ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2014 р.
Справа № 914/1180/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Галичина-Захід»,
с.Кавсько, Стрийського району,
Львівської області

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Стоянівнасіння», м.
Дрогобич, Львівська область

про стягнення заборгованості у розмірі
44 683, 19 грн.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Довгополов А.О.

Представники:

Від позивача: Станько В.І. - представник
за довіреністю № 244 від 05.06.2013р.;

Від відповідача: не з`явився.

На розгляд господарського суду
Львівської області Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Галичина-Захід» подано позов до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Стоянівнасіння» про
стягнення заборгованості у розмірі 44
683, 19 грн.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 09.04.2014р.
прийнято справу до розгляду та
призначено на 05.05.2014р. З підстав
викладених в ухвалі суду від 05.05.2014р.
розгляд справи відкладено на 02.06.2014р., а
02.06.2014р. на 10.06.2014р.

В судовому засіданні 10.06.2014р.
представник позивача позовні вимоги
підтримує повністю з підстав
зазначених в позовній заяві, просить
позов задоволити повністю.

Відповідач в черговий раз у
судове засідання 10.06.2014р. явку
повноважного представника не
забезпечив, відзиву на позов не надав,
причин неявки та невиконання вимог
ухвал суду не повідомив, хоча належним
чином був повідомлений про дату, час та
місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм
правом подання відзиву на позовну
заяву та надання доказів в порядку
статті 33 Господарського
процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а пункт 4
частини 3 статті 129 Конституції України
визначає одним з принципів судочинства
- свободу в наданні сторонами суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, суд вважає, що
господарським судом створені належні
умови для надання сторонами доказів в
обґрунтування своєї правової позиції.

У зв'язку з тим, що відповідач не
використав наданого законом права на
участь у судовому засіданні, подання
відзиву на позов та доказів, а
матеріали справи в достатній мірі
характеризують взаємовідносини сторін
і неявка відповідача не перешкоджає
вирішенню спору, суд вважає за можливе
розглянути справу в порядку статті 75
Господарського процесуального кодексу
України - за наявними у ній матеріалами.

Суд обмежений строком розгляду
справи відповідно до ст. 69
Господарського процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні 02.06.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Проаналізувавши матеріали
справи, судом встановлено наступне.

01.10.2013р. між позивачем та
відповідачем було укладено договір
поставки № 13-123 (далі за текстом -
Договір).

Згідно п.1.1. Договору
постачальник (позивач у справі)
зобов'язується поставити та передати у
власність покупця (відповідача у
справі) зернові та олійні культури
(надалі іменується - товар ),у
відповідності до Специфікації, які
оформляються на кожну окрему поставку
товару у формі додатка до Договору і є
його невід'ємною частиною, а покупець
зобов'язується прийняти цей товар та
оплатити його.

Асортимент, кількість і вартість
товару, що є предметом даного Договору,
визначається специфікаціями. Ціна за
одиницю товару зазначається у
специфікаціях (п.1.2., п.2.1. Договору).

На виконання умов Договору позивачем
було передано відповідачу товар
загальною вартістю 479 103,00 грн. згідно з
Додатку № 1 до Договору (специфікація)
від 01.10.2013р., Додатку № 2 до Договору
(специфікація) від 10.10.2013р.; Додатком № 3
до Договору (специфікація) від 29.10.2013р.

Відповідач отримав товар (318,92 тонн
пшениці) згідно Договору, що
підтверджується актами
прийому-передачі товару від 07.10.2014р.,
від 11.10.2013 та від 21.10.2013р., підписані
сторонами та скріплені печатками без
жодних застережень.

Крім цього, отримання товару на
загальну суму 479 103,00 грн.
підтверджується видатковою накладною
№ 109 від 23.10.2013р. на суму 435 000,00 грн. та
видатковою накладною № 110 від 23.10.2013р.
на суму 44 103,00 грн.

Відповідно до умов Договору відповідач
здійснив часткову оплату за
поставлений товар на загальну суму 447
500,00 грн., що підтверджується платіжними
дорученнями: № 194 від 07.10.2013р. на суму 127
500,00 грн., № 198 від 11.10.2013р. на суму 45 000,00
грн., №206 від 16.10.2013р. на суму 95 000,00 грн.
та № 211 від 17.10.2013р.на суму 180 000,00 грн.

Відповідно до п.3.1. та п.3.2. Договору
оплата за товар здійснюється в
національній валюті у безготівковій
формі. Умови оплати визначаються
сторонами у специфікаціях.

Згідно специфікацій (Додатків до
Договору) умови оплати - попередня
оплата 100% вартості товару.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач покладені на нього
зобов'язання щодо оплати отриманого
товару за Договором в повній мірі не
виконав, у зв'язку з чим у нього
заборгованість за поставлений товар в
сумі 31 603,00 грн.

Доказів оплати за поставлений
товар відповідачем не надано.

Відповідно до п. 5.1. Договору у
випадку порушення строків оплати,
встановлених договором, покупець
сплачує постачальнику штраф у розмірі
10 % від вартості поставленого товару, а
також відсотки за користування чужими
грошовими коштами у розмірі 20% річних
від суми неоплаченого поставленого
Товару до дня повної оплати товару.

За неналежне виконання умов
Договору позивач просить стягнути з
відповідача штраф у розмірі 10% в сумі 10
500,00 грн., 20% річних за користування
чужими грошовими коштами в сумі 2 580,19
грн.

Доказів повного погашення
заборгованості станом на день розгляду
справи сторонами до суду не надано.

При прийнятті рішення суд виходив
з наступного.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Відповідно до статті 179 Господарського
кодексу України майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і
негосподарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

В силу положень статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу інших актів цивільного
законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли
зобов'язання на підставі договору
купівлі-продажу (поставки) в силу
пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до статті 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона-постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари)в сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послуги, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
встановлено - якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно з статті 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.
Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачені наслідки порушення
зобов'язання.

Стаття 599 Цивільного кодексу
України вказує на те, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідач проти вимог позивача не
заперечив, будь-яких пояснень по суті
предмету спору суду не надав, доказів
проведення повної оплати вартості
отриманого товару не представив.

Суд приходить до висновку, що вимога
позивача про стягнення суми основної
заборгованості за Договором у розмірі
31 603,00 грн. підлягає задоволенню,
оскільки такі обґрунтовані та
підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до статті 627 Цивільного
кодексу України, враховуючи статтю 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Крім того, предметом спору у даній
справі є також позовна вимога про
стягнення з відповідача відсотків за
користування чужими грошовими коштами
у розмірі 20% річних (п. 7.3. Договору).

Відповідно до ч. 3 ст. 692 Цивільного
кодексу України у разі прострочення
оплати товару продавець має право
вимагати оплати товару та сплати
процентів за користування чужими
грошовими коштами. Ця правова норма є
спеціальною і поширює свою дію лише на
правовідносини, пов'язанні з купівлею -
продажем, або на правовідносини, до
яких згідно із чинним законодавством
застосовується положення про купівлю -
продаж (поставки).

Згідно з ст.536 Цивільного кодексу
України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 3 ст.198 Господарського
кодексу України визначено, що відсотки
за грошовими зобов'язаннями учасників
господарських відносин застосовуються
у випадках та порядку, визначених
законом або договором.

Слід зазначити, що відповідно до
п.6.2. постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» підставами для
застосування до правовідносин сторін
статті 536 ЦК України є, по-перше, факт
користування чужими коштами, по-друге -
встановлення розміру відповідних
процентів договором або чинним
законодавством (наприклад, статтями 1048,
1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих
процентів є те, що вони нараховуються
саме у зв'язку з користуванням чужими
коштами. Положення ж частини другої
статті 625 ЦК України в частині сплати
процентів річних застосовуються за
наявності порушення грошового
зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в
законі або в укладеному сторонами
договорі передбачено розмір процентів
за користування чужими коштами (стаття
536 ЦК України), то це не позбавляє
кредитора права звернутися до боржника
з позовом про стягнення як зазначених
процентів, так і трьох процентів річних
(якщо інший їх розмір не передбачено
договором або Законом) - за наявності
порушення боржником грошового
зобов'язання.

Відтак, оскільки у п.7.3. Договору
поставки визначено, що покупець
сплачує постачальнику також відсотки
за користування чужими грошовими
коштами у розмірі 20% річних від суми
неоплаченого поставленого товару до
дня повної оплати товару. То заявлена
сума відсотків за користування чужими
грошовими коштами в сумі 2 580,19 грн. є
обґрунтовані та підлягають стягненню.

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Штрафними санкціями, згідно з ч.1
статтею 230 Господарського кодексу
України визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
Господарського кодексу України, в разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 5.1. Договору у
випадку порушення строків оплати,
встановлених договором, покупець
сплачує постачальнику штраф у розмірі
10 % від вартості поставленого товару,

Заявлений позивачем до стягнення штраф
у розмірі 10% від суми простроченої
заборгованості в розмірі 10 500,00 грн.
нарахований правомірно і підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача з межах заявлених позовних
вимогах.

Згідно з ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Відповідно до
ст.34 Господарського процесуального
кодексу України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог повністю.

Судові витрати, на підставі статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 179, 193, 198, 230, 231, 265 Господарського
кодексу України, ст.ст. 11, 15, 509, 526, 530, 536,
549, 599, 610-612, 625, 626, 627, 629, 692 Цивільного
кодексу України, та ст.ст. 1, 22, 33, 34, 49, 69,
75, 82, 83, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Стоянівнасіння»
(81110, Львівська область, місто Дрогобич,
вулиця Д. Галицького, будинок 1;
ідентифікаційний код юридичної особи
02778330) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Галичина-Захід» (82420,
Львівська область, Стрийський район,
село Кавсько, вулиця Стрийська, будинок
1; ідентифікаційний код 30124457) 31 603,00 грн.
- основного боргу, 10 500,00 грн. - штрафу, 2
580,19 грн. -20% річних за користування
чужими грошовими коштами в сумі та 1
827,00 грн. витрати по сплаті судового
збору

3. Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК
України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені статтями
91-93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення складено 16.06.2014
року.

Суддя
Коссак С.М.