ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2014 р.
Справа № 920/2148/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя
Медуниця О.Є. суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Єгоров В.С. (довіреність №14-137
від 13.05.2014 року);

відповідача - Нешта О.В (директор); Бєлов
Ю.П. (довіреність №1 від 02.01.2014 року);

розглянувши апеляційну скаргу
позивача (вх.№983С/1-38) та апеляційну
скаргу відповідача (вх.№985С/1-38) на
рішення господарського суду Сумської
області від 19.03.2014 року

за позовом Публічного акціонерного
товариства Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м.Київ

до Комунального підприємства
"Теплогарант", м.Конотоп

про стягнення 3 053 876,77 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ПАТ НАК "Нафтогаз України",
звернувся до господарського суду з
позовом до КП "Теплогарант", в якому
просить суд стягнути з відповідача
заборгованість за неналежне виконання
умов договору купівлі-продажу
природного газу в сумі 3053876,77 грн., в
тому числі: 2290527,27 грн. основного боргу,
242724,02 грн. пені, 433157,92 грн.-7% штрафу, 17209,82
грн. інфляційних втрат, 70257,75 грн.-3%
річних.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 19.03.2014 року по справі
№920/2148/13 (головуючий суддя Лугова Н.П.,
суддя Левченко П.І., суддя Соп'яненко
О.Ю.) позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача 2290527,27 грн.
основного боргу, 121362,01 грн. пені, 216578,96
грн. штрафу, 17209,82 грн. інфляційних
втрат, 70257,75 грн.-3% річних. В решті
позовних вимог в сумі 337940,97 грн. -
відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням місцевого
господарського суду не погодився в
частині зменшення пені та 7% штрафу,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить це
рішення змінити та прийняти нове, яким
стягнути з відповідача пеню в розмірі
121362,01 грн. та 7% штрафу в розмірі 216578,96
грн.

Відповідач також з рішенням місцевого
господарського суду не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати в частині стягнення боргу,
пені та штрафу і прийняти нове рішення,
яким у стягненні боргу у сумі 2290527,27 -
відмовити; розмір стягнення пені і
штрафу зменшити на 80%.

Враховуючи, що апеляційні скарги
позивача та відповідача на рішення
господарського суду Сумської області
від 19.03.2014 року стосуються однієї і тієї
ж справи, між тими ж сторонами, колегія
суддів об'єднала апеляційні скарги в
одне апеляційне провадження.

Відповідач надав суду відзив на
апеляційну скаргу позивача, в якому
зазначає, що основними причинами
тяжкого економічного стану
відповідача є заборгованість
споживачів, наявність у відповідача
поточного рахунку із спеціальним
режимом використання для проведення
розрахунків за використаний природний
газ, що не дозволяє підприємству
самостійно розпоряджатися коштами, а
тому суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що штрафні санкції є
надмірно великими порівняно зі
збитками позивача.

20.05.2014 року відповідач надав суду
клопотання про зупинення апеляційного
провадження (вх.№3975) до прийняття
рішення Харківським апеляційним
господарським судом по справі №920/116/14
за позовом КП "Теплогарант" до ПАТ НАК
"Нафтогаз України" про визнання
договору про проведення розрахунків
між підприємствами із застосуванням
фінансових казначейських векселів
укладеним.

Колегія суддів, розглянувши вказане
клопотання, дійшла висновку про
відмову в його задоволенні виходячи з
наступного.

Відповідно до частини 1 статті 79
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд зупиняє
провадження у справі в разі
неможливості розгляду даної справи до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, що розглядається іншим судом.

Для вирішення питання про зупинення
провадження у справі господарському
суду слід у кожному конкретному
випадку з'ясовувати як пов'язана
справа, яка розглядається
господарським судом, зі справою, що
розглядається іншим судом та чим
обумовлюється неможливість розгляду
справи.

Пов'язаність справи полягає в тому, що
рішення іншого суду, який розглядає
справу, встановлює обставини, які
впливають на збирання та оцінку
доказів у даній справі, зокрема, факти,
що мають преюдиціальне значення. Ці
обставини мають бути такими, що мають
значення для даної справи.

При цьому, неможливість розгляду
конкретної справи до вирішення іншим
судом іншої справи полягає в тому, що
обставини, які розглядаються іншим
судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі.

Колегія суддів вважає, що підстави для
зупинення провадження у даній справі
відсутні, оскільки реалізація права
сторони на звернення до суду з позовом
про визнання укладеним договору про
проведення розрахунків між
підприємствами не є безумовною
підставою для зупинення провадження у
даній справі.

Крім того, рішення апеляційного суду
може ґрунтуватися лише на тих доказах,
які були предметом дослідження і
оцінки суду першої інстанції.

На час розгляду судом першої інстанції
не існувало рішення господарського
суду Сумської області по справі №920/116/14
від 24.04.2014 року, факти, встановлені у
вказаному рішенні, не були досліджені
судом першої інстанції та не були
відомі суду на час прийняття рішення у
даній справі. Крім того рішення у
справі №920/116/14 від 24.04.2014 року не
набрало на даний час законної сили,
оскільки оскаржено в апеляційному
порядку.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення позивача та
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

30.09.2011 року між НАК «Нафтогаз України»
(продавець) та КП «Теплогарант»
(покупець) укладений договір на
купівлю-продаж природного газу №14/2393/11,
відповідно до п.1.1 якого продавець
зобов'язується передати у власність
покупцю у IV кварталі 2011 року та у 2012
році імпортований природний газ для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями, а покупець
зобов'язується приймати і оплачувати
природний газ на умовах цього договору
(а.с.8).

Додатковою угодою № 2 від01.09.2012р.
сторони визначилися з обсягами
щомісячних поставок газу за четвертий
квартал 2012року( а.с.15).

На виконання договору позивач
поставив відповідачу протягом
жовтня-грудня 2012року природний газ на
загальну суму 8807187,43 грн.

Відповідно до п.6.1 оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14 числа
місяця, наступного за місяцем поставки
газу.

У разі невиконання покупцем умов п.6.1
договору він у беспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю крім
суми заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 відсотків
від суми простроченого платежу (п.7.2
договору).

Як свідчать матеріали справи та не
заперечується сторонами, відповідач
одержав у четвертому кварталі
2012р.природний газ на загальну суму
8807187,43 грн., що підтверджується актами
приймання-передачі природного газу від
25.12.2012 року, від 30.11.2012 року, від 31.12.2012
року.

Як зазначає позивач, відповідач не в
повному обсязі сплатив кошти за
поставлений природний газ, внаслідок
чого за ним утворилась заборгованість
в розмірі 2290527,27 грн., що стало підставою
для звернення позивача до суду.

Крім того, позивач просив суд стягнути
з відповідача інфляційні втрати в
розмірі 17209,82 грн., 3% річних в сумі 70257,75
грн., пеню в розмірі 242724,02 грн. та 7%
штрафу в сумі 433157,92 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
та апеляційній скарзі зазначає, що
постачальники природного газу
зобов'язані приймати фінансові
казначейські векселі для погашення
заборгованості підприємств за
використання природного газу, а
позивач ухиляється від підписання
вказаного договору та не виконує
постанову КМУ №683 від 21.08.2013 року «Про
деякі питання випуску фінансових
казначейських векселів».

Судова колегія приймає до уваги
наступне.

Згідно ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо зобов'язання не виконано або
виконано неналежним чином, то воно не
припиняється, а на сторону, яка
допустила неналежне виконання,
покладаються додаткові юридичні
обов'язки, передбачені ст. 625 Цивільного
кодексу України, в якій зазначено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Сума боргу відповідача
підтверджується наданими позивачем
матеріалами (договором, додатковою
угодою, актами приймання - передачі
газу, в яких сторони вказали ціну і
вартість поставленого газу,
розрахунком боргу - а.с.20).

Враховуючи непогашення відповідачем
суми боргу, вказаної позивачем, колегія
суддів погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
щодо наявності підстав для задоволення
позову в частині стягнення основного
боргу.

Згідно зі статтею 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (частина 1 статті 612 ЦК
України)

Відповідно до вимог статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п.4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», сплата трьох
процентів річних від простроченої суми
(якщо інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

Отже, за наявності встановленого факту
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання, судом першої інстанції
правомірно задоволено позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача 3%
річних в розмірі 70257,75 грн. та
інфляційних витрат в сумі 17209,82 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.6 ст. 232 ГК України нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання…припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Перебіг вказаного періоду починається
з дня, наступного за останнім днем, у
який зобов'язання мало бути виконано.
Початок такого перебігу не може бути
змінений за згодою сторін (п.2.5
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013 року "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Згідно п.2 ст.549 Цивільного кодексу
України, штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Відповідно до п.2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013
року, застосування штрафу до грошового
зобов'язання законом не передбачено,
що, втім, не виключає можливості його
встановлення в укладеному сторонами
договорі, притому і як самостійний
захід відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею. В
останньому випадку не йдеться про
притягнення до відповідальності
одного виду за одне й те саме
правопорушення двічі, тому що
відповідальність настає лише один раз -
у вигляді сплати неустойки, яка включає
в себе і пеню, і штраф як лише форми її
сплати.

Пунктом 7.2 договору сторони узгодили,
що у разі невиконання покупцем умов п.6.1
договору він у беспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 відсотків
від суми простроченого платежу.

Отже, стягнення пені та штрафу у разі
неналежного виконання взятих на себе
зобов'язань покупця передбачено
умовами укладеного сторонами договору
та узгоджується з приписами чинного
законодавства.

Рішенням суду першої інстанції
задоволено клопотання відповідача та
зменшено розмір пені та штрафу на 50%.
Стягнуто з відповідача пеню в розмірі
121362,01 грн. та 216578,96 грн. - 7% штрафу.

Відповідно до частини 3 статті 551
Цивільного кодексу України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 233
Господарського кодексу України у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає
господарському суду право, приймаючи
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Відповідно до п.3.17.4 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», вирішуючи питання
про зменшення розміру пені та штрафу,
яка підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру пені таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Судова колегія приймає до уваги, що
відповідачем було сплачено 2/3 суми
основного боргу.

Газ, що закуповується відповідачем
витрачається виключно для надання
населенню та релігійним організаціям
послуг з опалення та гарячого
водопостачання.

Відповідач виробляє теплову енергію та
постачає ї населенню за регульованими
тарифами, встановленими НКРЕ.

З матеріалів справи вбачається,що
підприємство відповідача знаходиться
у скрутному фінансовому становищі у
зв'язку з тим, що тарифи на послуги з
теплопостачання не покривають затрат
підприємства на виробництво теплової
енергії та надання послуг з
теплопостачання, рівень відшкодування
населенням вартості послуг з
теплопостачання за 1 півріччя 2013 року
склав 83,9%, про що свідчить довідка
заступника міського голови (а.с.89).

Крім того, єдиним джерелом відповідача,
з якого проводиться оплата за спожитий
природний газ є грошові кошти від
реалізації теплової енергії
споживачам, платіжна дисципліна яких є
незадовільною, тому підприємство
змушене укладати зі споживачами
договори реструктуризації
заборгованості.

Станом на 01.01.2014 року з мешканцями міста
укладено договори реструктуризації
заборгованості на суму 298753,31 грн., про
що свідчить довідка (а.с.88).

Судова колегія також приймає до уваги,
що відповідач є підприємством
комунальної форми власності, основним
напрямком діяльності якого є
задоволення потреб споживачів, в тому
числі населення та державних органів у
теплопостачанні у вигляді опалення та
гарячого водопостачання.

Таким чином, сплата неустойки в даному
випадку зачіпає не лише майнові
інтереси відповідача, а й інтереси
населення та бюджетних організацій,
зокрема, можливість постачання їм
теплової енергії.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої інстанції, що скрутний
матеріальний стан відповідача, який
виник з об'єктивних причин:
невідповідність тарифів на послуги
теплопостачання їх собівартості, а
також несвоєчасна оплата населенням та
бюджетними установами заборгованості
за теплопостачання.

Слід також звернути увагу на те, що
відповідно до постанови КМУ від 03.12.2008
року №1082, у відповідача наявний
поточний рахунок із спеціальним
режимом використання, а тому щодня
понад 65% коштів, що надходять на цей
рахунок, перераховуються на поточний
рахунок позивача, що не дозволяє
підприємству самостійно
розпоряджатися коштами. Грошові кошти,
що надходять на даний рахунок
автоматично перераховуються на
поточний рахунок позивача без участі
відповідача,що свідчить про невеликий
ступінь вини у затримці розрахунків за
газ.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
несвоєчасне виконання відповідачем
своїх грошових зобов'язань за
договором є наслідком обставин, які
виникли з об'єктивних для нього причин:
невідповідність тарифів на послуги
теплопостачання їх собівартості;
відсутність постійного правового
механізму щодо надання субвенцій з
державного бюджету України на
погашення заборгованості в різниці у
тарифах, а також несвоєчасна оплата
населенням та бюджетними установами
заборгованості за теплопостачання.

Таким чином, в даному випадку судами
дотриманий баланс інтересів сторін та
правомірно зменшено розмір пені та
штрафу.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що суд першої інстанції не дослідив
всіх матеріалів справи та не взяв до
уваги обставини справи, що, на думку
апелянта мають істотне значення, є
необґрунтованими.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на судову практику із стягнення
заборгованості без зменшення пені є
безпідставними, оскільки необхідність
використання судом п.3 ст. 83 ГПК України
залежить від конкретних обставин
справи, які має оцінити суд. На підставі
аналізу всіх поданих сторонами доказів
суд першої інстанції дійшов висновку
про необхідність використання такого
права суду.

Правова позиція суду першої інстанції
по даній справі відповідає правовій
позиції ВГСУ у аналогічних справах:
№903/782/13 від 12.02.2014 року, №911/571/13-г від
05.03.2014 року, №908/4030/13 від 09.04.2014 року,
№918/1220/13 від 12.03.2014 року.

Відповідач ,оспорюючи рішення суду
першої інстанції, вказує на те, що
основний борг мав бути погашений за
рахунок фінансових казначейських
векселів відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 21.08.2013р
№ 683.

Вказане погашення мало б відбуватися
шляхом укладення договору між
Управлінням житлово-комунального
господарства Сумської
облдержадміністрації, Комунального
підприємства «Теплогарант» та НАК
«Нафтогаз України» . Останній, на думку
відповідача, ухилявся від укладання
вказаного договору і тому комунальне
підприємство звернулося до суду із
позовом про спонукання укладення цього
договору.

Відповідач в своїх поясненнях
посилається на те, що 24.04.2014 р.
відбулося рішення господарського суду
Сумської області по справі №920/116/14 про
визнання укладеним договору про
проведення розрахунків між
підприємствами…із застосуванням
фінансових казначейських векселів, як
на підставу для здійснення розрахунків
з позивачем за договором №№14/2393/11 від
30.09.2011 року.

Однак, вказане рішення суду було
прийнято 24.04.2014 року, тобто вже після
прийняття оскаржуваного відповідачем
рішення суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду може
грунтуватися лише на тих доказах, які
були предметом дослідження суду першої
інстанції.

Крім того, як зазначає відповідач,
рішення господарського суду Сумської
області від 24.04.2014 року по справі
№920/116/14 оскаржено в апеляційному
порядку, а тому не набрало законної
сили.

Також в апеляційній скарзі відповідач
зазначає, що акт приймання-передачі
природного газу за жовтень 2012 року був
підписаний позивачем лише 25.12.2012
року..Тому розрахунок пені має
враховувати цю дату.

Такі доводи відповідача суперечать
положенням пунктів 6.1;7.2 договору , де
передбачено,що оплата за газ
здійснюється шляхом 100% поточної оплати
протягом місця поставки. Остаточний
розрахунок здійснюється до 14 числа
місяця наступного за місяцем поставки
газу. Нарахування пені і штрафу
передбачено у разі невиконання п. 6.1
договору.

Крім того, в апеляційній скарзі
відповідач зазначає про те, що суд
першої інстанції не врахував
клопотання відповідача, в якому він
просив суд зобов'язати позивача надати
детальний розрахунок пені.

Враховуючи те, що норми ст.65 ГПК України
щодо обов'язку господарського суду
витребувати у сторін документи та
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним із принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів,
колегія суддів вважає, що доводи
відповідача є необґрунтованими та не
приймаються до уваги колегією суддів.

Отже, колегія суддів зазначає, що
місцевий господарський суд, приймаючи
оскаржуване рішення, повністю дослідив
обставини, які мають значення для
справи, правильно застосував норми
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для скасування або
зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, 102, п. 1 статті
103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги позивача та
відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 19.03.2014 року у справі №
920/2148/13 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її підписання і може бути оскаржена
протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 10.06.2014
року

Головуючий суддя
Сіверін В.І.

Суддя
Медуниця О.Є.

Суддя
Терещенко О.І.