ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2014 р.
Справа № 911/1838/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Черногуза А.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
„Гринвич-Юг дистриб'юторська компанія"
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про стягнення боргу,

представники:

позивача : не з'явилися;

відповідача: ОСОБА_1 (паспорт
НОМЕР_1);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Гринвич-Юг
дистриб'юторська компанія" до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення
боргу.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на неналежне
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за договором поставки
№0Б05/13 від 20.11.2013.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 21.05.2014 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 03.06.2014.

В судовому засіданні 03.06.2014 суд
заслухав пояснення відповідача, він
проти позовних вимог заперечив.
Позивач в судове засідання не з'явився,
про причини неявки суд не повідомив,
хоча був належним чином повідомлений
про час та місце розгляду справи.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої ст. 64 та ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України. За
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
(Аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»)

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про судове засідання
та те, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

В судовому засіданні 03.06.2014 суд, після
виходу з нарадчої кімнати в порядку ст.
82-1 Господарського процесуального
кодексу України, проголосив вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд

Установив:

20.11.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю „Гринвич-Юг
дистриб'юторська компанія" (продавець)
та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(покупець) було укладено договір
поставки № 0Б05/13, відповідно до п. 1.1.
якого продавець зобов'язується
передати товар у власність покупця, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і оплатити за нього встановлену
вартість даним договором та додатком
до договору.

Ціна на товари, що поставляються за
даним договором, оговорюється і
фіксується на кожну чергову поставку в
специфікації або відвантажувальній
накладній і рахунку-фактурі. Оплата за
товар здійснюється покупцем не пізніше
7 днів з дати передачі товару покупцю (п.
2.1. договору).

В додатку сторони погодили, що
уповноваженою на отримання товару є
сама фізична особа-підприємець ОСОБА_1
та було встановлено зразок підпису
останньої.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини. Однією з
підстав виникнення господарського
зобов'язання згідно ст. 174
Господарського кодексу України, є
господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 265 ГК України визначено, що за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

За твердженням позивача, ним
відповідно до товарно-транспортної
накладної № У00002270 від 26.12.2013 було
поставлено відповідачу товар на
загальну суму 1066,74 грн, що був прийнятий
останнім, проте не оплачений, у зв'язку
з чим позивач просить стягнути з
відповідача вартість неоплаченого
товару - 1066,74 грн, а також нараховану
пеню та 5% річних.

Суд вважає вимоги позивача
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Наказом Міністерства транспорту
України від 14.10.1997 № 363 затверджено
Правила перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
відповідно до п. 1 яких
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Крім того, вказаним наказом
затверджено типову форму такої
накладної та перелік відомостей що
остання має в собі містити.

Проаналізувавши зміст та форму
накладної № У00002270 від 26.12.2013, суд дійшов
висновку, що вона не є
товарно-транспортною накладною в
контексті положень чинного
законодавства, а складена у формі та із
зазначенням відомостей, що притаманні
видатковій накладній, що є первинним
документом в розумінні Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні».

Згідно вимог Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинні
документи мають містити в собі такі
обов'язкові реквізити, а саме:

• найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ;

• назву документа(форми);

• дату і місце складення
документа;

• зміст та обсяг господарської
операції;

• одиницю виміру господарської
операції(у натуральному таабо
вартісному виразі);

• посади і прізвища осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення;

• особистий чи електронний підпис
або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Так, у поданій позивачем накладній
відсутні відомості щодо особи, яка
прийняла товар та документу, яким
остання була уповноважена на
проведення такої операції. Не містить
вказана накладна і печатки
відповідача. Крім того, підпис у
наданій накладній є відмінним від
підпису у додатку, в якому було
встановлено зразок підпису ОСОБА_1, а
відтак не дає можливості
ідентифікувати особу отримувача як
ОСОБА_1.

Отже, суд не приймає в якості належного
та допустимого в розумінні ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України доказу поставки відповідачу
товару накладну № У00002270 від 26.12.2013,
оскільки остання не містить ані
відомостей щодо особи, яка прийняла
товар, ані реквізитів документу на
підставі якого вона діяла, ані печатки
відповідача, а відтак не може вважатися
належним первинним бухгалтерським
документом та бути доказом проведення
господарської операції з поставки
товару.

Будь-яких інших документів які б
вказували на поставку товару
відповідачу, або на визнання вказаної
поставки відповідачем матеріали
справи не містять.

У своєму відзиві відповідач проти
позову заперечив та факту поставки не
визнав.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
вимогу позивача про стягнення з
відповідача суми боргу та нарахованих
пені та 5% річних необґрунтованою,
недоведеною, відповідачем
спростованою, а відтак такою що не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст.ст. 44-49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються судом на позивача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 44-49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повний текст рішення складено 10.06.2014.

Суддя
А.Ф.
Черногуз