ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.03.2014
Справа № 905/163/14

Господарський суд Донецької області у
складі судді Мальцева М.Ю., при
секретарі судового засідання Шавкун
І.Д., розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи:

за позовом Управління комунальних
ресурсів Донецької міської ради, м.
Донецьк до відповідача:
Приватного підприємця ОСОБА_1, м.
Донецьк про розірвання
договору оренди від 26.12.2000р. та
додаткової угоди до нього, виселення з
займаного приміщення та стягнення
13601,53грн.

за участю представників сторін:

від позивача : не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - особисто
паспорт НОМЕР_2 від 08.01.1998

СУТЬ
СПРАВИ:

Позивач, Управління комунальних
ресурсів Донецької міської ради, м.
Донецьк звернувся до господарського
суду Донецької області з позовом до
Приватного підприємця ОСОБА_1, м.
Донецьк про розірвання договору оренди
від 26.12.2000р. та додаткової угоди до
нього, виселення з займаного
приміщення та стягнення 13601,53грн.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на копію договору
оренди від 26.12.2000р., копії акту
прийому-передачі від 26.12.2000р.,
додаткової угоди від 19.01.2004р.,
розрахунок заборгованості з орендної
плати, невиконання відповідачем умов
договору.

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 11.03.2014р. строк розгляду
справи продовжено на 15 днів за
клопотанням відповідача.

25.03.2014р. відповідач надав клопотання в
якому зазначив, що проти задоволення
позовних вимог заперечує, оскільки
вважає, що строк дії договору оренди б/н
від 26.12.2000р. сплинув 26.12.2010р. у зв'язку з
закінченням строку дії патенту №352 від
26.12.2000р. на підставі якого був укладений
договір оренди б/н від 26.12.2000р. також,
зазначив, що строк позовної давності
сплинув 26.12.2013р. Крім того, надав
додаткові документи для долучення до
матеріалів справи, які не приймаються
судом у якості допустимих доказів
оскільки, не є копіями засвідченими
належним чином, а саме згідно п.5.27
наказу Держстандарту України №4163-2003
„Уніфікована система
організаційно-розпорядчої
документації. Вимоги до оформлення
документів".

Розгляд справи відкладався.

Представники сторін клопотання щодо
фіксації судового процесу не заявляли,
у зв'язку з чим, розгляд справи
здійснювався без застосуванням
засобів технічної фіксації судового
процесу у відповідності до статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представника позивача, господарський
суд встановив:

26.12.2000р. між Представництвом Фонду
державного майна України у м. Донецьку
в особі Рассохи Миколи Прокоповича
(відповідно до рішення Донецької
міської ради від 27.09.2004р. №13/20 функції і
повноваження орендодавця при передачі
в оренду об'єктів права комунальної
власності передані управлінню
комунальних ресурсів Донецької
міської ради) (далі позивач) та
Приватним підприємцем ОСОБА_1
(відповідачем) був укладений договір
оренди нежитлового приміщення, згідно
з патентом №352 від 26.12.2000р., виданим
Представництвом фонду державного
майна України у м. Донецьку,
орендодавець (позивач) передає, а
орендар (відповідач) приймає в оренду
вбудоване нежитлове приміщення
(далі-приміщення), загальною площею
25,1кв.м., розташоване за адресою:
АДРЕСА_2. (п.1.1 договору).

Згідно акту прийому-передачі від
26.12.200р., що є додатком №2 до договору
оренди від 26.12.2000р. позивач передав, а
відповідач прийняв вбудоване
нежитлове приміщення загальною площею
25,1кв.м., балансова вартість станом на
01.12.2000р. якого складає 3330,00грн.

19.01.2004. сторони уклали додаткову угоду
до договору оренди нежитлового
приміщення від 26.12.2000р., якою внесли
зміни до п.п.3.1,3.3 договору.

Рішенням Донецької міської ради від
27.09.2004р. №13/20 функції орендодавця
передані від Представництва Фонду
державного майна України у м. Донецьку
Управлінню комунальних ресурсів
Донецької міської ради (позивачу).

Згідно п.6.1 договору, строк дії договору
встановлюється з моменту його
підписання та по 26.12.2010р.

Відповідно п.6.5 договору, передбачено,
що строк дії договору припиняється у
разі: закінчення строку, на який був
укладений договір, загибелі об'єкта
оренди, рішення суду, згоди сторін,
інших підстав, передбаченими чинним
законодавством.

Як зазначає позивач, строк дії договору
було продовжено відповідно до ч.2. ст.17
Закону України "Про оренду", ст.764 ЦК
України, ч.4 ст.284 ГК України, на той
самий строк на тих умовах, які були
передбачені цим договором.

За таких обставин договір оренди
нежитлового приміщення б/н від 26.12.2000р.
було продовжено до 26.12.2020р. включно.
Тобто на час розгляду справи договір
був чинний.

Щодо твердження відповідача, стосовно
закінчення строку дії договору у
зв'язку з закінченням строку дії
патенту №352 від 26.12.2000р. Господарський
суд Донецької області зазначає, що
патент №352 від 26.12.2000р. не
взаємозв'язаний з договором
нежитлового приміщення б/н від 26.12.2000р.,
оскільки, умовами договору та нормами
чинного законодавства не передбачено,
що закінчення строку дії патенту
укладеного до договору є підставою для
закінчення строку дії договору, тому,
суд робить висновок, що договір оренди
був пролонгований на підставі ст.284 ГК
України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до вимог ст.509 Цивільного
кодексу України та ст.173
Господарського кодексу України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною першою статті 193
Господарського Кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 632 Цивільного Кодексу
України передбачено, що ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін;
у випадках, встановлених законом,
застосовуються ціни (тарифи, ставки
тощо), які встановлюються або
регулюються уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування; зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом; зміна ціни в
договорі після його виконання не
допускається.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язаний
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Згідно приписів ст. 762 Цивільного
кодексу України за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму,
плата за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором. Договором або законом може
бути встановлено періодичний перегляд,
зміну (індексацію) розміру плати за
користування майном.

Аналогічні приписи містить норма ст. 286
Господарського кодексу України,
відповідно до якої орендна плата - це
фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності. Розмір орендної плати може
бути змінений за погодженням сторін, а
також в інших випадках, передбачених
законодавством.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Частиною 2 ст.9 ЦК України передбачено,
що законом можуть бути передбачені
особливості регулювання майнових
відносин у сфері господарювання.

Водночас, на спірні правовідношення
поширюються також дії Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна".

Відповідно до вимог передбачених
статтями 2, 3 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
правовою підставою користування
майном є договір оренди.

Статтею 10 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
передбачено, що істотною умовою
договору є - орендна плата.

Приписами частини 3 статті 18 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" передбачено
обов'язки орендаря, де зазначено, що
орендар зобов'язаний вносити орендну
плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно вимог передбачених статтею 19
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" зазначено, що
орендар за користування об'єктом
оренди вносить орендну плату незалежно
від наслідків господарської
діяльності. Строки внесення орендної
плати визначаються у договорі.

Відповідно до вимог передбачених
статтею 632 ЦК України, ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.

Частиною п'ятою статті 762 Цивільного
кодексу України встановлено, що плата
за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

Відповідно до п.3.1, викладеного в
редакції додаткової угоди від 19.01.2004р.
та п.3.2 договору, зазначено, що розмір
річної орендної плати за орендовану
будівлю (споруду, приміщення)
визначається відповідно до Методики
розрахунку та порядку використання
орендної плати за користування майном
територіальної громади м. Донецька,
затвердженої рішенням виконкому
Донецької міської ради №534 від 26.11.2003р.
та складає 1845,54грн. без урахування ПДВ.
Сума наступних платежів визначається
згідно зазначеної Методики і підлягає
корегуванню з часу внесення чергового
платежу відповідно з індексом
інфляції, який встановлено Мінстатом
щомісячно.

Згідно п.3.3 договору, з урахуванням
додаткової угоди від 19.01.2004р. внесення
орендних платежів здійснюється
щомісячно не пізніше 15 числа, місяця
наступного за звітним.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Рішенням Господарського суду
Донецької області від 12.05.2009р. № 24/73 з
відповідача стягнута заборгованість
зі сплати орендної плати за період з
01.03.2008р. по 01.03.2009р. в розмірі 3455,37грн.

Як зазначає позивач та не заперечує
відповідач, станом на 31.10.2010р.
відповідачем не погашена
заборгованість в сумі 321,73грн., яка
стягнута за рішенням господарського
суду Донецької області від 12.05.2009р.
№24/73.

Позивач у своїй позовній заяві вимагає
стягнення з відповідача суми
заборгованості за період з листопада
2010р. по грудень 2013р. в сумі 13601,53грн.

Відповідно до ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач у клопотанні від 25.03.2014р.
просив суд застосувати строк позовної
давності.

Враховуючи вищенаведене та дату
подання позовної заяви позивачем, а
саме1-10.01.2014р. згідно штампу
господарського суду Донецької області,
строк вимоги зі сплати заборгованості
по орендній платі: за листопад 2010р. -
строк позовної давності сплинув у
грудні 2013р.

А оскільки позивачем заявлено період
для стягнення заборгованості з
листопада 2010р. по грудень 2013р., то
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню, а саме у розмірі 13156,40 грн.
за період з грудня 2010р. по грудень 2013р.,
а в іншій частині слід відмовити у
зв'язку зі спливом строк позовної
давності.

Щодо вимоги позивача про відновлення
строку позовної давності у зв'язку з
великим обсягом роботи і відсутністю у
штатному розкладі позивача посади
юриста, суд вважає зазначені підстави
необґрунтовані, оскільки наведені
обставини не можуть вважатись
поважними в розумінні чинного
законодавства, тому дана вимога не
підлягає задоволенню.

Позивач у позові просить стягнути
2413,60грн. пені, яка нарахована із
застосуванням подвійної облікової
ставки НБУ України.

Відповідно до ст.ст. 216 - 218
Господарського кодексу України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за порушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських
санкцій. Господарськими санкціями
визнаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування яких для
нього настають несприятливі
економічні та/або правові наслідки.
Господарські санкції застосовуються в
установленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин. Підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996р. № 543-96-ВР, платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

Розділом 5 договору передбачено, якщо
за невиконання або неналежне виконання
зобов'язань за договором, сторони
несуть відповідальність відповідно до
діючого законодавства.

Враховуючи той факт, що в супереч
зазначених норм права, сторонами у
договорі не визначено розміру пені, яка
підлягає сплаті відповідачем за
прострочку здійснення орендних
платежів, суд дійшов висновку щодо
неправомірності нарахування пені у
спірних правовідносинах.

Таким чином, позовні вимоги в часті
стягнення 2413,60грн. пені задоволенню не
підлягають у зв'язку з
необґрунтованістю.

Окрім вимоги про стягнення грошових
коштів позивач заявив вимоги про
розірвання договору оренди
нежитлового приміщення від 26.12.2000р. та
додаткову угод до нього від 19.01.2004р.

Відповідно до частини 1 статті 651
Цивільного кодексу України розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Договір може бути розірвано за
рішенням суду на вимогу однієї із
сторін у разі істотного порушення
договору другою стороною та в інших
випадках, встановлених договором або
законом. Істотним є таке порушення
стороною договору, коли внаслідок
завданої цим шкоди друга сторона
значною мірою позбавляється того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору (частини 2 статті 651 Цивільного
кодексу України).

За заявою однієї із сторін договір може
бути розірваний або змінений за
рішенням суду у разі невиконання
сторонами своїх зобов'язань або на
інших підставах, передбаченими чинним
законодавством. (п.6.2 договору).

Відповідно до ч. ст. 26 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" Договір оренди може бути
розірвано за погодженням сторін. На
вимогу однієї із сторін договір оренди
може бути достроково розірвано за
рішенням суду у разі невиконання
сторонами своїх зобов'язань та з інших
підстав, передбачених законодавчими
актами України.

Згідно з ч. 1 ст. 782 ЦК України
наймодавець має право відмовитися від
договору найму і вимагати повернення
речі, якщо наймач не вносить плату за
користування річчю протягом трьох
місяців підряд.

Одностороння відмова від договору
оренди не допускається. Однак на вимогу
однієї із сторін цей договір може бути
достроково розірвано за погодженням
сторін, а за наявності спору - за
рішенням господарського суду.
Підставою для розірвання договору може
бути належним чином доведене
невиконання орендарем хоча б одного з
його зобов'язань, передбачених статтею
18 Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" або договором
оренди.

Відповідач не виконав умови договору
щодо своєчасної оплати орендних
платежів, чим допустив істотне
порушення договору, оскільки, позивач
значною мірою позбавився того, на що
він розраховував при укладенні
договору, тому, це є підставою для
розірвання договору.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити, що вимога позивача про
розірвання додаткової угоди від
19.01.2004р. не може бути задоволена судом,
оскільки, дана додаткова угода є
невід'ємною частиною до договору
оренди нежитлового приміщення від
26.12.2000р., який господарський суд
Донецької області визнає недійсним.

З огляду на наведені норми права та
встановлені судом обставини суд
вважає, що вимоги позивача про
розірвання договору оренди
нежитлового приміщення, від 26.12.2000р. та
додаткової угоди від 19.01.2004р.
підлягають задоволенню частково.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" у разі розірвання
договору оренди, закінчення строку
його дії та відмови від його
продовження або банкрутства орендаря
він зобов'язаний повернути
орендодавцеві об'єкт оренди на умовах,
зазначених у договорі оренди.

Позовні вимоги, пов'язані з прийняттям
майна з оренди (за наслідками
припинення відповідного договору
оренди), узгоджуються з приписом пункту
5 частини другої статті 16 ЦК України,
яким передбачений такий спосіб захисту
цивільних прав та інтересів, як
примусове виконання обов'язку в натурі.

Отже, орендодавець на підтвердження
виконання зобов'язання за договором
оренди (найму) вправі в судовому
порядку вимагати повернення від
орендаря майна, яке було предметом
договору, та документального
оформлення такого повернення згідно з
частиною першою статті 545, частиною
другою статті 795 ЦК України.

Таким чином, вимога про зобов'язання
Приватного підприємця ОСОБА_1
повернути майно за актом
прийому-передачі до комунальної
власності територіальної громади м.
Донецька також підлягає задоволенню,
як обґрунтована та така, що є похідною
від вимоги про розірвання договору
оренди. Крім того, суд вважає що, вимога
щодо виселення відповідача з займаного
ним вбудованого нежитлового
приміщення, розташованого за адресою:
АДРЕСА_2, підлягає задоволенню.

Згідно приписів ст.32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 36 ГПК України встановлено, що
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін
довести ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень. Відповідно до вимог
статті 34 ГПК України визначає, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Втім ніякі докази не мають для суду
заздалегідь встановленої сили і
оцінюються судом в розумінні вимог
статті 43 ГПК України за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Судові витрати підлягають стягненню в
порядку, що передбачений ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82 - 85, 115 -
117 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд -

В И Р I
Ш И В :

Позовні вимоги Управління комунальних
ресурсів Донецької міської ради до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
розірвання договору оренди від 26.12.2000р.
та додаткової угоди до нього від
19.01.2004р., виселення та зобов'язання
повернути майно, стягнення
заборгованості по орендній платі у
розмірі 13601,53грн., пені у розмірі
2413,60грн. - задовольнити частково.

Розірвати договір оренди від 26.12.2000р.
нежитлового приміщення загальною
площею 25,1кв.м., розташованого за
адресою: АДРЕСА_2, укладений між
управлінням комунальних ресурсів
Донецької міської ради та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Виселити з займаного приміщення
розташованого за адресою: АДРЕСА_2
Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1).

Зобов'язати Фізичну особу-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) повернути
майно(нежитлове приміщення загальною
площею 25,1кв.м., розташованого за
адресою: АДРЕСА_2 за актом
приймання-передачі до комунальної
власності територіальної громади м.
Донецька.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь Управління
комунальних ресурсів Донецької
міської ради (83050, м. Донецьк, вул.
Артема, 98, , р/р 0002,
місцевий бюджет Донецької міськради,
банк одержувач ГУДКУ в Донецькій
області, МФО 834016, код ОКПО 23977045, код
платежу 22080401) заборгованість по
орендній платі у розмірі 13156,40грн.,
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 2985,20грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його прийняття (складання).

Вступну та
резолютивну частини рішення оголошено
в

судовому
засіданні 25.03.2013 р.

Повне
рішення складено 31.03.2013

Суддя
М.Ю. Мальцев

Надруковано 3 примірника:

1 - позивачу;

1- відповідачу;

1- у справу

Вик.Андрєєва М.А.