ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року Справа № 914/4665/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Т.Б. Дроботової - головуючого,
Н.О.Волковицької, Л.І. Рогачза участю
представників:позивачаСтановова Ю.В.,
дов. від 23.04.2014відповідачане з'явився
(про час та місце судового засідання
повідомлений належно)розглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Державного
підприємства матеріально-технічного
забезпечення залізничного транспорту
України "Укрзалізничпостач"на
постановуЛьвівського апеляційного
господарського суду від 18.03.2014 у
справі№ 914/4665/13 Господарського суду
Львівської областіза
позовомДержавного підприємства
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач"до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Корпорація КРТ"провизнання договору
недійсним

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач" звернулось до
господарського суду з позовом про
визнання недійсним укладеного з
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Корпорація КРТ"
договору поставки від 16.12.2011 №
ЦХП-05-00512-01 відповідно до приписів
статей 203, 207, 215 Цивільного кодексу
України з тих підстав, що спірний
договір зі сторони відповідача
оформлено з використанням
факсимільного підпису, згоди на
використання якого сторонами не було
досягнуто; відтак, зазначеному
договору не надано форми, обумовленої
статтями 207, 208 Цивільного кодексу
України, що ставить під сумнів його
дійсність.

Відповідач відхилив позовні вимоги
повністю, вказавши що порушення вимог
законодавства щодо письмової форми
правочину в даному випадку не
спричиняє його недійсності, спірний
правочин виконувався сторонами, що
свідчить про існування їх згоди щодо
істотних умов договору.

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 04.02.2014 (суддя
Бортник О.Ю.) у задоволенні позовних
вимог відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 18.03.2014 (судді:
Орищин Г.В. - головуючий, Галушко Н.А.,
Давид Л.Л.) рішення місцевого
господарського суду залишено без змін
з огляду на його законність та
обґрунтованість.

Не погоджуючись з висновками
господарських судів попередніх
інстанцій, позивач подав до Вищого
господарського суду України касаційну
скаргу, в якій просить ухвалені по
справі судові рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу,
скаржник зазначив на невірне
застосування господарськими судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
позаяк за змістом статей 265
Господарського процесуального кодексу
України, статей 207, 208, 639 Цивільного
кодексу України зазначений вид
договору є укладеним з моменту надання
йму письмової форми, а застосування
керівником відповідача факсимільного
підпису свідчить про порушення статей
203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач відзив на касаційну скаргу
не надав, та не скористався правом на
участь представників у судовому
засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача
та пояснення представника позивача,
присутнього у судовому засіданні,
перевіривши наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в рішенні та постанові,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, 16.12.2011 Державним
підприємством матеріально-технічного
забезпечення залізничного транспорту
України "Укрзалізничпостач" (покупець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Корпорація КРТ"
(постачальник) укладено договір
поставки № ЦХП-05-00512-01, за умовами якого
постачальник зобов'язувався поставити
та передати у власність покупця, а
останній прийняти та оплатити
продукцію, найменування, марка й
кількість якої вказується в
специфікації, яка є невід'ємною
частиною договору, на умовах, що
викладені в цьому договорі.
Специфікацією № 1 до договору
визначено найменування, код, кількість
та вартість продукції, яка підлягала
передачі за вказаним договором.
Додатковими угодами № 1 від 07.07.2012 та № 2
від 27.07.2012 сторони внесли зміни до умов
договору в частині доповнення
відомостей про банківські реквізити
покупця.

Вивчивши наявні в матеріалах справи
накладні на відвантаження товарів,
акти прийому-передачі продукції,
реєстр поставок та оплат і акт звірки
поставок та розрахунків між сторонами,
суди попередніх інстанцій зазначили,
що ці письмові докази засвідчують
фактичне виконання сторонами договору:
відповідач відвантажував позивачу
продукцію відповідно до визначених
договором умов та одержував платежі, а
позивач приймав та оплачував
продукцію.

Державне підприємство
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач" звернулося до суду
з позовом у даній справі стверджуючи,
що підпис на договорі від імені
відповідача вчинено за допомогою
факсиміле, а за чинним законодавством
вчинення такого виду підпису можливе
лише в певних випадках, зокрема, у
випадку досягнення згоди про це
сторонами з відображенням його зразка;
за недосягнення такої згоди спірний
договір слід визнати недійсним.

Судова колегія зазначає, що згідно зі
статтею 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, громадяни, які
набули статусу суб'єкта
підприємницької діяльності, мають
право звернутись до господарського
суду згідно з встановленою
підвідомчістю господарських справ за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів; водночас згідно
статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
сторони зобов'язані довести належними
та допустимими доказами ті обставини,
на які вони посилаються як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Вирішуючи спір про визнання правочину
недійсним, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочину недійсним та настання
відповідних наслідків: відповідність
змісту вимогам закону, додержання
встановленої форми, правоздатність
сторін, у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Також розгляд справи повинен
відбуватись з додержанням принципів
диспозитивності та змагальності
учасників судового процесу,
передбачених статтею 129 Конституції
України та статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до підстав та предмету
позову, визначених позивачем.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; 5) правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Звертаючись з позовом про недійсність
правочину, позивачу слід чітко
визначити підстави такої недійсності
відповідно до наведеного вище
законодавства та надати доводи та
докази у їх підтвердження, зокрема,
визначити та довести суперечність
чинному законодавству здійсненого
волевиявлення учасників (за змістом чи
за суб'єктним складом цього
волевиявлення).

Однак вказаних підстав та обставин у
позовній заяві не визначено; натомість
у позові викладено доводи та докази
щодо недоліків у оформленні спірного
договору.

Відповідно до статті 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою. Використання при вчиненні
правочинів факсимільного відтворення
підпису за допомогою засобів
механічного або іншого копіювання,
електронного підпису або іншого
аналога власноручного підпису
допускається у випадках, встановлених
законом, іншими актами цивільного
законодавства, або за письмовою згодою
сторін, у якій мають міститися зразки
відповідного аналога їхніх
власноручних підписів.

З наведеної норми вбачається, що
порядок використання факсимільного
підпису при укладенні договору
належить до вимог щодо письмової форми
правочину, а відтак порушення цього
порядку, зокрема, використання
факсиміле за відсутності письмової
згоди сторін, є порушенням письмової
форми правочину.

Судами вірно вказано, що зазначена вище
норма, хоча і визначає певні вимоги до
письмової форми правочину, але не
встановлює наслідки її недотримання у
вигляді недійсності договору, що
узгоджується з приписами статті 215
Цивільного кодексу України, а
відповідно до частини першої статті 218
Цивільного кодексу України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Недодержання
форми правочину, якої вимагає закон,
тягне за собою недійсність правочину
лише у разі, коли це прямо передбачено
законом, зокрема, статтями 547, 981, 1055, 1059,
1107 Цивільного кодексу України. У
зазначених випадках правочин є
нікчемним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
визначено презумпцію правомірності
правочину, а саме, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, звертаючись із даним
позовом, позивач ставить під сумнів
дійсність волевиявлення відповідача
на укладення та виконання спірного
договору, яке, натомість, відповідачем
не заперечувалось та підтверджується
вчиненими на виконання договору діями:
поставкою продукції відповідачем,
прийняттям цієї продукції позивачем та
частковою оплатою ним поставленої
продукції.

Також судами попередніх інстанцій
вказано на недоведеність доводів
позивача щодо використання
відповідачем факсимільного підпису
керівника при укладенні спірного
договору, невиконання ним вимог суду
першої інстанції про надання для
огляду оригіналів доказів, долучених
до позовної заяви.

Таким чином, господарські суди
попередніх інстанцій вірно відмовили у
задоволенні позовних вимог, що не
ґрунтуються на приписах норм
матеріального права.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 1
статті 1119, статтями 11110, 11111
Господарського процесуального кодексу
України Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного
підприємства матеріально-технічного
забезпечення залізничного транспорту
України "Укрзалізничпостач" залишити
без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 18.03.2014 у справі
№ 914/4665/13 Господарського суду
Львівської області та рішення
Господарського суду Львівської
області від 04.02.2014 залишити без змін.

Головуючий
Т. Дроботова

Судді
Н. Волковицька

Л. Рогач