові відносини, що
виключає можливість застосування
положення ст.1048ЦК України до відносин
на підставі ст. 8 ЦК України, а тому суд
не вбачає достатніх підстав для
задоволення позову в частині стягнення
з відповідача процентів за
користування чужими грошовими коштами
у розмірі 16414 грн. 79 коп.

Щодо позовних вимог позивача про
стягнення з відповідача 3% річних у
розмірі 2155 грн. 30 коп. та збитків від
інфляції у розмірі 1015 грн. 67 коп., суд
зазначає наступне:

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України нарахування інфляційних втрат
на суму боргу та трьох процентів річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів унаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625
Цивільного кодексу України, є виражене
в грошових одиницях (національній
валюті України чи в грошовому
еквіваленті в іноземній валюті)
зобов'язання сплатити гроші на користь
іншої сторони, яка, відповідно, має
право вимагати від боржника виконання
його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

Визначення грошового зобов'язання
закріплено в Законі України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
(далі Закон). Статтею 1 Закону
передбачено, що грошове зобов'язання це
зобов'язання боржника заплатити
кредитору певну грошову суму
відповідно до цивільно-правового
договору та на інших підставах,
передбачених цивільним законодавством
України.

Згідно з приписами частини 1 статті 509
ЦК України зобов'язанням є
правовідношення, в якому боржник
зобов'язаний вчинити на користь
кредитора певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

У даному випадку це не є грошовим
зобов'язанням у розумінні вимог ст. 625
Цивільного кодексу України.

Отже чинне законодавство передбачає
нарахування індексу інфляції та 3%
річних саме за грошовими
зобов'язаннями, матеріальними
втратами, у зв'язку з чим суд доходить
до обґрунтованого висновку про відмову
в задоволенні позовних вимог позивача
про стягнення з відповідача суми 3%
річних та нарахованого індексу
інфляції.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Суд за внутрішнім переконанням повно,
всебічно та об'єктивно оцінивши
належність та допустимість кожного у
справі доказу окремо, а також
достатність і взаємний зв'язок доказів
у їх сукупності, дійшов висновку, щодо
часткового задоволення позову.

Згідно зі ст.49 ГПК України судові
витрати покладаються на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Оскільки позивачем при звернені з
позовною заявою було сплачено судовий
збір у сумі 1992 грн. 00 коп., а сума
судового збору за розгляд даної
позовної заяви про стягнення 99585 грн. 76
коп. складає 1991 грн.72 коп., відповідно до
п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий
збір" сплачена сума судового збору
повертається за ухвалою суду в разі
зменшення розміру позовних вимог або
внесення судового збору в більшому
розмірі, ніж встановлено законом,
підлягає поверненню позивачеві з
державного бюджету 0,28 грн. судового
збору.

На підставі наведеного та керуючись п. 1
ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий
збір" ст. ст. 4, 32, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код
НОМЕР_1) на користь приватного
підприємства "АНТАРЕС" (52001,
Дніпропетровська область, м.
Підгороднє, вул. Жовтнева, буд. 235, ) суму основного боргу у
розмірі 80000 грн. 00 коп. та суму судового
збору у розмірі 1600 грн. 00 коп.

Врешті позову відмовити.

Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Повернути приватному підприємству
"АНТАРЕС" (52001, Дніпропетровська
область, м. Підгороднє, вул. Жовтнева,
буд. 235, ) з державного
бюджету України 0,28 грн. суму надмірно
сплаченого судового збору, про що
видати ухвалу господарського суду
Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскаржене протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Суддя Л.П. Кармазіна

Повне рішення складено 17.06.2014р.