м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/6987/14 29.05.14За позовом ФОП
до ПП "Гарант Кепітал Груп"
про стягнення 9 177,71 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.
Представники сторін:
Від позивача ОСОБА_3
(дов. від 15.04.14)
Від відповідача 1 не прибув
Від відповідача 2 не прибув
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості у зв`язку з неналежним
виконанням умов договору про надання
послуг з організації перевезень
вантажів автомобільним транспортом у
міжнародному сполученні і
транспортно-експедиторське
обслуговування № 15/02/13НВ від 15.02.2013 в
розмірі 9 177, 71 грн.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 22.04.2014 порушено провадження у
справі №910/6987/14 та призначено до
розгляду на 15.05.2014.
Представник позивача з'явився в судове
засідання 15.05.2014, надав пояснення по
суті справи та подав додаткові докази
по справі.
В судове засідання 15.05.2014 представники
відповідача 1 та відповідача 2 не
з'явилися, причин не явки суд не
повідомили, хоча про час та місце
розгляду справи, були належним чином
Розгляд справи відкладено на 29.05.2014.
В судове засідання 29.05.2014 прибув
представник позивача, дав пояснення по
справі, позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити.
Від представника відповідача-2
надійшов відзив на позовну заяву, в
якому відповідач-2 солідарну
заборгованість визнає та зазначає, що
не може її сплатити через відсутність
коштів та зобов'язується сплатити дану
заборгованість при першій можливості.
Представники відповідача в судове
засідання 29.05.2014 не з'явилися,
витребувані судом докази не подали,
причин неявки суд не повідомили, хоча
про час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином.
Ухвала суду від 15.05.2014 отримана
відповідачем-2 22.05.2014, що
підтверджується відміткою на звороті
ухвали та повідомленням про вручення
поштового відправлення № 04 3 (в
матеріалах справи).

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації -адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, а матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
суті.

Оскільки про час та місце судового
засідання відповідач був належним
чином повідомлений, на підставі статті
75 Господарського процесуального
кодексу України справа розглянута за
наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 29.05.2014 судом
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
вислухавши думку представника
позивача, господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.02.2013 між фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1(далі позивач, експедитор 2 за
договором) та приватним підприємством
«Гарант Кепітал Груп» (далі відповідач,
експедитор 1 за договором, було
укладено Договір № 15/02/13НВ про надання
послуг з організації перевезень
вантажів автомобільним транспортом у
міжнародному сполученні і
транспортно-експедиторське
обслуговування (надалі - договір).

На підставі вищезазначеного договору
було укладено транспортне замовлення
(додаток № 1 до договору) № 15 від 15.02.2013
(надалі - замовлення), згідно яких ФО-П
ОСОБА_1 було надано автомобіль д.н.з.
НОМЕР_2, н/причіп НОМЕР_3 для перевезення
вантажу за маршрутом м.Verzuolo, Villorba
(Італія) - м. Київ (Україна).

Як свідчать матеріали справи, свої
зобов'язання згідно умов договору та
замовлення ФОП ОСОБА_1 виконав у
повному обсязі, про що свідчить
відмітки в графі 24 міжнародних
товарно-транспортних накладних CMR
серії А № 0446857 від 19.02.2013 року та СMR б/н
від 22.02.2013 про одержання вантажу
вантажоотримувачем без зауважень.

Суд враховує, що Закон України "Про
автомобільний транспорт" та Правила
перевезення вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджені
наказом Мінтрансу України від 14.10.1997
№363, що зареєстрований в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 за №128/2568
визначають товарно-транспорту
накладну як обов"язковий документ, який
має оформлюватись при перевезенні
вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пунктів 1, 11.1 даних Правил
товарно-транспортна накладна є
основним документом на перевезення
вантажів та єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, а
також для розрахунків за перевезення
вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції "Про
договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" вантажна
накладна є первинним доказом укладання
договору перевезення, умов цього
договору і прийняття вантажу
перевізником.

Вказані CMR позивач надав суду і суд їх
приймає у якості належних та
допустимих доказів виконання
перевезення позивачем.

Згідно п. 4.1. договору експедитор-1
оплачує рахунки експедитора-2 шляхом
безготівкового переказу протягом 20
банківських днів з дати отримання
оригіналу рахунку, податкової
накладної, акту виконаних робіт,
CMR-накладної з відміткою про отримання
вантажу, якщо інше не обумовлено в
заявці (замовленні).

Відповідно до замовлення «Вартість
перевезення» становить 7 814,00 грн. (сім
тисяч вісімсот чотирнадцять грн. 00
коп.). Згідно замовлення оплата мала
бути проведена протягом 17 банківських
днів по оригіналам документів.

З матеріалів справи вбачається, що на
адресу ПП «Гарант Кепітал Груп» були
скеровані документи, необхідні для
оплати згідно договору, в тому числі:
замовлення № 15 від 15.02.2013, договір
15/02/13НВ від 15.02.2013, рахунок № 53 від 26.02.2013
на суму 7 814,00грн. (сім тисяч вісімсот
чотирнадцять грн. 00 коп.), акт надання
послуг № 69 від 05.03.2013, міжнародні
товарно-транспортні накладні (CMR) серії
А № 0446857 від 19.02.2013, та CMR б/н від 22.02.2013.

Відповідно до договору та замовлення,
сплата послуг повинна була проведена
протягом 17 банківських днів по
оригіналам документів. Вище наведені
документи отримані та підписані
відповідачем 05.03.2013, про що свідчить
підпис, печатка та дата підписання акта
надання послуг № 69 від 05.03.2013.
Підписання Акту надання послуг
засвідчує, що експедитор-1 претензій по
об'єму, якості та строкам виконаних
робіт (надання послуг) не має. Отже,
строк оплати послуг настав 01.04.2013.

ФОП ОСОБА_1 неодноразово звертався з
проханням сплатити заборгованість,
писав претензії щодо оплати (цінний
лист за номером 233 від 13.03.2014). ПП
«Гарант Кепітал Груп» надсилав
гарантійні лист щодо своєчасної сплати
заборгованості, проте, станом на 24.03.2014,
оплата за надані послуги не була
здійснена. Отже, станом на день
розгляду справи заборгованість за
зобов'язаннями складає 7 814,00 грн.

Для забезпечення належного виконання
ПП «Гарант Кепітал Груп» (відповідач-1)
взятих на себе зобов'язань за договором
про надання послуг з організації
перевезень вантажів автомобільним
транспортом у міжнародному сполученні
і транспортно-експедиторське
обслуговування, ФОП ОСОБА_1 уклав
договір поруки № 2 від 15.02.2013 з ТОВ
«Алвіна» (відповідач-2). Даним договором
поруки, відповідач-2, будучи
поручителем, зобов'язався солідарно
відповідати з відповідачем-1 перед
кредитором, тобто перед ФОП ОСОБА_1 в
частині зобов'язань боргу ПП «Гарант
Кепітал Груп», яке становить 300,00
(триста грн. 00 коп.). Однак, зобов'язання
за договором поруки, відповідач-2 теж не
виконав.

Невиконання відповідачем взятих на
себе зобов'язань за договором порушує
законні права та інтереси позивача.

Таким чином, відповідач своїми діями
(не проведення розрахунків за надані
послуги) порушив умови договору щодо
належного та добросовісного виконання
зобов'язання по договору, наслідком
чого є неотримання позивачем коштів у
сумі 7 814,00 грн.

Відмова в оплаті - є відмовою у
виконанні взятих на себе за договором
зобов'язань, а це порушення умов
договору і прав позивача на отримання
узгоджених сум зобов'язання, що
зумовило звернення останнього до суду
із вимогою про зобов'язання примусово
сплатити суми грошового зобов'язання.

Внаслідок укладення договору між
сторонами згідно ст. 11 ЦК України,
виникли цивільні права та обов'язки.
Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
ГК України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України передбачено,
що за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

В силу положень ч.1 ст.903 ЦК України
замовник зобов'язаний оплатити надані
йому послуги в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Загальні положення про перевезення
викладені в ст.908 ЦК України, відповідно
до котрої перевезення вантажу
здійснюється за договором перевезення.
Частиною першою статті 909 ЦК України
передбачено, що за договором
перевезення вантажу одна сторона
(перевізник) зобов'язується доставити
довіреній їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення і видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві0, а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 1 статті 53 Закону
України "Про автомобільний транспорт",
організацію міжнародних перевезень
пасажирів і вантажів здійснюють
перевізники відповідно до міжнародних
договорів України з питань міжнародних
автомобільних перевезень, яким,
зокрема, є Конвенція про договір
міжнародного дорожнього перевезення
вантажів (КДГІВ) від 19.05.1956 (далі -
Конвенція), яка була ратифікована
Україною Законом "Про приєднання
України до Конвенції про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" від 01.08.2006.

Статтею 1 Конвенції передбачено, що ця
Конвенція застосовується до будь-якого
договору автомобільного перевезення
вантажів транспортними засобами за
винагороду, коли зазначені в договорі
місце Прийняття вантажу для
перевезення і місце, передбачене для
доставки, знаходяться у двох різних
країнах, з яких принаймні одна є
договірною країною, незважаючи на
місце проживання і громадянство
сторін.

Статтею 3 Конвенції визначено, що
перевізник відповідає як за свої
власні дії та упущення, так за дії та
упущення своїх агентів і всіх інших
осіб, послуги яких він використовує для
виконання перевезення.

Згідно зі статтею 4 Конвенції, договір
перевезення підтверджується
складанням вантажної накладної.
Відсутність, неправильність чи утрата
вантажної накладної не впливають на
існування та чинність договору
перевезення, до якого й у цьому випадку
застосовуються положення цієї
Конвенції.

Частиною статті 5 Конвенції
передбачено, що вантажна накладна
складається в трьох оригінальних
примірниках, підписаних відправником і
перевізником. Ці підписи можуть бути
надруковані чи замінені печатками
відправника і перевізника, якщо це
допускається законодавством країни, в
якій складена вантажна накладна.
Перший примірник передається
відправнику, другий супроводжує
вантаж, а третій залишається у
перевізника.

Згідно з частиною 1 статті 31 Конвенції,
в усіх судових провадженнях, які
виникають у зв'язку із перевезенням,
яке здійснюється відповідно до цієї
Конвенції, позивач може звернутися до
будь-якого суду або арбітражу
договірної країни, визначеної угодою
між сторонами, і на додаток до цього, до
судів або арбітражів країни, на
території якої: а) .відповідач має
звичайне місце проживання або основне
місце розташування свого підприємства
або відділення чи агентства, за
допомогою яких був укладений договір
перевезення, або b) знаходиться місце
отримання вантажу перевізником, або
місце передбачене для його доставки, і
не може звертатися до будь-яких інших
судів або арбітражів.

Згідно з ч.4 ст.306 ГК України транспортна
експедиція є допоміжним видом
діяльності, пов'язаною з перевезенням
вантажу.

Відповідно до ст. ст. 929 ЦК України, 316 ГК
України за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу. За
цим договором може бути встановлений
обов'язок експедитора укладати від
свого імені договір перевезення
вантажу, забезпечувати відправку і
одержання вантажу, а також виконання
інших зобов'язань, пов'язаних із
перевезенням.

Положеннями Закону України «Про
транспортно - експедиторську
діяльність» встановлене, що
експедитори надають клієнтам послуги
відповідно до вимог законодавства
України та держав, територією яких
транспортуються вантажі, згідно з
переліком послуг, визначеним у
правилах здійснення транспортно -
експедиторської діяльності, а також
інші послуги, визначені за
домовленістю сторін у договорі
транспортного експедирування.

Ст. 9 Закону України «Про
транспортно-експедиторську
діяльність» встановлено, що
підтвердженням витрат експедитора є
документи (рахунки, накладні тощо),
видані суб'єктами господарювання, що
залучалися до виконання договору
транспортного експедирування, або
органами влади.

Відповідно до ч. 10 ст. 9 Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність» перевезення вантажів
супроводжується товарно-транспортними
документами, складеними мовою
міжнародного спілкування залежно від
обраного виду транспорту або державною
мовою, якщо вантажі перевозяться в
Україні.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону України
«Про транспортно-експедиторську
діяльність» факт надання послуги
експедитора при перевезенні
підтверджується єдиним транспортним
документом або комплектом документів
(залізничних, автомобільних,
авіаційних накладних, коносаментів
тощо), які відображають шлях прямування
вантажу від пункту його відправлення
до пункту його призначення.

В ст. 328 ЦК України сказано, що право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Відповідач не надав суду належних та
допустимих доказів, які б
спростовували доводи позивача та
підтверджували заперечення проти
позовних вимог.

Отже, факт несплати відповідачем
позивачу винагороди за отримані
послуги належним чином доведений, а
також доведений обов'язок відповідача
оплатити позивачу винагороду за
отримані послуги, що дає суду підстави
задовольнити позов позивача в частині
стягнення з відповідача основного
боргу в сумі 7 814,00 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором, позивач просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
пеню за прострочення грошового
зобов'язання в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожен день
прострочення, яка згідно розрахунку
позивача становить 1 040,02 грн.

Проте, суд відмовляє у задоволенні
позовних вимог про стягнення з
відповідача пені, у зв'язку з наступним:

Згідно ст. 230 ГК України штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 статті 551 ЦК України
передбачено, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Отже, для застосування до боржника
відповідальності у вигляді стягнення
пені, вона має бути передбачена законом
або договором.

Проте в укладеному сторонами договорі
№ 15/02/13НВ від 15.02.2013 умова про
застосування до відповідача
відповідальності у вигляді пені
відсутня.

Якщо у вчиненому сторонами правочині
розмір та базу нарахування пені не
визначено або вміщено умову (пункт) про
те, що пеня нараховується відповідно до
чинного законодавства, суму пені може
бути стягнуто лише в разі, якщо
обов'язок та умови її сплати визначено
певним законодавчим актом.

Частиною 6 статті 231 ГК України не
встановлені випадки, підстави та
порядок застосування пені за порушення
зобов'язання.

Таким чином, у суду відсутні правові
підстави для стягнення з відповідача
суми пені, а тому суд відмовляє у
задоволенні позову в цій частині.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 3% річних в сумі 229,92 грн. та
інфляційні збитки в розмірі 93,77 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Згідно розрахунку позивача, три
відсотки річних становлять 229,92 грн.,
інфляційні збитки становлять 93,77 грн.
Суд вважає такий розрахунок
обґрунтованим та задовольняє позовні
вимоги в цій частині.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що заявлені позивачем вимоги
щодо стягнення з відповідача
заборгованості є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню
частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню витрати по сплаті
судового збору пропорційно
задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного підприємства
«Гарант Кепітал Груп» (79039, Львівська
обл., м. Львів, вул. Шевченка, буд. 120г, ) на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
реєстраційний номер ФОП в ЄДР 8) 7
514(сім тисяч п'ятсот чотирнадцять) грн. 00
коп. основного боргу, 93(дев'яносто три)
грн. 77 коп. інфляційних збитків,
229(двісті двадцять дев'ять) грн. 92 коп. 3%
річних, 1 557(одна тисяча п'ятсот
п'ятдесят сім) грн. 95 коп. судового
збору.

3. Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Алвіна" (04107, АДРЕСА_2,
) на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
300(триста) грн. 00 коп. основного боргу,
42(сорок дві) грн. 05 коп. судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Видати накази.

6. Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України та може
бути оскаржене в порядку та строки,
визначені Господарським процесуальним
кодексом України.

7. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л.Д.

Дата
підписання повного тексту рішення -
05.06.2014