м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/9603/14 16.06.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВКФ «Амос»
До Аграрного фонду
Про стягнення 2 222 949,57
Суддя Трофименко Т.Ю.
Представники сторін:
Від позивача Гринь Ю.П. - по дов.
№б/н від 12.05.2014р.
Від відповідача Пронін О.А. . - по дов.
№356 від 08.01.2014р.
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ВКФ «Амос»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з вимогою про стягнення
заборгованості з Аграрного фонду в
сумі 168512,80 грн. Свої позовні вимоги
позивач обґрунтовує неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань договору складського
зберігання цукру №1ц від 30.01.2014р.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.05.2014 р. порушено провадження
у справі № 910/9603/14 та призначено її до
розгляду у судовому засіданні на
16.06.2014р. за участю представників сторін.
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував із підстав викладених в
письмовому відзиві, а саме відповідач
посилався на те, що платіжні доручення
на оплату послуг по зберіганню цукру
виставленні до Державної
казначейської служби, але грошові
кошти на час розгляду справи позивачу
В судовому засіданні 16.06.2014р.,
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено вступну та резолютивну
Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
відповідача, Господарський суд міста
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.
30 січня 2014 року між сторонами було
укладено договір зберігання цукру №1ц,
умови якого регулюються нормами
чинного законодавства.
Відповідно до умов вищевказаного
договору, а саме п. 1.1.1, відповідач
передає, а позивач приймає цукор на
відповідальне відокремлене зберігання
згідно ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в
кількості 59 278 тонн 655 кг, якість якого
відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого
(масою нетто 50,00 кг) в поліпропіленові
мішки з поліетиленовими або
поліпропіленовими мішками-вкладками, у
кількості 1 185 573 штук, а також 1 неповний
мішок, в якому 5 кг у відповідних
відмінках по тексту договору.
Пунктом 3.6. вищевказаного договору
передбачено обов'язок відповідача
своєчасно відшкодувати витрати за
надані йому послуги на підставі актів,
зміст та форма яких відповідають
чинному законодавству України, в межах
коштів, передбачених Законом України
„Про Державний бюджет України" на
Згідно п.4.1. розрахунки за надані
послуги по зберіганню проводяться в
грошовій формі (в гривнях) з
урахуванням податку на додану вартість
шляхом перерахування на поточний
рахунок позивача, вказаний в розділі 11
Спір виник в зв'язку з тим, що позивач
вважає, що відповідачем в порушення
умов договору не було у повному обсязі
сплачено вартість наданих послуг
зберігання зерна продовольчої
пшениці, ячменю, кукурудзи в зв'язку з
чим у відповідача виникла
заборгованість перед позивачем, яка
становить 2 222 949,57 грн.
Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.
Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.
Стаття 936 Цивільного кодексу України
встановлює, що за договором зберігання
одна сторона (зберігач) зобов'язується
зберігати річ, яка передана їй другою
стороною (поклажодавцем), і повернути
її поклажодавцеві у схоронності.
Відповідно до умов вищевказаного
договору, а саме п. 1.1.1, відповідач
передає, а позивач приймає цукор на
відповідальне відокремлене зберігання
згідно ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в
кількості 59 278 тонн 655 кг, якість якого
відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого
(масою нетто 50,00 кг) в поліпропіленові
мішки з поліетиленовими або
поліпропіленовими мішками-вкладками, у
кількості 1 185 573 штук, а також 1 неповний
мішок, в якому 5 кг у відповідних
відмінках по тексту договору.
Відповідно до п. 4.4. договору позивач,
на виконання своїх зобов'язань,
направляв на адресу відповідача, акти
виконаних робіт, а саме за лютий,
березень, квітень 2014 року.
Пунктом 4.7. договору передбачено, що
терміни сплати коштів за надання
послуг за зберігання - не пізніше 25
числа місяця, наступного за
Станом на час звернення позивача з
даним позовом до суду та розгляду
справи підписані акти виконаних робіт,
за лютий, березень, квітень 2014 року,
позивачем не отримані, як і не отримано
оплати за вказаний період у
відповідності до умов договору.
В матеріалах справи міститься
претензія №125 від 12.05.2014р., відповідно
до якої позивач просив відповідача
сплатити 2 222 949,57 грн. за зберігання
цурку в період лютий , березень,
квітень 2014 року. До даної претензії
позивач надав акти виконаних робіт за
лютий, березень, квітень 201 4року.
Згідно п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).
Проте, матеріали справи свідчать про
порушення відповідачем зобов'язання
щодо внесення плати за період з в
результаті чого виникла
заборгованість, яка згідно наданих
позивачем документів складає 2 222 949,57
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.
Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
Таким чином, позовні вимоги позивача
про стягнення з відповідача 2 222 949,57
грн. основного боргу обґрунтовані та
підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Відповідач доказів на спростування
обставин, повідомлених позивачем, не
Витрати по сплаті судового збору ,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
підлягають стягненню з відповідача на
Заперечення відповідача, що викладені
в письмовому відзиву судом до уваги не
приймаються з огляду на наступне:
Згідно з частиною 2 статті 218
Господарського кодексу України
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
Враховуючи викладене, відсутність
бюджетного фінансування не може бути
підставою для звільнення від
відповідальності за невиконання
обов'язку з оплати виконаних робіт.
Аналогічна позиція міститься у
постанові Верховного Суду України №
11/446 від 15.05.2012 та рішенні Європейського
суду з прав людини у справі „Терем ЛТД,
Чечеткін та Оліус проти України" від 18
Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,-
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з Аграрного фонду (м. Київ,
користь Товариства з обмеженою
Донецьк, вул. Артема, 138а, ) 2 222 949 грн. 57 коп. основного боргу,
44 459 грн. 00 коп. витрат по сплаті
судового збору.
Видати наказ після набрання рішенням
Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 20.06.2014 р.

Суддя
Т. Ю. Трофименко