м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/8405/14 03.06.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Технополіс-1»

До Приватного підприємства
«Виробничо-комерційна фірма «Мава»

Про стягнення 528 888,82 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Кухар А.О. - по дов. №
258/13 від 27.08.2014

від відповідача Онопрієнко В.Ф. - по
дов. № б/н від 28.04.2014

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Технополіс-1» про стягнення з
Приватного підприємства
«Виробничо-комерційна фірма «Мава» 460
638,58 грн. повернення суми одержаного
гарантійного платежу за попереднім
договором, 29 859,48 грн. пені, 16 582,99 грн.
збитків від зміни індексу інфляції, 21
807,77 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.01.2012
між сторонами було укладено попередній
договір суборенди нерухомого майна №
20-ТП-12. Відповідач свої зобов'язання за
попереднім договором не виконав,
зокрема не передав позивачу в порядку
та на умовах цього договору приміщення
для проведення в ньому опоряджувальних
робіт та на час укладення основного
договору не мав права користування
приміщенням, що призвело до
неможливості укладення між сторонами
договору суборенди. Тому сплачений
позивачем гарантійний платіж має бути
повернено.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.05.2014 порушено провадження у
справі № 910/8405/14 та призначено її до
розгляду на 29.05.2013.

Відповідач у поданому в судовому
засіданні 29.05.2014 відзиві проти
задоволення позовних вимог заперечує,
оскільки основний договір не було
укладено з вини позивача, який не
виконав взяте на себе зобов'язання, що
призвело до порушення умов
попереднього договору. за умовами
попереднього договору передбачено. що
якщо основний договір не буде укладено
з вини суборендаря (позивача)
гарантійний платіж залишається у
власності суборендодавця
(відповідача). Вважає, що в силу ст. 570
Цивільного кодексу України
гарантійний платіж сплачено в якості
завдатку, який у відповідності до ст. 571
Цивільного кодексу України в разі
порушення зобов'язання з вини боржника
залишається у кредитора. Вважає, що
вимоги позивача про повернення суми
гарантійного платежу та інших
заявлених до стягнення сум не
підлягають задоволенню.

В судовому засіданні 29.05.2014 на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України було оголошено перерву
до 03.06.2014.

Позивачем 03.06.2014 до відділу діловодства
суд подано письмові пояснення.

В судовому засіданні 03.06.2013, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12.01.2012 між Приватним підприємством
«Виробничо-комерційна фірма «Мава»
(суборендодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Технополіс-1» (суборендар) був
укладений попередній договір
суборенди нерухомого майна № 20-ТП-12
(далі - договір).

Даний договір посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстровано в реєстрі за № 125.

Відповідно до п. 1.1. договору сторони
зобов'язуються за 30 днів до офіційної
дати відкриття, але не пізніше 31.09.2012
укласти договір суборенди приміщення
(надалі - основний договір).

Згідно з п. 1.2. договору під терміном
приміщення сторони розуміють частину
нежитлового приміщення загальною
орієнтовною площею 1504,00 кв. м., що
розташовані на відмітці 9,00 м будівлі
Торгівельно-розважального центру
«Мармелад» (надалі - ТРЦ або будівля) за
адресою м. Київ, вул. Борщагівська, буд.
154.

Відповідно до п. 3.1. договору на
підтвердження дійсного взаємного
наміру сторін щодо укладення основного
договору, суборендар зобов'язується
сплатити суборендодавцеві гарантійний
платіж у розмірі 1 381 915,81 грн.

За умовами п. 3.2. договору сторони
погодили, що вказаний гарантійний
платіж суборендар зобов'язаний
сплатити у наступному порядку та
строки:

- протягом 5 (п'яти) робочих днів з дати
укладання цього попереднього договору

перераховує на банківський рахунок
суборендодавця перший платіж в сумі 460
638,58 грн.

- не пізніше 5 (п'яти) робочих днів з дати
підписання сторонами акту допуску до
приміщення для виконання
опоряджувальних робіт другий платіж у
сумі 460 638,58 грн.

- не пізніше 5 (п'яти) робочих днів з дати
підписання основного договору третій
платіж у сумі 460 638,65 грн.

Позивач 17.01.2012 перерахував відповідачу
перший транш у розмірі 460 638,58 грн.

Спір виник в зв'язку з тим, що позивач
вважає, що відповідачем не виконано
зобов'язання щодо укладення основного
договору, а тому сплачений гарантійний
платіж має бути повернуто.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з п. 5 ст. 182 Господарського
кодексу України відносини щодо
укладення попередніх договорів
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 статті 635 Цивільного
кодексу України попереднім є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом
певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.

Статтею 182 Господарського кодексу
України визначено, що за попереднім
договором суб'єкт господарювання
зобов'язується у певний строк, але не
пізніше одного року з моменту
укладення попереднього договору,
укласти основний господарський
договір на умовах, передбачених
попереднім договором.

Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у письмовій
формі (ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу
України).

При цьому, зобов'язання встановлене
попереднім договором. припиняється
якщо основний договір не укладений
протягом строку (у термін),
встановленого попереднім договором,
або якщо жодна із сторін не направить
другій стороні пропозицію про його
укладення (ч. 3 ст. 635 Цивільного кодексу
України).

Частиною 4 ст. 182 Господарського кодексу
України визначено, що зобов'язання
укласти основний договір, передбачене
попереднім договором, припиняється,
якщо до закінчення строку, в який
сторони мають укласти основний
договір, одна із сторін не надішле
проект такого договору другій стороні.

Частиною 2 ст. 635 Цивільного кодексу
України встановлено, що сторона, яка
необґрунтовано ухиляється від
укладення договору, передбаченого
попереднім договором, повинна
відшкодувати другій стороні збитки,
завдані простроченням, якщо інше не
встановлено попереднім договором або
актами цивільного законодавства.

За умовами пункту 1.1. договору сторони
зобов'язалися укласти основний договір
не пізніше 31.09.2012.

Відповідно до п. 4.3. договору про точну
дату, місце і час нотаріального
посвідчення основного договору
суборендар зобов'язаний не пізніше ніж
за десять календарних днів повідомити
суборендодавця у письмовій формі.

В матеріалах справи наявний лист
позивача № 05/1127 від 16.07.2013, в якому
позивач повідомляє відповідача про те,
що позивач планує підписати основний
договір оренди на узгоджених умовах в
найближчий час та не заперечує для
скорочення строків відкриття магазину
виконання відповідачем робіт по
підводці інженерних мереж до площ, що
підлягають передачі.

Судом встановлено що, позивач не
повідомляв відповідача про точну дату,
місце і час укладення основного
договору, а тому суд приходить до
висновку, що позивач не виконав взяте
на себе зобов'язання, передбачене п. 4.3.
договору, що призвело до порушення умов
попереднього договору та не укладення
основного договору.

Статтею 614 Цивільного кодексу України
передбачено, що особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що
відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Позивачем не подано належних та
допустимих доказів вжиття ним заходів,
передбачених ч. 1 ст. 614 Цивільного
кодексу України.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач
вказує на те, що відповідачем не було
надано допуску до приміщень для
здійснення опоряджувальних робіт.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що
суборендодавець зобов'язується після
сплати суборендарем першого траншу
платежу згідно п. 3.1 цього договору та
не пізніше ніж за 90 календарних днів до
дати відкриття ТРЦ надати останньому
доступ до приміщення для проведення
опоряджувальних робіт.

Факт допуску суборендодавцем
суборендаря у приміщення для
проведення опоряджувальних робіт
фіксується сторонами у двосторонньому
письмовому акті допуску до приміщення
для виконання опоряджувальних робіт.

В матеріалах справи наявний лист № 05/1356
від 13.08.2012, в якому позивач просить
повідомити його про дату надання
доступу до приміщення для виконання
опроваджувальних робіт та дату
укладення договору суборенди.

Відповідач листом № 39/1 від 14.08.2012
запропонував позивачу провести
зустріч повноважених представників в
строк до 30.08.2012 для підписання акту
прийому-передачі приміщення для
проведення опоряджувальних робіт.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Належність доказів - спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. При цьому питання
про належність доказів остаточно
вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Сторонами доказів в підтвердження
надіслання або вручення вказаних
листів не надано.

Позивачем інших доказів звернення до
відповідача з проханням надати доступ
до приміщень також не подано.

Отже, позивачем не доведено належними
засобами доказування те, що позивач
вимагав передати йому приміщення, а
відповідач чинив перешкоди та не
допускав позивача до приміщень для
здійснення опроваджувальних робіт.

Посилання позивача, що основний
договір не було укладено з причини
того, що відповідач станом на 30.09.2012
(останній строк укладення основного
договору) не набув права власності на
приміщення не заслуговує на увагу,
оскільки згідно з ч. 1 ст. 761 Цивільного
кодексу України право передання майна
у найм має власник майна або особа, якій
належать майнові права.

Згідно ст. 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, що належать до IV
і V категорії складності, здійснюється
на підставі акта готовності об'єкта до
експлуатації шляхом видачі органами
державного архітектурно-будівельного
контролю сертифіката у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України.

Датою прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта є
дата реєстрації декларації про
готовність об'єкта до експлуатації або
видачі сертифіката.

Експлуатація закінчених будівництвом
об'єктів, не прийнятих (якщо таке
прийняття передбачено законодавством)
в експлуатацію, забороняється.

З матеріалів справи (сертифікат серії
КВ № 5 від 20.09.2011) вбачається, що
будівля в якій знаходиться приміщення,
що підлягає передачі позивачу в оренду,
введена відповідачем в експлуатацію, а
тому відповідно до вищезазначених норм
законодавства відповідач володіє
майновими правами на приміщення та
його можливо використовувати за
призначенням.

Згідно з ст. 546 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Стаття 547 Цивільного кодексу України
встановлює, що правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі.

Поняття завдатку визначає ч. 1 статті 570
Цивільного кодексу України згідно якої
завдатком є грошова сума або рухоме
майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання.

Частиною 1 ст. 571 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо порушення
зобов'язання сталося з вини боржника,
завдаток залишається у кредитора.

Пунктом 4.1. договору сторони
домовились, що якщо основний договір не
буде укладено з вини або ініціативи
суборендодавця, або за відсутності
права суборендодавця щодо надання
приміщення в суборенду незалежно від
наявності його вини, останній повинен
повернути суборендареві повну суму
гарантійного платежу, а також сплатити
штраф в розмірі 100% гарантійного
платежу, розмір якого встановлений в п.
1.1. цього договору. Якщо основний
договір не буде укладено з вини
суборендаря гарантійний платіж
залишається у власності
суборендодавця.

Позивачем не доведено наявність вини у
суборендодавця в неукладені основного
договору та не доведено відсутність
права надання приміщень в суборенду, а
отже відсутні підстави для повернення
гарантійного платежу.

Більше того, матеріалами справи
доведено ту обставину, що основний
договір не було укладено саме з вини
позивача у справі, який не виконав
взяті на себе зобов'язання, передбачені
пунктом 4.3. договору.

З урахуванням викладеного,
господарський суд дійшов до висновку
що позовні вимоги щодо повернення
гарантійного платежу та нарахованих на
суму гарантійного платежу пеню,
інфляційних втрат та 3% річних
задоволенню не підлягають.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Відповідно до ст. 20
Цивільного кодексу України право на
захист особа здійснює на свій розсуд.

Суд вважає позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Технополіс-1» з підстав, які заявлено,
є необґрунтованими, недоведеними, тому
у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 06.06.2014.

СуддяВ.В.Сівакова