ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2014 р. Справа № 909/388/14

Господарський суд Івано-Франківської
області у складі судді Кавлак І.П., при
секретарі судового засідання:
Манів-Головецькій О.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сіріус Екстружен"

вул. Пілотська, 20, м.
Хмельницький, 29010

до відповідача:Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мізунь"

с. Новий Мізунь,
Долинський район, Івано-Франківська
область, 77543

про стягнення 27 634 грн. 46 коп.,
з яких: 15 751 грн. 16 коп. - основний борг,

6917 грн. 52 коп. - пеня, 1601
грн. 10 коп. - 3% річних,

3364 грн. 68 коп. - інфляційні
втрати

За участю представників:

від позивача: Попель О.М. - юрисконсульт,
(довіреність № 61 від 10.04.14);

від відповідача представник не
з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сіріус Екстружен"
звернулось до господарського суду
Івано-Франківської області з позовом
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мізунь" про
стягнення 64810 грн. 29 коп., з яких: 52 926 грн.
99 коп. - основний борг, 6 917 грн. 52 коп. -
пеня, 1 601 грн. 10 коп. - 3% річних, 3 364 грн. 68
коп. - інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 17.04.14
прийнято позовну заяву до розгляду,
порушено провадження у справі,
відмовлено в задоволенні клопотання
про забезпечення виконання рішення
суду шляхом заборони будь-якого
відчуження майна та грошових коштів
відповідача та накладення арешту на
майно та грошові кошти відповідача в
усіх банківських установах та
призначено розгляд справи в судовому
засіданні на 13.05.14.

13.05.14 через канцелярію
господарського суду від позивача
надійшла заява про зменшення позовних
вимог (вих. № 2005 від 12.05.14; вх. № 6619/14) в
якій позивач просить суд стягнути з
відповідача 27 634 грн. 46 коп., з яких: 15 751
грн. 16 коп. - основний борг, 6917 грн. 52 коп.
- пеня, 1601 грн. 10 коп. - 3% річних, 3364 грн. 68
коп. - інфляційні втрати.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК
України, позивач вправі до прийняття
рішення по справі збільшити розмір
позовних вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог, а тому
заява позивача ( вих. № 2005 від 12.05.14; вх.
№ 6619/14 від 13.05.2014) прийнята до розгляду
по суті, відповідно до зменшених
позовних вимог. При цьому суд виходить
з того, що зменшення розміру позовних
вимог не порушує процесуальних прав
відповідача.

Ухвалами господарського суду
Івано-Франківської області від 14.05.14,
від 03.06.14, в зв»язку з неявкою
представника відповідача, розгляд
справи відкладено на 03.06.14 та на 16.06.14.

Відповідач в судове засідання
жодного разу не з"явився, відзиву на
позов не надав, своїм правом на участь у
судовому розгляді не скористався, хоча
належним чином повідомлений про місце
і час розгляду справи ухвалами суду від
14.05.14 та від 03.06.14; отримання
вищезазначених ухвал відповідачем
підтверджується наявними в матеріалах
справи повідомленнями про вручення
поштового відправлення; письмових
заяв, повідомлень щодо поважності
причин відсутності відповідача в
судовому засіданні до суду не
надходило.

Відповідно до пункту 2.6.15.
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженою наказом Державної
судової адміністрації України від
20.02.2013 № 28 на звороті у лівому нижньому
куті оригіналу процесуального
документа, який виготовляється судом
та залишається у справі,
проставляється відповідний штамп суду
з відміткою про відправлення
документа, що містить вихідний
реєстраційний номер, загальну
кількість відправлених примірників
документа, дату відправлення, підпис
працівника, який її здійснив. Дана
відмітка, за умови, що її оформлено
відповідно до наведених вимог названої
Інструкції, є підтвердженням належного
надсилання копій процесуального
документа сторонам та іншим учасникам
судового процесу.

Вищезазначені обставини свідчать
про належне виконання господарським
судом обов»язку щодо повідомлення
відповідача про вчинення судом певних
процесуальних дій по даній справі.

Частиною 3 ст. 22 ГПК України
встановлено, що сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходи до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950 року,
ратифікованої Законом України від
17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до
Конвенції»визначено, що кожен має
право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов»язків цивільного характеру.

За таких обставин, суд, дослідивши
матеріали справи, враховуючи те, що
відповідач належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи, зважаючи на обмеженість
строками розгляду справи,
встановленими ст. 69 ГПК України, вважає
за можливе розглянути справу без
участі представника відповідача за
наявними в ній матеріалами, відповідно
до ст. 75 ГПК України.

Присутнім в судовому засіданні
представником позивача підтримано
позовні вимоги, відповідно до заяви про
зменшення розміру позовних вимог,
вважаючи їх обгрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню з підстав,
викладених у позові.

В обгрунтування позовних вимог
позивач посилається на неналежне
виконання відповідачем умов договору
№ 044322 поставки оптових партій товару
від 24.04.2012 в частині проведення
розрахунку за отриманий товар. З
огляду на прострочку виконання
відповідачем грошового зобов»язання, а
саме порушення строків оплати
поставленого товару позивач просить
суд стягнути з відповідача пеню в сумі
6917 грн. 52 коп. за період з 06.10.13 по 05.04.14, 3
% річних в сумі 1601 грн. 10 коп. за період з
06.10.13 по 10.04.14 та 3364 грн. 68 коп.
інфляційних втрат за період жовтень 2013
року - березень 2014 року.

Згідно вимог ч. 3 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом у нарадчій кімнаті
за результатами оцінки доказів.
Відповідно до
ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши доводи представника
позивача, всебічно і повно з»ясувавши
фактичні обставини, на яких
грунтується позов, об»єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті суд
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, 24 квітня 2014 року
між позивачем (надалі - постачальник) та
відповідачем (надалі - покупець)
укладено договір № 044322 поставки
оптових партій товару та додаткові
угоди до договору № 044322 поставки
оптових партій товару від 24.04.2012, які є
його невід»ємною частиною: № 1 від 14.09.12,
№ 2 від 21.02.13, №3 від 01.04.13, №4 від 07.06.13, №5
від 14.08.13.

Зазначений вище Договір укладено
у письмовій формі, підписано
повноважними представниками сторін,
підписи засвідчено печатками сторін,
що відповідає приписам статей 207, 208 ЦК
України. Згідно приписів ст. 204 ЦК
України, договір поставки № 044322
поставки оптових партій товару від
24.04.2012 є правомірним правочином, так як
іншого (розірвання, припинення,
скасування цього договору) сторонами
суду не представлено.

Пунктом 9.1. договору встановлено,
що даний договір набуває чинності з
моменту його підписання сторонами і
діє протягом одного року, але в
будь-якому випадку до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за договором.

Пунктом 1.1 Договору сторони
погодили, що постачальник
зобов»язується поставити та передати у
власність покупця преформи ПЕТ (далі по
тексту - товар), а покупець
зобов»язується прийняти товар та
оплатити його на умовах даного
договору.

У відповідності до умов Договору,
покупець отримав товар на загальну
суму 142856 грн. 53 коп.; даний факт
підтверджується наявними в матеріалах
справи: видатковою накладною № 167 від
06 вересня 2013 року, товарно-транспорною
накладною № 4179 від 06 вересня 2013 року.

Товар отриманий уповноваженою
особою - заступником директора по
виробництву головним інженером
Дмитровським Василем Васильовичем на
підставі довіреності № 321 від 06
вересня 2013 року.

При дослідженні зазначених вище
доказів судом встановлено факт
поставки відповідачу товару на суму
142856 грн. 53 коп.; отримання відповідачем
товару відбулося в рамках договору №
044322 поставки оптових партій товару від
24.04.2012.

Порядок розрахунків визначений в
розділі 6 Договору.

Додатковою угодою № 4 від 07 червня
2013 року сторони виклали розділ 6
Договору в новій редакції.

Пунктом 6.1. Договору в новій
редакції сторони погодили, що покупець
сплачує вартість кожної партії товару
протягом 30 календарних днів з дати
кожної поставки, якщо інший термін не
визначений в додаткових угодах.

Покупець прийняті на себе
договірні зобов»язання щодо
проведення розрахунку за отриманий
товар належним чином не виконав; оплату
провів частково і порушивши строки
оплати поставленого товару; станом на
час прийняття рішення заборгованість
відповідача становить 15 751 грн.16 коп.

Відповідно до ст. ст. 173, 175 ГК
України, майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно із приписами ст. 509 ЦК
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Як передбачено ч.1 ст. 712 ЦК України
за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином, відповідно до умов договору, ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться у строк (термін)
визначений у зобов'язанні (ч. 1 ст. 530 ЦК
України), оскільки зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відтак, в силу ст. 612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Оскільки договір № 044322 поставки
оптових партій товару від 24.04.2012
скріплений підписами уповноважених на
це осіб, затверджений печатками сторін,
погоджено всі умови договору та
досягнуто згоди щодо виконання умов
останнього, дотримання положень такого
Договору є обов'язковими як для
позивача, так і для відповідача.
Вказаний договір, укладений між
сторонами в межах чинного
законодавства України - є правомірним,
оскільки його недійсність прямо не
встановлена законом та він не визнаний
судом недійсним (ст. 204 Цивільного
кодексу України).

У відповідності до ст. 265 ГК
України, за договором поставки одна
сторона - постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені
строки (строк) другій стороні -
покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний
товар (товари) і сплатити за нього
певну грошову суму.

Аналогічні приписи містяться у
ст. 712 ЦК України, яка наведена вище.

Відповідно до ст. 4-3
Господарського процесуального кодексу
України судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності.

Положеннями ч. 2 ст. 193
Господарського кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Статтею 43 ГПК України
встановлено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ч.1 ст.33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Вказаною нормою
обов'язок доказування покладений на
сторони процесу. Доказування полягає у
поданні доказів сторонами та доведенні
їх переконливості суду.

Факт прострочки виконання
грошового зобов'язання за договором №
044322 поставки оптових партій товару від
24.04.2012 підтверджується матеріалами
справи, відповідачем не спростований.

Відповідно до ст. 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки.

Пунктом 10.1. договору № 044322
поставки оптових партій товару від
24.04.2012 сторони погодили, що у випадку
прострочення в оплаті поставленого
товару, покупець сплачує на користь
постачальника пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від загальної
вартості неоплаченого товару, за
кожний день порушення строків оплати.

Відповідно до ст. 216
Господарського кодексу України,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

В силу ст. 546 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема неустойкою
(штрафом, пенею), якою, з огляду на
положення ст.549 ЦК України, є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання. При
цьому, пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасного виконання грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
платники грошових коштів сплачують
на користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 вказаного Закону
встановлює, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла
у період, за який сплачується пеня.

Статтею 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачена цією
статтею сплата суми боргу за грошовим
зобов»язанням з урахуванням
встановленого індексу інфляції, а так
само трьох процентів річних з
простроченої суми, здійснюється
незалежно від тієї обставини, чи був
передбачений договором відповідний
захід відповідальності.

Право кредитора вимагати сплату
боргу з урахуванням індексу інфляції
та процентів річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредитору (ст.ст. 612, 625 ЦК України).

Суд перевірив нарахування
позивачем інфляційних втрат за період
жовтень 2013 року - березень 2014 року в
сумі 3364 грн. 68 коп., 3% річних за період з
06.10.13 по 10.04.14 в сумі 1601 грн. 10 коп. та
дійшов висновку про задоволення
зазначених вимог за розрахунком
позивача, який наявний в матеріалах
справи та є арифметично вірним .

Зважаючи на те, що факт прострочки
виконання грошового зобов»язання за
договором № 044322 поставки оптових
партій товару від 24.04.2012
підтверджується матеріалами справи,
вимоги позивача щодо стягнення
інфляційних втрат в розмірі 3364 грн. 68
коп. за період жовтень 2013 року -
березень 2014 року , 3% річних в сумі 1601
грн. 10 коп. за період з 06.10.13 по 10.04.14
обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Щодо заявленої позивачем до
стягнення пені слід зазначити
наступне.

Згідно з вірним арифметичним
розрахунком, проведеним судом
(розрахунок додається), з відповідача
на користь позивача підлягає стягненню
пеня в сумі 6843 грн. 86 коп., розрахована в
ІПС «Законодавство», тобто на 73 грн. 66
коп. менше від суми нарахованої
позивачем.

З огляду на вищевикладене, суд
дійшов висновку, що позивач помилився в
арифметичних розрахунках щодо
нарахування пені, а тому в частині
стягнення пені в розмірі 73 грн. 66 коп.
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

З відповідача на користь позивача
підлягає стягненню пеня в сумі 6843 грн. 86
коп. за період з 06.10.13 по 05.04.14, згідно з
вірним арифметичним розрахунком
проведеним судом.

Судовий збір за правилами ст. 49
ГПК України покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, у
відповідності до ст.124 Конституції
України, ст.ст. 173, 175, 193,
216, 230-233, 265 ГК України, ст.ст. 509, 526, 530, 546,
549, 551, 599, 611-612, 625, 629, 712 ЦК України,
керуючись ст.ст. 4-3, 22, 33, 43, 49, 75, ст. 82,
ст.ст. 83-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сіріус Екстружен" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мізунь" про
стягнення 27 634 грн. 46 коп., з яких: 15 751
грн. 16 коп. - основний борг, 6917
грн. 52 коп. - пеня, 1601 грн. 10 коп. - 3%
річних, 3364 грн. 68 коп. - інфляційні
втрати задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мізунь" (с. Новий
Мізунь, Долинський район,
Івано-Франківська область, 77543; код
32149452) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сіріус Екстружен"
(вул. Пілотська, 20, м. Хмельницький, 29010;
код 31617387) - 15751(п»ятнадцять тисяч сімсот
п»ятдесят одну) грн. 16 коп. основного
боргу, 6843 (шість тисяч вісімсот сорок
три)грн. 86 коп. пені, 3% річних в сумі
1601(одна тисяча шістсот одна) грн. 10 коп.,
3364(три тисячі триста шістдесят чотири)
грн. 68 коп. інфляційних втрат та 1821(одну
тисячу вісімсот двадцять одну) грн. 52
коп. судового збору.

Наказ видати позивачу після
набрання рішенням законної сили.

В частині позову Товариства з
обмеженою відповідальністю "Сіріус
Екстружен" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мізунь" про
стягнення пені в сумі
73(сімдесят три) грн. 66 коп. відмовити.

Рішення господарського суду
набирає законної сили після
закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

Повне рішення складено 19.06.14

Суддя
І.П. Кавлак

Виготовлено в КП "Діловодство
спеціалізованого суду"

________________ Кавлак І. П. 19.06.14