ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.06.2014
Справа № 905/9033/13

Господарський суд Донецької області у
складі судді Зекунова Е.В., при
секретарі Павленко М.С., розглянувши
матеріали господарської справи за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вербена» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Збагачувальна
фабрика №105» про стягнення 844521,58 грн.,-

За участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Вербена» (далі - ТОВ
«Вербена») звернулось до
господарського суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Збагачувальна
фабрика №105» (далі - ТОВ «Збагачувальна
фабрика №105») про стягнення
заборгованості на загальну суму 844521,58
грн., до якої входить: сума основного
боргу 665006 грн. 74 коп., пеня у сумі 44274 грн.
68 коп., 3% річних у сумі 85407 грн. 55 коп.,
інфляційні нарахування у сумі 49832 грн. 61
коп.

Заявою від 09.01.2014 року позивач просив
також стягнути витрати на оплату
послуг адвоката у розмірі 30000 грн.

В правове обґрунтування позовних
вимог позивач посилається на ст.ст. 525,
526, 530, 625, 692 ЦК України, ст.ст. 193, ст. ст.
216-218, ст. 230, ч.6 ст. 231, ч.4 ст.232 ГК України.

Розгляд справи відкладався згідно ст. 77
ГПК України.

Ухвало господарського суду Донецької
області від 31.01.2014 року розгляд справи
було зупинено.

Розпорядженням голови господарського
суду Донецької області від 22.04.2014 року
справу передано на розгляд судді
Зекунова Е.В.

28.04.2014р. провадження у справі № 905/9033/13
поновлено.

У судове засідання представник
позивача не прибув, про дату, час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином. 11.06.2014 року телеграмою
представник позивача просив відкласти
розгляд справи у зв'язку з неможливістю
прибути у судове засідання.

Суд відхилив клопотання позивача про
відкладення розгляду справи оскільки
відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Згідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Враховуючи, що сторони були
повідомлені про розгляд справи
належним чином, проте правом бути
присутнім в судовому засіданні не
скористалися, тому справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами згідно статті 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Перевіривши матеріали справи,
вирішивши питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин, суд приходить до
висновку про наступне.

20 липня 2010 року між ТОВ «Вербена»
(продавець) та ТОВ «Збагачувальна
фабрика №105» - (покупець), укладено
Договір поставки №59/07-10 (надалі -
Договір). За умовами договору продавець
зобов'язується поставляти і передавати
у власність покупця вугільну продукцію
(надалі - товар), а покупець
зобов'язується приймати цей товар та
своєчасно здійснювати його оплату.
(а.с.23-24).

Відповідно до п.2.5 Договору факт
поставки підтверджується видатковою
накладною та актом прийому-передачі
Товару, який підписується продавцем та
покупцем.

Пунктом 5.1 Договору визначено, що
оплата товару здійснюється шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок позивача
протягом 3 банківських днів після
приймання відповідачем продукції за
кількістю та якістю.

За змістом пункту 7.1 Договору, у разі
невиконання Покупцем грошових
зобов'язань, Покупець несе
відповідальність у відповідності до
ст.231 Господарського кодексу України.

Відповідно до пункту 7.4 Договору, у разі
невиконання чи неналежного виконання
зобов'язань за цим Договором сторони
зобов'язані до звернення до суду
врегулювати усі суперечки в
претензійному порядку або шляхом
переговорів.

Договір набирає чинності з моменту
підписання обома Сторонами та діє
протягом одного року. У разі
відсутності заяв однієї з сторін про
припинення чи зміну умов договору за
один місяць до закінчення строку його
дії, він вважається продовженим на той
же строк та на таких же умовах.

З матеріалів справи вбачається, що на
момент виникнення заявленої до
стягнення суми боргу, сторони
перебували у договірних відносинах.

Виконуючи умови договору, позивач
виконуючи свої зобов'язання за
договором, протягом січня 2011 року -
грудня 2013 року поставляв відповідачу
товар, що підтверджується накладними
на відвантаження, квитанціями про
приймання вантажу (а.с.33-52).

Проте, свої зобов'язання зі сплати
отриманого товару відповідач повністю
не виконав. Так, згідно акту звірки
підписаного представниками покупця та
продавця, станом на 31.12.2013р. у ТОВ
«Збагачувальна фабрика №105»
обліковується борг перед позивачем у
сумі 665006 грн. 74 коп.

Невиконання відповідачем грошових
зобов'язань за договором №59/07-10 стало
підставою для звернення ТОВ «Вербена»
із зазначеним позовом до суду.

Оскільки між сторонами по справі
уклалися господарські правовідносини,
то судом застосовані положення
Господарського кодексу України як
спеціального акту законодавства, який
регулює правовідношення у
господарській сфері.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, що йому не
суперечать (абзац третій ч. 1 ст. 174 ГК
України).

Суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору ( п. 1 ст. 193 ГК України).

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом в силу
приписів абзацу 2 п. 1 ст. 193 ГК України.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено,
що підставами виникнення цивільних
прав та обов'язків є договори та інші
правочини. У випадках встановлених
актами цивільного законодавства або
договором, підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків може бути
настання або не настання певної події.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що у
силу зобов'язання одна особа (боржник)
зобов'язана здійснити на користь іншої
особи (кредитора) певну дію, наприклад:
передати майно, виконати роботи,
оплатити кошти та інше або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки відповідачем не надано суду
належних доказів про повне, або
часткове погашення суми боргу, суд
вважає вимоги позивача щодо стягнення
основної суми боргу у розмірі 665006 грн. 74
коп. доказаними та обґрунтованими,
отже підлягають задоволенню в цій
частині.

У зв'язку з неналежним виконанням
грошових зобов'язань за Договором,
позивач просить сягнути з ТОВ
«Збагачувальна фабрика №105» 3% річних у
розмірі 85407 грн. 55 коп.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З наданого позивачем розрахунку
вбачається, що 3% річних нараховані
позивачем на заборгованість за
Договором №59/07-10 за зобов'язаннями за
періоди січень 2011 року - грудень 2013 року
складають 85407 грн. 55 коп.

Перевіривши цей розрахунок, суд вважає
його арифметично не вірними, оскільки
внаслідок перерахунку сума 3% річних
перевищує заявлену в позовній заяві.
Проте, оскільки позивач не скористався
своїм правом передбаченим ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України щодо збільшення розміру
позовних вимог, суд задовольняє вимоги
в цій частині у розмірі 85407 грн. 55 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення
інфляційних нарахувань у розмірі 49832
грн. 61 коп.

З наданого позивачем розрахунку
вбачається, що інфляційні нарахування
здійснені позивачем на заборгованість
за Договором №59/07-10 за зобов'язаннями
за періоди січень 2011 року - грудень 2013
року.

Проте, суд не може погодитись з
розрахунком інфляційних втрат,
зроблених позивачем, враховуючи
наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) -
це показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купуються населенням для
невиробничого споживання, який
визначається виключно Держкомстатом і
його найменший період визначення
становить місяць, а тому прострочка
платежу за менший період не тягне за
собою нарахування інфляційних втрат, а
розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що мала місце на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений Держкомстатом, за
період прострочки. Розрахунки індексу
інфляції за квартал, період з початку
року і т. п. проводяться "ланцюговим"
методом, тобто шляхом множення
місячних (квартальних і т. д.) індексів
(наказ Держкомстату від 27.07.2007р. №265 "Про
затвердження Методики розрахунку
базового індексу споживчих цін").

Нарахування індексу інфляції у
розумінні статті 625 ЦК України
відбувається за весь час прострочення
без обмежень певним вибірковим
періодом. Цією нормою передбачено
підрахунок індексу інфляції не за
окремі інтервали часу, а в цілому за
весь період прострочення. І якщо індекс
інфляції в окремі періоди є меншим за
одиницю, і може мати при цьому
економічну назву "дефляція", то це не
змінює її правову природу. Є цілком
неприпустимим при розрахунку пропуск
жодного місяця, бо при цьому руйнувався
би весь ланцюг розрахунків. Державні
органи статистики щорічно
встановлюють загальний індекс
інфляції в цілому за минулий рік з
обов'язковим урахуванням інфляції за
всі без виключення місяці, в яких
індекс інфляції був як більше, так і
менше одиниці.

Проте, позивач при здійсненні
розрахунку інфляційних втрат за
періоди з 01.11.2011р. по 14.01.2011р., з 09.09.2011р.
по 15.09.2011р. та з 15.02.2013р. по 20.03.2013р. не
врахував вищезазначених вимог.

Щодо нарахування сум інфляційних втрат
за інші періоди, то суд вважає їх
арифметично невірними, оскільки
загальна сума інфляційних нарахувань
за цей період складає 15 130 грн. 09 коп.

Крім стягнення суми основного боргу,
посилаючись на неналежне виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань, керуючись пунктом 7.1
Договору зобов'язань, позивач просить
суд стягнути з відповідача пеню у сумі
44274 грн. 68 коп.

Згідно з ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України та ст.526 Цивільного
кодексу України зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог цих
кодексів та інших правових актів.

Відповідно до ст.ст.216- 218 ГК України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за порушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських
санкцій. Господарськими санкціями
визнаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування яких для
нього настають несприятливі
економічні та/або правові наслідки.
Господарські санкції застосовуються в
установленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин.

Згідно зі ст.549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до приписів ст.ст.6, 627 ЦК
України сторони є вільними у
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Для нарахування пені позивач
застосовує подвійну облікову ставку
НБУ, що не суперечить приписам Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" №543-96ВР від 22.11.1996р.

Перевіривши цей розрахунок, суд вважає
його арифметично не вірними, оскільки
внаслідок перерахунку сума пені
перевищує заявлену в позовній заяві.
Проте, оскільки позивач не скористався
своїм правом передбаченим ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України щодо збільшення розміру
позовних вимог, суд задовольняє вимоги
в цій частині у розмірі 44274 грн. 68 коп.

Щодо стягнення витрат на правову
допомогу в розмірі 30000 грн. суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно статті 48 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
"Про адвокатуру".

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про
адвокатуру та адвокатську діяльність"
гонорар є формою винагороди адвоката
за здійснення захисту, представництва
та надання інших видів правової
допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару
(фіксований розмір, погодинна оплата),
підстави для зміни розміру гонорару,
порядок його сплати, умови повернення
тощо визначаються в договорі про
надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару
враховуються складність справи,
кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час.

В обґрунтування вимоги позивач надав
суду договір про надання правової
допомоги адвокатом №03-12/13, укладений
між позивачем та приватним
підприємством «Правова допомога «ВІП».
За умовами цього договору позивач
уповноважив Адвокатське об'єднання
представляти його інтереси в
господарському суді Донецької області
по справі за позовною заявою до ТОВ
«Збагачувальна фабрика №105» про
стягнення боргу (п.1.2), (а.с.68-69)

Для виконання цих обов'язків
адвокатське об'єднання призначило
адвокатів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (свідоцтво
про право на заняття адвокатською
діяльністю ОСОБА_2 НОМЕР_1, видане на
підставі рішення Дніпропетровською
обласною
кваліфікаційно-дисциплінарною
комісією адвокатури від 28 травня 2005
року) (п2.3).

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що за
надані адвокатським об'єднанням
послуги, Клієнт сплачує 30000 грн.

В підтвердження факту оплати наданих
послуг адвоката у сумі 30000 грн.,
позивачем до справи надано платіжне
доручення №2 від 03.01.2014р.на 15000 грн. Крім
того, позивачем надано виписку з
банківського рахунку правової
компанії «ВІП», з якої вбачається що
23.12.2013 р. позивачем перераховані
грошові кошти у сумі 15000 грн., (а.с.76).

Разом з цим, господарський суд звертає
увагу сторін на той факт, що під час
розгляду питання щодо покладення
витрат за послуги адвоката на
відповідача, господарський суд
з'ясовує роль представника позивача
(адвоката) у всебічному та повному
розгляді спору по суті,
співрозмірність наданих фактичних
послуг адвоката із суттю позовних
вимог, ступенем складності підготовки
документів по кожному спору окремо,
час, який необхідний для підготовки
документів та представлення інтересів
в суді.

Як вбачається з актів
приймання-передачі виконаних робіт,
адвокатським об'єднанням виконані
роботи з надання правової допомоги без
зазначення конкретного переліку
послуг. Фактично, адвокат представляв
інтереси позивача у суді при розгляді
справи 905/9033/13 лише у двох судових
засіданнях.

Крім того, слід дотримуватись принципу
"розумного обґрунтування" розміру
оплати юридичної допомоги,
закріпленого в Правилах адвокатської
етики (схвалено Вищою кваліфікаційною
комісією адвокатури при Кабінеті
Міністрів України протоколом N 6/VI від
12.10.99 р.). Цей принцип набуває конкретних
рис через перелік певних факторів, що
мають братись до уваги при визначенні
розміру оплати: обсяг часу і роботи, що
вимагається для адвоката, його
адвокатський досвід,
науково-теоретична підготовка.

Отже, дослідивши всі матеріали справи,
визначаючи роль представника позивача
у всебічному, повному та об'єктивному
розгляді даної господарської справи,
враховуючи гіпотетичний час для
підготовки документів із спірних
правовідносин (написання та подача
позову, участь у двох судових
засіданнях), суд дійшов висновку про
часткове задоволення клопотання
позивача та покладення на відповідача
витрат із сплати послуг адвоката, а
саме на суму 5000 грн.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За змістом статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене
господарський суд вважає, що позовні
вимоги ТОВ «Вербена» до ТОВ
«Збагачувальна фабрика №105»
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вербена» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Збагачувальна
фабрика №105» про стягнення 844521 грн. 58
коп. - задовольнити частково.

Стягнути Товариства з обмеженою
відповідальністю «Збагачувальна
фабрика №105» (83007, м.Донецьк,
вул.Стратонавтів 1и, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вербена» (45400,
Волинська обл., м.Нововолинськ,
вул.Маяковського, б.44, ):

суму основного боргу 665006 (шістсот
шістдесят п'ять тисяч шість) грн. 74 коп.,

пеню у сумі 44274 (сорок чотири тисячі
двісті сімдесят чотири) грн. 68 коп.,

3% річних у сумі 85407 (вісімдесят п'ять
тисяч чотириста сім) грн. 55 коп.;

інфляційні нарахування у сумі 15 130
(п'ятнадцять тисяч сто тридцять) грн. 09
коп.

Стягнути Товариства з обмеженою
відповідальністю «Збагачувальна
фабрика №105» (83007, м.Донецьк,
вул.Стратонавтів 1и, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вербена» (45400,
Волинська обл., м.Нововолинськ,
вул.Маяковського, б.44, )
судовий збір у сумі 16196 (шістнадцять
тисяч сто дев'яносто шість грн. 25 коп. та
витрати на оплату послуг адвоката у
сумі 5000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення прийняте у нарадчій кімнаті,
його вступну та резолютивну частини
проголошено у судовому засіданні 12
червня 2014 року.

Повний текст рішення складено та
підписано 16 червня 2014 року.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ у встановленому порядку.

Рішення господарського суду Донецької
області набирає законної сили за
правилами, встановленими частиною 5
статті 85 Господарського
процесуального кодексу України та може
бути оскаржене до Донецького
апеляційного господарського суду в
порядку, передбаченому розділом ХІІ
Господарського процесуального кодексу
України.

Суддя
Е.В. Зекунов