ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2014 р.
Справа № 914/2470/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого судді
Орищин Г.В.

суддів
Галушко Н.А.

Новосад Д.Ф.

розглянув апеляційні скарги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 від 11.03.14р. б/н;
товариства з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Лізинг
Аваль" від 17.03.14р. б/н

на рішення господарського суду
Львівської області від 28.02.2014р.

у справі №914/2470/13

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Лізинг
Аваль", м.Київ

до відповідача фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1

про стягнення 612694,86 грн. заборгованості
за договором фінансового лізингу

за зустрічним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Лізинг
Аваль", м.Київ

про стягнення 303824,24 грн., визнання
недійсними частин договору
фінансового лізингу та зобов'язання
провести перерахунок.

за участю представників сторін:

- від позивача за первісним
позовом - Луцик М.Б.,

- від відповідача за первісним
позовом - ОСОБА_6

Рішенням господарського суду
Львівської області від 28.02.2014р. від
28.02.2014р. у справі №914/2470/13 (суддя Кидисюк
Р.А.) первісний позов задоволено
частково, стягнуто з фізичної
особи-підприємця (надалі - ФОП) ОСОБА_2
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю (надалі - ТзОВ)
«Райффайзен Лізинг Аваль» 118504,22 грн. (до
складу яких включено: комісію
лізингодавця (без ПДВ), 2% комісії за
розірвання договору лізингу (без ПДВ),
додаткові витрати з ПДВ по страхуванню
предмета лізингу, витрати, пов'язані зі
зберіганням предмета лізингу, витрати,
пов'язані із вчиненням виконавчого
напису нотаріуса, 3% річних, інфляційні
втрати), а в частині стягнення з
відповідача 494190,64 грн. відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково,
визнано недійсним ч. 5 пункту 10.3.2.
додатку №4 до договору фінансового
лізингу №LC2832-08/08 від 01.07.2009р. та пункт 6.3
договору фінансового лізингу №LC2832-08/08
від 01.07.2009р. В задоволенні зустрічних
позовних вимог про стягнення з ТзОВ
«Райффайзен Лізинг Аваль» 303824,24 грн. та
зобов'язання провести перерахунок
відмовлено.

Приймаючи рішення в частині первісного
позову, суд виходив із того, що вимога
лізингодавця про відшкодування
вартості предмета лізингу після
припинення договірних відносин та
повернення предмета лізингу
суперечить приписам ст.665 ЦК України.
Крім того, суд визнав безпідставними
вимоги про стягнення 346085,89 грн.
відшкодування частини вартості
предмета лізингу (суму курсової
різниці), 6993,22 грн. витрат, пов'язаних із
страхуванням предмету лізингу (з ПДВ),
752,40 грн. ПДВ із витрат, пов'язаних з
вчиненням виконавчого напису
нотаріуса, а також 2650,78 грн. ПДВ із 2%
річних за розірвання договору лізингу.

За результатами перевірки
правильності нарахування суми комісії
лізингодавця, суд першої інстанції
дійшов висновку про часткове
задоволення позову в цій частині і
стягнення з відповідача 76686,69 грн. Разом
з цим, суд визнав обґрунтованими вимоги
про стягнення 2505,00 грн. витрат,
пов'язаних із зберіганням предмета
лізингу, 13253,90 грн. 2% річних за
розірвання договору лізингу, 19885,71 грн.
додаткових витрат з ПДВ
(заборгованості по виставленим
рахункам на дату вилучення) по
страхуванню предмета лізингу.
Визначивши дійсний розмір
заборгованості відповідача за
первісним позовом, судом було частково
задоволено позов в частині стягнення 3%
річних, а саме на суму 1946,55 грн., а в
частині інфляційних втрат - на суму 464,37
грн.

Приймаючи рішення в частині
зустрічного позову, суд виходив з того,
що оспорювані положення договору
лізингу та додатку №4 до договору
лізингу суперечить приписам ч. 3 ст. 615,
ч. 2 ст. 653, ст. 655, ч. 1 ст. 665 ЦК України та
правовій природі відносин
купівлі-продажу, у зв'язку з чим вони
підлягають визнанню недійсними, та з
тих же підстав не прийнято заяву ФОП
ОСОБА_2 про відмову від зустрічного
позову в цій частині. Щодо вимоги за
зустрічним позовом про стягнення з
ТзОВ "Райффайзен Лізинг Аваль" 303824,24
грн. та зобов'язання провести
перерахунок, то господарський суд
повважав їх такими, що не підлягають до
задоволення з огляду на ч.4 ст. 653 ЦК
України.

Дане рішення оскаржили обидві сторони.
В своїй апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2
зазначив, що рішення суду першої
інстанції є незаконним та
безпідставним в частині відмови в
задоволенні зустрічного позову, у
зв'язку з чим оскаржуване рішення в цій
частині просив скасувати та прийняти
нове рішення, яким зустрічний позов
задоволити повністю. Відповідач за
первісним позовом при цьому зазначив,
що відмова лізингодавця від договору
лізингу, незалежно від її правових
підстав, є відмовою продавця від
продажу речі. Таким чином, оскільки
відповідач відмовився від договору
лізингу та вилучив предмет лізингу,
позивач має право вимагати повернення
303824,24 грн., сплачених ним в якості
платежів на відшкодування частини
вартості предмета лізингу. Крім того,
вказав на те, що заборгованість зі
сплати комісії лізингодавця не може
бути включена до складу заборгованості
розрахованої в порядку п.3.1. договору
лізингу, адже природа виникнення цієї
суми є абсолютно іншою і пунктом 3.1. не
передбачено включення до складу
заборгованості комісії лізингодавця.

ТзОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» не
погодилося із рішенням суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимог за
первісним позовом а також в частині
визнання недійсними окремих положень
договору. Вважає, що рішення прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, невідповідністю висновків,
викладених у рішенні обставинам
справи, у зв'язку з чим просив його в цій
частині скасувати та прийняти нове
рішення, яким первісний позов
задоволити повністю, а в задовленні
зустрічного - відмовити. При цьому
позивач за первісним позовом
посилається на те, що місцевим
господарським судом було безпідставно
не застосовано позовну давність до
вимог позивача за зустрічним позовом;
висновок суду про незаконність
оспорюваних положень договору лізингу
та додатку №4 до договору суперечить
чинному законодавству України; судом
не досліджено належним чином умови
договору, внаслідок чого зроблено
помилковий висновок про відсутність
підстав для стягнення 112465,28 грн.
заборгованості по виставлених
рахунках на дату вилучення; суд першої
інстанції не вказав підстав, з яких був
відхилений розрахунок комісії,
здійснений позивачем за первісним
позовом. Крім того, судом неправомірно
було відмовлено в задоволенні позовних
вимог про стягнення 6993,22 грн. витрат на
страхування предмета лізингу та 752,40
грн. і 2650,78 грн. податку на додану
вартість, нарахованих на витрати за
вчинення виконавчого напису нотаріуса
та на комісію за дострокове розірвання
договору.

Не погоджуючись із апеляційними
скаргами одне одного, сторони подали до
суду відзиви, у яких кожна зі сторін
просила апеляційну скаргу іншої
сторони залишити без задоволення, у
зв'язку із законністю оскаржувануго
рішення у відповідній частині та
необґрунтованістю вимог свого
опонента.

З матеріалів справи та апеляційної
скарги вбачається наступне:

29.07.2008р. між ТзОВ «Райффайзен Лізинг
Аваль» (лізингодавець) та ФОП ОСОБА_2
(лізингоодержувач) було укладено
договір оренди (фінансового лізингу)
№L2832-08/08, відповідно до п. 1.1 якого
лізингодавець на підставі договору
купівлі-продажу (поставки) № Р2831-08/08 від
29.07.2008р. зобов'язався придбати у свою
власність і передати на умовах
фінансового лізингу, без надання
послуг з управління та технічної
експлуатації, у тимчасове володіння та
користування за плату майно,
найменування, технічний опис, модель,
рік випуску, ціна одиниці, кількість і
загальна вартість якого зазначаються в
специфікації, а лізингоодержувач
зобов'язався прийняти предмет лізингу
та сплачувати лізингові платежі на
умовах договору.

21.10.2008р. на підставі акту
приймання-передачі предмет лізингу
було передано відповідачу.

В зв'язку з наявністю у відповідача
простроченої заборгованості за
договором оренди (фінансового лізингу)
в сумі 290991,73 грн. сторони дійшли згоди
здійснити її реструктуризацію, про що
01.07.2009р. була укладена відповідна угода.
На підставі вказаної угоди сторони
погодили викласти в новій редакції
договір та додатки 1, 2 та 4 до нього.
01.07.2009р. між позивачем та відповідачем
був укладений інший договір
фінансового лізингу №LC2832-08/08, на
підставі якого втратила чинність
попередня редакція договору.

Сторони в п. 1.7 договору №LC 2832-08/08
погодили, що строк лізингу складається
з періодів у кількості 64 місяці,
починаючи з першого періоду лізингу,
визначеного за правилами цього
договору та додатків до нього.

В п. 1.8 договору сторони домовилися
додатково до зобов'язання у гривні,
визначити зобов'язання у грошовому
еквіваленті іноземної валюти - долар
США.

Відповідно до загальних умов
фінансового лізингу, визначених у
додатку №4, лізингоодержувач взяв на
себе зобов'язання щомісяця авансом до 8
числа поточного місяця, на підставі
рахунку лізингодавця, сплачувати
поточні лізингові платежі.

Відповідно до п. 4.2. договору
лізингоодержувач взяв на себе
зобов'язання сплачувати відсотки за
фінансування придбання предмета
лізингу у період з моменту підписання
даного договору до повної виплати
лізингоодержувачем заборгованості
лізингодавцю, визначеної за ставкою LIBOR
3M плюс 10,289218% від всієї суми
заборгованості визначеної в порядку п.
3.1. цього договору. Сума відсотків в
грошовому еквіваленті іноземної
валюти підлягає перерахунку в гривню
за курсом продажу зі сплатою ПДВ.

Згідно п. 4.3. договору лізингоодержувач
зобов'язався також протягом строку
лізингу щомісяця сплачувати
лізингодацю авансом поточні лізингові
платежі, які розраховуються на перший
робочий день кожного лізингового
періоду за поточний місяць та
складаються з суми, що ставиться в
погашення вартості предмета лізингу та
комісії лізингодавця.

В п. 4.4. договору сторони погодили, що
розмір комісії для кожного періоду
лізингу розраховується за ставкою,
визначеною в п. 4.2. цього договору, від
заборгованості лізингоодержувача у
грошовому еквіваленті іноземної
валюти для відповідного періоду
лізингу згідно графіку.

Відповідно до п. 4.5. договору
перерахунок лізингових платежів,
розрахованих у грошовому еквіваленті
іноземної валюти, здійснюється
лізингодавцем за курсом розрахунку
платежів плюс ставка збору до
пенсійного фонду з купівлі іноземної
валюти, що діє на момент виставлення
рахунку, та комісія АТ «Райффайзен Банк
Аваль» з купівлі валюти, згідно
офіційного сайту лізингодавця.

У зв'язку з порушенням відповідачем
умов договору щодо слати лізингових
платежів, 24.01.2012р. позивач за первісним
позовом вимогою № 177-01/12 письмово
повідомив відповідача про усунення
порушення та сплати заборгованості
протягом 3-ох днів, а також попередив
про дострокове припинення договору та
наслідки такого припинення (а.с. 51, том
1).

З огляду на те, що відповідачем вказані
порушення усунуті не були, позивач
листами № 234-01/12 від 30.01.2012р. та № 235-01/12
від 30.01.2012р. повідомив
лізингоодержувача про відмову від
договору лізингу з 31.01.2012р. та вимагав в
добровільному порядку відповідно до
умов договору повернути предмет
лізингу (а.с. 54, 55, т. 1).

16.02.2012р. приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 було вчинено виконавчий
напис про повернення предмета лізингу
його власнику - ТзОВ «Райффайзен Лізинг
Аваль». (а.с. 64, том 1). За актом вилучення
предмета лізингу, останній був
переданий власнику 23.03.2012р. (а.с. 62, том 1).

Як вбачається із наявних матеріалів
справи, факт вилучення предмета
лізингу досліджувався господарським
судом м. Києва у справі № 5011-41/11484-2012 за
позовом ФОП ОСОБА_2 до ТзОВ «Райффайзен
Лізинг Аваль» про визнання виконавчих
написів такими, що не підлягають
виконанню та повернення предметів
лізингу.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 25.02.2013р. у справі №5011-41/11484-2012
частково задоволено позов ОСОБА_2,
визнано такими, що не підлягають
виконанню виконавчі написи, вчинені
нотаріусом, в задоволенні позовної
вимоги про повернення предметів
лізингу - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 23.05.2013р.
апеляційну скаргу ТзОВ «Райффайзен
Лізинг Аваль» задоволено, рішення
господарського суду м. Києва від
25.02.2013р. в частині визнання виконавчих
написів такими, що не підлягають
виконанню скасовано, прийнято в цій
частині нове рішення, яким в
задоволенні даних позовних вимог ФОП
ОСОБА_2 відмовлено. Рішення
господарського суду м. Києва від
25.02.2013р. в частині відмови у поверненні
предметів лізингу залишено без змін.

Також в ході розгляду справи судом було
з'ясовано і те, що рішенням
господарського суду м. Києва від
20.06.2011р. у справі № 48/171, яке набрало
законної сили, було відмовлено у
задоволенні позову про визнання
недійсними договорів фінансового
лізингу та зобов'язання повернути
кошти. Даним рішенням встановлено
правомірність визначення розміру
лізингових платежів у еквіваленті
іноземної валюти та відсутність
підстав для визнання договору в цій
частині недійсним.

Внаслідок дострокового припинення
договору лізингу, за умовами розділу 10
загальних умов, позивачем було
виставлено відповідачу рахунок №
LС2832-08/08/r1-066 від 03.10.2012р. на загальну суму
600229,81 грн., з яких: 316609,27 грн.
відшкодування частини вартості
предмета лізингу (сума непогашеної
вартості); 346085,89 грн. відшкодування
частини вартості предмета лізингу
(сума курсової різниці); 15904,68 грн.
комісії лізингодавця з ПДВ (комісія за
дострокове розірвання договору
фінансового лізингу); 180266,36 грн. комісії
лізингодавця без ПДВ (заборгованість
по виставлених рахунках на дату
вилучення); 112465,28 грн. відшкодування
частини вартості предмета лізингу
(заборгованість по виставлених
рахунках на дату вилучення); 19885,71 грн.
додаткових витрат з ПДВ
(заборгованість по виставлених
рахунках на дату вилучення); 14012,62 грн.
додаткових витрат з ПДВ (суми, які
відшкодовують витрати лізингодавця та
не були сплачені лізингоодержувачем),
за мінусом 405000,00 грн. вартості продажу
предмета лізингу. Відтак, позивач
просить стягнути з відповідача вказану
суму заборгованості в судовому порядку
з урахуванням 3% річних та інфляційних
втрат.

Судова колегія, заслухавши пояснення
представників сторін, розглянувши
апеляційні скарги, вивчивши матеріали
справи, оцінивши наявні в ній докази,
вважає, що рішення суду слід частково
скасувати, виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.
24, том 3), під час розгляду справи судом
першої інстанції позивач за первісним
позовом подав заяву про відмову від
частини зустрічних позовних вимог
(щодо визнання недійсними частини
пункту 10.3.2 додатку №4 до договору
фінансового лізингу та п.6.3 договору
фінансового лізингу) та про припинення
провадження в цій частині.

Суд першої інстанції не прийняв
вказану відмову, мотивуючи це, по-суті,
тим, що в цій частині зустрічні позовні
вимоги є підставними. Разом з тим,
відповідно до ч.6 ст.22 ГПК України,
відмова від позову не приймається
судом, якщо така відмова суперечить
законодавству або порушує чиї-небудь
права і охоронювані законом інтереси.

Досліджуючи правомірність відмови
позивача від позову, суд повинен
виходити з норм ст. 13 ЦК України, яка
визначає межі здійснення цивільних
прав, зокрема, з наступного: цивільні
права особа здійснює у межах, наданих
їй договором або актами цивільного
законодавства; при здійсненні своїх
прав особа зобов'язана утримуватися
від дій, які могли б порушити права
інших осіб, завдати шкоди довкіллю або
культурній спадщині; не допускаються
дії особи, що вчиняються з наміром
завдати шкоди іншій особі, а також
зловживання правом в інших формах; при
здійсненні цивільних прав особа
повинна додержуватися моральних засад
суспільства. В даному випадку не
вбачається, що заяву про відмову від
позову здійснено під умовою, або що
представник не мав повноважень
подавати її від імені позивача.

Таким чином, позивач за зустрічним
позовом скористався своїм
процесуальним правом, передбаченим
ст.87 ГПК України, і оскільки з
матеріалів справи не вбачається
підстав для неприйняття відмови від
частини позовних вимог, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
безпідставно не прийнято такої
відмови.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі
(частина друга статті 101 ГПК України).

Повноваження апеляційної інстанції
щодо розгляду апеляційних скарг на
рішення суду першої інстанції вичерпно
визначені статтею 103 ГПК України, яка не
передбачає можливості передачі справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції. Таке право надано
апеляційній інстанції лише у разі
скасування ухвал, зазначених у частині
сьомій статті 106 ГПК України.

Постановою пленуму Вищого
господарського суду України від
17.05.2011р. №7 визначено, що якщо у процесі
перегляду справи апеляційним
господарським судом буде встановлено,
що суд першої інстанції, приймаючи
процесуальний акт, неправомірно
відмовив у задоволенні частини
позовних вимог, або припинив
провадження чи залишив без розгляду
позов у певній частині, або ж не
розглянув одну чи кілька заявлених
вимог, у тому числі в зв'язку з
неправомірною відмовою в прийнятті
зустрічної позовної заяви, тощо, суд
апеляційної інстанції повинен
самостійно усунути відповідне
порушення. Він не вправі передавати
справу на новий розгляд до
господарського суду першої інстанції.

Зважаючи на наведене, заява ФОП ОСОБА_2
про часткову відмову від зустрічного
позову підставна, підлягає до
задоволення, а провадження у справі в
цій частині - припиненню.

Відповідно до ст.806 ЦК України, за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом. Згідно зі
ст.628 ЦК України, сторони мають право
укласти договір, в якому містяться
елементи різних договорів (змішаний).
До відносин сторін у змішаному
договорі застосовуються у відповідних
частинах положення актів цивільного
законодавства про договори, елементи
яких містяться у змішаному договорі,
якщо інше не встановлено договором або
не випливає із суті змішаного договору.

Колегія суддів вважає вірним висновок
місцевого господарського суду про те,
що договір лізингу містить елементи
договорів оренди та купівлі-продажу,
оскільки погодження сторонами умови
про право лізингоодержувача на викуп
предмета лізингу, а також узгодження
віднесення до складу лізингових
платежів суми, яка відшкодовує частину
вартості предмету лізингу є безумовною
умовою купівлі-продажу. Отже, на
правовідносини, що склалися між
сторонами в частині, щодо одержання
позивачем відшкодування частини
вартості предмета лізингу, поширюються
загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно ст.655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Частиною 2 ст.653 ЦК України
передбачено, що у разі розірвання
договору зобов'язання сторін
припиняються.

31.01.2012р. договір лізингу в
односторонньому порядку розірвано з
ініціативи лізингодавця у зв'язку з
неналежним виконанням
лізингоодержувачем умов договору в
частині сплати лізингових платежів.

Разом з тим, п.6.3 договору фінансового
лізингу передбачено, що у випадку
одностороннього розірвання
(дострокового припинення)
лізингодавцем цього договору раніше
сплачені лізингоодержувачем платежі
поверненню не підлягають. Також, ч.5
п.10.3.2 додатку №4 до договору
фінансового лізингу встановлено
обов'язок лізингоодержувача у разі
дострокового припинення договору
сплатити лізингодавцю заборгованість
зі сплати вартості предмету лізингу
для лізингового періоду, який слідує за
періодом вилучення (повернення)
предмету лізингу, або в якому має місце
дострокове припинення договору.

Частиною 1 ст.665 ЦК України встановлено,
що у разі відмови продавця передати
проданий товар покупець має право
відмовитися від договору
купівлі-продажу. Відтак, позивач
розірвавши договір лізингу, відмовився
від продажу предмета лізингу, а отже
відповідно до приписів ч.1 ст.665 ЦК
України втратив право на отримання
його вартості. Такий висновок суду
першої інстанції ґрунтується на законі
та матеріалах справи, підтверджується
позицією Верховного Суду України,
викладеною в постанові від 01.10.2013р. у
справі №11/5005/2290/2012. При аналогічних
правовідносинах, які є предметом
розгляду у даній справі, Верховний Суд
встановив, що обов'язок сплатити за
товар певну грошову суму виникає у
покупця тільки у разі переходу до нього
права власності на товар. У випадку,
якщо договір лізингу розірвано і
лізингоодержувач повернув предмет
лізингу, то у лізингодавця відсутні
підстави вимагати сплати вартості
цього предмета.

В силу приписів ч. 1 ст.111-28 ГПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Посилання апелянта на певні
відмінності у матеріалах цієї справи
та справи, що розглянута Верховним
Судом України, не впливає на
підставність висновків зроблених
судом першої інстанції.

З огляду на вищенаведені приписи
закону та практику Верхового Суду
України, господарський суд приходить
до висновку, що відмова лізингодавця
від договору лізингу, є відмовою
продавця від договору купівлі-продажу
речі та припиненням відносин. Відтак,
вимога лізингодавця в частині
відшкодування вартості предмета
лізингу після припинення договірних
відносин та повернення предмета
лізингу суперечить приписам ст. 665 ЦК
України.

Стаття 6 ЦК України передбачає право
сторін укласти договір, який не
передбачено актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства; сторони мають право
відступити в договорі від положень
актів цивільного законодавства та
врегулювати свої відносини на власний
розсуд; сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
суті правовідносин сторін.

Статтею 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину,
згідно з якою правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним. Згідно з ч.1
ст.215 ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення його сторонами вимог, які
встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Згідно з п.1 ст.83 ГПК України, якщо у
вирішенні спору буде встановлено, що
зміст договору суперечить чинному
законодавству, то господарський суд
повинен за власною ініціативою визнати
цей договір недійсним повністю або у
певній частині. Про обов'язок
господарського суду за власною
ініціативою визнати договір недійсним
повністю або у певній частині при
встановленні невідповідності змісту
договору чинному законодавству
наголошено і в п.7 інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
14.07.2004р. №01-8/1270 «Про деякі питання,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів».

Аналізуючи зміст договору в розрізі
наведених норм, колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку
про необхідність визнання недійсними в
порядку п.1 ст.83 ГПК України ч.5 п.10.3.2
додатку №4 до договору фінансового
лізингу №LC2832-08/08 від 01.07.2009р. та п.6.3
цього ж договору лізингу, оскільки
зміст ч.5 п.10.3.2 додатку №4 до договору
фінансового лізингу №LC2832-08/08 від
29.07.2008р. «Загальні умови фінансового
лізингу» щодо встановлення обов'язку
для лізингоодержувача сплатити
частину невідшкодованої вартості
предмета лізингу при достроковому
розірванні договору лізингодавцем
суперечить приписам, ч.3 ст.615, ч.2 ст.653,
ст.655, ч.1 ст.665 ЦК України. Положення п.6.3
вказаного договору лізингу також
суперечить правовій природі відносин
купівлі-продажу, оскільки передбачає
позбавлення права лізингоодержувача
на повернення коштів сплачених за
вартість товару, який йому не передано
у власність.

З врахуванням викладеного, оскільки
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК
України), то позовні вимоги про
стягнення 316609,27 грн. відшкодування
частини вартості предмета лізингу
(сума непогашеної вартості) та 112465,28грн.
відшкодування вартості предмета
лізингу (заборгованість по виставлених
рахунках на дату вилучення)
задоволенню не підлягають. Дані суми є
платежами на відшкодування вартості
предмета лізингу, які, як встановлено
судом, не покладаються на
лізингоодержувача після розірвання
договору лізингу та вилучення його
предмету.

При цьому, колегією суддів не беруться
до уваги посилання позивача за
первісним позовом на те, що попри
визнання недійсним ч.5 п.10.3.2 додатку №4
до договору фінансового лізингу,
стягнення з відповідача 112465,28грн.
базується на чинній ч.4 цього ж пункту. В
даному випадку правовою підставою для
відмови у стягненні вказаних коштів
стала недійсність п.6.3 договору
фінансового лізингу.

Як вбачається з позовної заяви позивач
просить стягнути з відповідача 346085,89
грн. відшкодування частини вартості
предмета лізингу (суму курсової
різниці). Заявлена вимога є
безпідставною з огляду на наступне:

Правова підстава для визначення
курсової різниці 346085,89 грн. передбачена
п.п.1.8, 2.4 договору лізингу та п.п.5.9, 5.11
додатку №4 до договору. Згідно вказаних
положень сторони погодили додатково до
визначення зобов'язання у гривні,
визначити зобов'язання в грошовому
еквіваленті іноземної валюти - долар
США. Зобов'язання за цим договором
попередньо визначаються в еквіваленті
іноземної валюти та в подальшому
перераховуються у гривню за формулою:
грошовий еквівалент вартості предмета
лізингу в іноземній валюті множиться
на курс продажу. Таким чином, курсова
різниця визначається співвідношенням
заборгованості до вартості предмета
лізингу у гривні до валютної
заборгованості лізингоодержувача
після періоду в якому мало місце
дострокове розірвання договору за
мінусом відшкодування частини
вартості предмета лізингу. Оскільки
позивач відмовився від договору
лізингу та вилучив його предмет,
стягнення вказаної суми правомірно
визнано безпідставним з тих самих
підстав, що і стягнення інших
неоплачених сум відшкодування
вартості предмета лізингу.

За результатами перевірки
оскаржуваного рішення в частині
стягнення з відповідача за первісним
позовом комісії лізингодавця без ПДВ
(заборгованість по виставлених
рахунках до вилучення предмету
лізингу) в сумі 76686,69 грн., колегія
суддів дійшла висновку про його
правильність.

Комісія лізингодавця розраховується
за правилами п.п.4.2, 4.3, 4.4 вказаного вище
договору. Відповідно до п.4.2 договору,
лізингоодержувач сплачує відсотки за
фінансування придбання предмета
лізингу у період з моменту підписання
цього договору до повної виплати
лізингоодержувачем заборгованості
лізингодавцю, визначеної за правилами
цього договору за ставкою LIBOR 3M плюс
10,289218 % від всієї суми заборгованості,
визначеної в порядку п.3.1 цього
договору. Сума відсотків у грошовому
еквіваленті іноземної валюти підлягає
перерахунку у гривню за курсом продажу,
крім того ПДВ. Пунктом 4.4 договору
сторони погодили, що розмір комісії для
кожного періоду лізингу
розраховується за ставкою, визначеною
в п.4.2 цього договору від
заборгованості лізингоодержувача у
грошовому еквіваленті іноземної
валюти для відповідного періоду
лізингу згідно графіку (додаток 1 до
договору). З огляду на це, формула за
якою розраховується комісія
лізингодавця у еквіваленті іноземної
валюти виглядає наступним чином:
заборгованість лізингоодержувача у
грошовому еквіваленті іноземної
валюти на початок відповідного
звітного періоду множиться на LIBOR 3M
плюс 10,289218 % ділиться на 365 днів та
множиться на кількість днів у місяці.
Отриманий результат множиться на курс
долара США та множиться на 1,005 - комісії
банку. Таким чином, місцевий суд
обґрунтовано задоволив позов в частині
стягнення з відповідача комісії
лізингодавця у сумі 76686,69 грн., замість
заявлених 180266,36 грн.

Місцевий господарський суд, за
результатами перевірки позовних вимог
в частині стягнення витрат на
зберігання предмета лізингу, витрат на
страхування предмета лізингу та
витрат, пов'язаних з вчиненням
виконавчого напису нотаріусом, дійшов
обґрунтованого висновку про їх
часткове задоволення виходячи з
наступного:

Пунктами 6.4, 6.6 договору лізингу
передбачено, що у разі припинення або
розірвання цього договору всі витрати,
пов'язані з вилученням предмета
лізингу, його наступним перепродажем,
транспортуванням, збереженням, витрати
пов'язані із вчиненням виконавчого
напису нотаріуса та інші платежі
здійснюється за рахунок
лізингоодержувача або відшкодовуються
лізингодавцем в повному обсязі.
Позивач нарахував відповідачу 2505,00грн.
витрат, пов'язаних зі зберіганням
предмета лізингу. Ця сума
підтверджується матеріалами справи, а
відповідач її не заперечував в ході
розгляду справи.

В обґрунтування витрат в сумі 6993,10 грн.
(з ПДВ) по страхуванню предмета лізингу,
позивач покликається на страховий
сертифікат №300/200/000066 від 09.10.2009р.,
виставлені рахунки фактури:
№3000/200/000066-11 від 26.03.2012р.; №АВ/3037215-122 від
26.06.2012р.; №2000/290/000473 від 14.08.2012р., та на
відповідні платіжні доручення: №17856
від 26.04.2012р., №19862 від 27.06.2012р., №21633 від
28.08.2012р.

Розглянувши вказану вимогу позивача,
місцевий господарський суд вірно
визнав її необґрунтованою, та такою що
не підлягає до задоволення. Відповідно
до п.п.7.1, 7.3 додатку №4 до договору,
лізингоодержувач зобов'язується за
свій рахунок протягом строку лізингу
забезпечити страхування предмета
лізингу в страховій компанії згідно
визначеного лізингодавцем переліку.
Договір лізингу було розірвано 31.01.2012р.,
предмет лізингу передано лізингодавцю
23.03.2012р., про що свідчить акт вилучення.
Отже, правовідносини на умовах
укладеного договору між сторонами
припинились. Крім того, законом та
укладеним між сторонами договором
лізингу не передбачено обов'язку
лізингоодержувача відшкодовувати
витрати по страхуванню предмета
лізингу після припинення дії договору.
А тому, позивачем безпідставно
нараховано суми відшкодування
страхових виплат поза межами строку
дії договору.

Одночасно, колегія суддів погоджується
з висновком, якого дійшов
господарський суд щодо визнання
такими, що підлягають до стягнення,
витрат позивача, пов'язаних з вчиненням
виконавчого напису нотаріуса у сумі
3762,00грн., за вирахуванням суми ПДВ,
донарахування якої на цю суму не
випливає з договору та законодавства.
Відтак, оскільки нарахування ПДВ не
передбачено умовами договору, то є
безпідставним.

В той же час, колегія господарського
суду вірно вважає обґрунтованими
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача 2 % річних за розірвання
договору лізингу в сумі 13253,90 грн.
Зокрема, підставність нарахування
вказаної суми передбачається в ч.1 п.10.3.2
загальних умов договору фінансового
лізингу. Згідно вказаного пункту
лізингоодержувач зобов'язаний
сплатити лізингодавцю комісію в
розмірі 2% від суми непогашеної
вартості предмета лізингу, в той час, як
нарахування на вказану суму ПДВ 20% у
сумі 2650,78грн. є безпідставним, з огляду
на відсутність такої вимоги в умовах
договору. Також є вірним висновок
господарського суду щодо стягнення з
відповідача 19885,71 грн. заборгованості
по страхуванню предмета лізингу, що
виникла в останнього в період дії
договору лізингу, а саме до 31.01.2012р. і
яка не заперечувалась відповідачем.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції вважає арифметично вірним
перерахунок господарським судом
заявлених позивачем 3% річних у сумі
10064,13грн. та інфляційних втрат у сумі
2400,92грн. за період з 19.11.2012р. по 10.06.2013р.
та про часткове задоволення позову в
цій частині - стягнення 3% річних у сумі
1946,55грн. та інфляційних втрат у сумі
464,37грн. Відтак, за первісним позовом
загальна сума, яка підлягає до
стягнення з ФОП ОСОБА_2 становить
118504,22грн.

Щодо відмови у задоволенні судом
першої інстанції зустрічних вимог ФОП
ОСОБА_2 до ТОВ «Райффаезен Лізинг
Аваль» про стягнення 303824,24грн. та
зобов'язання провести перерахунок,
колегія суддів вважає за потрібне
зазначити наступне. В силу приписів ч.4
ст.653 ЦК України, сторони не мають права
вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлене договором або
законом.

З аналізу матеріалів справи
вбачається, що сума у розмірі 303824,24грн.,
яку позивач за зустрічним позовом
просив суд стягнути з відповідача за
зустрічним позовом, була сплачена
відповідачу за зустрічним позовом в
період дії договору лізингу, а саме до
31.01.2012р. До зазначеного періоду
лізингоодержувач користувався
предметом лізингу та зобов'язаний був
сплачувати всі передбачені договором
платежі. Тому, з урахуванням положень
вищенаведеної норми, колегія суддів
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
зустрічні вимоги задоволенню не
підлягають. Відповідно не підлягає
задоволенню і похідна вимога
підприємця про проведення перерахунку.

Щодо тверджень ТзОВ «Райффайзен Лізинг
Аваль» про необхідність застосування
позовної давності, колегія суддів
зазначає, що у зв'язку з прийняттям
відмови ФОП ОСОБА_2 від частини
позовних вимог, така заява втратила
свою актуальність.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на наведене, вимоги
апеляційної скарги ПАТ «Райффайзен
Лізинг Аваль» визнаються судовою
колегією такими, що підлягають до
часткового задоволення, а рішення суду
першої інстанції - прийнятим із
порушенням норм процесуального права
та таким, що підлягає частковому
скасуванню відповідно до ст.104 ГПК
України.

В порядку ст.49 ГПК України, при
частковому скасуванні рішення суду
першої інстанції, судова колегія
здійснює новий розподіл судових
витрат; судовий збір за розгляд
апеляційної скарги слід залишити за
скаржниками.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
п.1 ст.83 ГПК України, ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК
України, Львівський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Райффайзен Лізинг Аваль" задоволити
частково, а апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Львівської області від 28.02.2014р. у справі
№914/2470/13 щодо часткового задоволення
зустрічних позовних вимог фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 та щодо
стягнення з ПАТ «Райффайзен Лізинг
Аваль» на користь ФОП ОСОБА_2 1147,00 грн.
судового збору - скасувати, у зв'язку з
чим резолютивну частину рішення
викласти в наступній редакції:

« 1. Визнати недійсними ч.5 пункту
10.3.2. додатку №4 до договору фінансового
лізингу №LC2832-08/08 від 01.07.2009р. та пункт 6.3
договору фінансового лізингу №LC2832-08/08
від 01.07.2009р.

2. Первісний позов задоволити
частково.

3. Стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (81500, АДРЕСА_2
індивідуальний податковий номер
НОМЕР_1) на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
«Райффайзен Лізинг Аваль» (04073, м. Київ,
просп. Московський, 9, корп. 5, офіс 101; ) 118504,22 грн. заборгованості,
з яких:

- 76 686,69 грн. - комісія
лізингодавця (без ПДВ);

- 13253,90 грн. - 2 % комісії за
розірвання договору лізингу (без ПДВ);

- 19885,71 грн. - додаткові витрати з
ПДВ по страхуванню предмета лізингу;

- 2505,00 грн. - витрати, пов'язані зі
зберіганням предмета лізингу;

- 3762,00 грн. - витрати, пов'язані із
вчиненням виконавчого напису
нотаріуса;

- 1946,55 грн. - 3 % річних;

- 464,37 грн. - інфляційні втрати,

а також 2370,08 грн. судового збору.

4. В частині позовних вимог ТОВ
«Райффайзен Лізинг Аваль» про
стягнення з ФОП ОСОБА_2 494190,64 грн.
відмовити.

5. В частині зустрічних позовних
вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
про визнання недійсними ч.5 пункту 10.3.2.
додатку №4 до договору фінансового
лізингу №LC2832-08/08 від 01.07.2009р. та пункту
6.3 договору фінансового лізингу
№LC2832-08/08 від 01.07.2009р. прийняти відмову
від зустрічних позовних вимог і в цій
частині припинити провадження у
справі.

6. В задоволенні решти зустрічних
позовних вимог ФОП ОСОБА_2 відмовити.

7. Накази видати згідно ст. 116 ГПК
України.»

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Справу повернути в місцевий
господарський суд.

Повний текст постанови складений
13.06.2014р.

Головуючий суддя
Орищин Г.В.

суддя
Галушко Н.А.

суддя
Новосад Д.Ф.