КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2014 р. Справа№ 910/12175/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання
Анісімовій М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги № 349 від 27.03.2014 року публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» на рішення
господарського суду міста Києва від
12.03.2014 року

у справі № 910/12175/13 (головуючий
суддя - Гавриловська І. О., судді - Нечай
О. В., Літвінова М. Є.)

за позовом Публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Житловик - Плюс»

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Публічне акціонерне
товариство «Київенерго»

про стягнення 564 732, 21 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Мірошник М.М. - дов. № 31 від
17.03.2014 року,

від відповідача: Коцюба А.Є. - дов. б/н
від 12.02.2014 року,

від третьої особи: Дубова Н.О. - дов. №
91/2013/10/31-1 від 31.10.2013 року

ВСТАНОВИВ:

26.06.2013 року Публічне акціонерне
товариство «Акціонерна компанія
«Київводоканал» звернулося до
господарського суду м. Києва з позовом
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Житловик - Плюс» про
стягнення 564 732,21 грн, що становить 497
974,45 грн боргу за договором на
постачання питної води та приймання
стічних вод через приєднані мережі №
06963/2-01 від 06.10.2006 року, 3% річних від
простроченої суми в сумі 6 863, 68 грн, пені
за несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання у сумі 34 318, 38 грн, 676, 99 грн
інфляційних втрат, штрафу в сумі 9 959, 49
грн та судові витрати в сумі 11 294, 64 грн
(а.с.5-9, т.1).

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 11.09.2013 року залучено до участі у
даній справі третьою особою, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача - ПАТ
«Київенерго» (а.с.7-9, т.3).

Рішенням господарського суду міста
Києва від 12.03.2014 року позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з
товариства з обмеженою
відповідальністю «Житловик - Плюс» на
користь публічного акціонерного
товариства «Акціонерна компанія
«Київводоканал» 366 689, 18 грн
заборгованості, 506, 39 грн інфляційних
втрат, 5 236, 72 грн 3 % річних, 26 183, 55 грн
пені, 18 334, 46 грн 5 % штрафу та 8 339, 01 грн
витрат на сплату судового збору. В
решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивач 27.03.2014 року надіслав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 12.03.2014 року частково, в
частині відмови у стягненні з ТОВ
«Житловик - Плюс» на користь ПАТ «АК
«Київводоканал» заборгованості в
розмірі 147 721, 91 грн та прийняти в цій
частині нове рішення, яким позовні
вимоги ПАТ «АК «Київводоканал» щодо
стягнення з ТОВ «Житловик - Плюс»
заборгованості в розмірі 147 781, 91 грн
задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
оскаржуване рішення прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, судом не повно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, висновки, викладені у
рішенні суду, не відповідають дійсним
обставинам справи.

Апелянт, в апеляційній скарзі зазначає
про те, що власниками водопровідних
мереж, якими здійснюється постачання
гарячої води та індивідуальних
теплових пунктів є ПАТ «Київенерго».
Питна вода, що використовується для
виготовлення гарячої води
транспортується водопровідними
мережами ПАТ «АК «Київводоканал» та на
межі балансової належності
водопровідних мереж позивача та ПАТ
«Київенерго» передається відповідачу.
Об'єми переданих на межі балансової
належності послуг з постачання питної
води відповідачу фіксуються в актах
зняття показів з приладів обліку
шляхом зняття показань з
водолічильників, що встановлюються на
межі балансової належності. Умовами
укладеного між сторонами договору не
встановлено звільнення абонента від
сплати за надані йому послуги
постачальником води, яка
підігрівається в теплових пунктах, що
не перебувають на балансі абонента, а
відтак правовідносини сторін
регулюються умовами договору, виходячи
із складених двосторонніх актів.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.04.2014 року
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» прийнято до
провадження та призначено до розгляду
у судовому засіданні за участю
представників сторін на 19.05.2014 року.

У судовому засіданні 19.05.2014 року
оголошувалась перерва.

Представник апелянта у судових
засіданнях підтримав вимоги
апеляційної скарги.

Відповідач у судових засіданнях та у
відзиві на апеляційну скаргу заперечив
доводи скаржника, просив рішення
місцевого господарського суду
залишити без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши представлені докази в їх
сукупності, перевіривши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права встановила
наступне.

06.10.2006 року між сторонами у справі було
укладено договір № 06963/2-01 на постачання
питної води та приймання стічних вод
через приєднані мережі (далі - договір),
відповідно до умов якого позивач
(постачальник за договором)
зобов'язався надавати відповідачу
(абонент за договором) послуги з
постачання питної води та на підставі
пред'явленого абонентом дозволу на
скид стічних вод у систему каналізації
м. Києва приймати від нього стічні води.
Абонент за умовами зазначеного
договору зобов'язався здійснювати
систематичну оплату наданих послуг на
умовах цього договору та дотримуватися
правил користування питною водою з
комунальних водопроводів,
встановлених Правилами користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення в містах та селищах
України, затверджених Наказом
Держжитлокомунгоспу України № 65 від
01.07.1994 року, зареєстрованих в Мінюсті
України 22.07.1994 року за № 165/374 (далі
Правила № 65), (які діяли на момент
укладення договору та втратили
чинність з 18.10.2008 року), Правилами
приймання стічних вод підприємств у
комунальні та відомчі системи
каналізації населених пунктів України,
затверджених наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України № 37 від
19.02.2002р., а також дотримуватися норм,
визначених іншими нормативними актами,
що регулюють правовідносини, які
виникають за договором.

Облік води, порядок розрахунків та
вартість послуг визначено договором у
розділі 2, та зокрема, згідно з п. 2.1.1
облік поставленої води та кількість
прийнятих стоків здійснюється за
показаннями лічильника,
зареєстрованого у постачальника, окрім
випадків, передбачених Правилами
користування. У випадку наявності у
абонента декількох об'єктів
водопостачання, облік спожитої ним
води здійснюється з урахуванням
показань всіх лічильників,
зареєстрованих за абонентом.

Відповідно до п. 2.2.2 та п. 2.2.3 договору
оплата вартості послуг здійснюється
абонентом щомісячно у безготівковій
формі у десятиденний термін з дня
направлення постачальником платіжного
документу до банківської установи
абонента; за згодою постачальника
оплата може здійснюватися іншими
способами, що не суперечать чинному
законодавству України. В разі
неотримання від постачальника
поточного щомісячного розрахункового
документу, абонент здійснює оплату
вартості наданих йому послуг, не
пізніше 5-го числа наступного місяця,
платіжним дорученням, виходячи з
діючого тарифу та фактичної кількості
спожитої води.

Сторони визначили строк дії договору -
цей договір укладається строком на
один рік і набуває чинності з моменту
його підписання сторонами; договір
вважається пролонгованим на новий
строк, якщо за 20 днів до припинення його
дії жодна із сторін письмово не
повідомить іншу сторону про його
припинення; відносини сторін до
укладення нового договору регулюються
даним договором (п. 7.1. договору).

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання за договором про
надання послуг з постачання води,
згідно якого, в силу статті 901 ЦК
України одна сторона зобов'язується за
завданням другої сторони надати
послугу з постачання води (п.1.1
договору), яка споживається в процесі
вчинення певної дії або здійснення
певної діяльності, а друга сторона
(абонент за договором) зобов'язується
оплатити надані послуги, якщо інше не
встановлено договором. За змістом
даної норми Цивільного кодексу України
договір про надання послуг - це
консенсуальний, двосторонній та
оплатний договір.

Відповідно до ст. 173 ГК України, один
суб'єкт господарського зобов'язання
повинен вчинити певну дію на користь
іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст.ст. 174, 193 ГК
України, ст. ст. 11, 509, 526, 626 ЦК України
підставою виникнення зобов'язання є
договір укладений між сторонами,
зобов'язання мають виконуватися
належним чином відповідно до вимог
закону, умов договору. Статтею 525 ЦК
України передбачено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач стверджує, що відповідач не
виконав умови договору № 06963/2-01 від
06.10.2006 року, не сплатив за послуги з
постачання води та приймання стічних
вод з 01.05.2012 року по 31.03.2013 року, і борг
відповідача на час подачі позову
становить 497 974,45 грн

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
позивач зазначає про те, що за період з
01.05.2012 по 31.03.2013 відповідачу були надані
послуги з водопостачання та
водовідведення на загальну суму 2 456 293,17
грн, відповідачем сплачено 1 983 507,50 грн,
відтак, в порушення умов договору
відповідач неналежним чином виконав
свої зобов'язання в частині повної та
своєчасної сплати вартості спожитих
послуг, що призвело до виникнення
заборгованості у розмірі 497 974,45 грн з
яких: постачання питної води та
приймання її стоків на суму 283 856, 62 грн,
постачання питної води, що йде на
підігрів на суму 131 285, 27 грн, приймання
стоків питної води, що йде на підігрів
на суму 82 832, 56 грн

Відповідач проти позову заперечував,
посилаючись на безпідставність
нарахування позивачем заборгованості
за холодну воду, яка використовується
для приготування гарячої води, та її
стоків, оскільки договором не
регулюються такі відносини сторін і у
відповідача на балансі не перебувають
теплові пункти (бойлери).

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується із висновком суду першої
інстанції щодо задоволення позовних
вимог частково, а саме в частині
стягнення боргу в сумі 366 689, 18 грн з
огляду на наступне.

Статтею 19 Закону України «Про питну
воду та питне водопостачання»
встановлено, що послуги з питного
водопостачання надаються споживачам
підприємством питного водопостачання
на підставі договору.

Приписами частини 1 статті 67
Господарського кодексу України, статей
11, 626 Цивільного кодексу України
договір є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків. Відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

Згідно вимог ст.ст. 628, 629 Цивільного
кодексу України зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Обсяг питної води, поданої до теплових
пунктів (котелень), фіксується засобами
обліку, які встановлені на межі
балансової належності.

Обсяг гарячого водопостачання,
переданий споживачам виконавцем
послуг з постачання гарячої води,
враховується в загальному обсязі
стічних вод споживачів і оплачується
ними за договором з виробником на
підставі показів засобів обліку або в
порядку, обумовленому договором.

При цьому, матеріали справи не містять
належних доказів наявності на балансі
відповідача теплових пунктів
(бойлерів), на які постачалась питна
вода для підігріву.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про
теплопостачання» основними
обов'язками споживача теплової
енергії, зокрема є своєчасне укладання
договору з теплопостачальною
організацією на постачання теплової
енергії.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» відносини між учасниками
договірних відносин у сфері
житлово-комунальних послуг
здійснюються виключно на договірних
засадах.

Пунктом 2.1 Правил приймання стічних вод
підприємств у комунальні та відомчі
системи каналізації населених пунктів
України, затвердженими наказом
Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики
України № 37 від 19.02.2002 встановлено, що
відносини щодо користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення
здійснюються виключно на договірних
засадах відповідно до Законів України
«Про питну воду та питне
водопостачання» та «Про
житлово-комунальні послуги».

Пунктом 3.1 вказаних Правил визначено,
що розрахунки за спожиту питну воду та
скид стічних вод здійснюються на
основі показів засобів обліку.

Згідно пункту 5.1 Правил облік
відпущеної питної води та прийнятих
стоків здійснюється виробником і
споживачами засобами вимірювальної
техніки, які занесені до Державного
реєстру або пройшли державну
метрологічну атестацію.

Вузли обліку повинні розташовуватись
на мережі споживача, як правило, на межі
балансової належності мереж виробника
та споживача, або за згодою виробника в
приміщеннях, розташованих
безпосередньо за зовнішньою стіною
будівлі в місці входу водопровідного
вводу (п. 5.2 Правил).

Зняття показів засобів обліку
здійснюється представником виробника
у присутності споживача або самим
споживачем (п. 5.21 Правил).

З аналізу укладеного між сторонами
договору № 06963/2-01 на постачання питної
води та приймання стічних вод через
приєднані мережі від 06.10.2006 року
вбачається, що його умовами не
передбачено надання позивачем послуг з
постачання питної води для потреб
гарячого водопостачання і вказаний
договір не передбачає обов'язку
відповідача сплачувати за послуги з
постачання холодної води, що
використовується для виготовлення
гарячої води та відповідних стоків.

Відповідно до ст.ст. 1, 14 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»,
комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи у забезпеченні
холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.
Ціни/тарифи на комунальні послуги та
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій формуються
і затверджуються центральними
органами виконавчої влади,
національними комісіями, що здійснюють
державне регулювання у відповідних
сферах, та органами місцевого
самоврядування, відповідно до їхніх
повноважень, визначених законом.

Частиною 3 ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
встановлено, що споживач зобов'язаний
укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору; оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом; у
разі несвоєчасного здійснення
платежів за житлово-комунальні послуги
сплачувати пеню у встановлених законом
чи договором розмірах.

Судом встановлено, що позивач є
виробником та постачальником послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення, а АЕК «Київенерго» - є
виробником та постачальником послуг з
опалення та підігріву питної води.
Таким чином, споживання АЕК
«Київенерго» послуги з водопостачання
має здійснюватись на підставі договору
з ВАТ «Акціонерна компанія
«Київводоканал».

Умовами договору на постачання питної
води та приймання стічних вод через
приєднані мережі №06963/2-01 від 06.10.2006 року
не регулюється постачання позивачем
відповідачу холодної води для
виготовлення гарячої води, облік якої
здійснюється за приладом обліку,
встановленим на водопровідному вводі
до бойлеру, якому присвоєно інший
абонентський номер.

В матеріалах справи відсутні, а
сторонами не надано доказів на
підтвердження факту договірного
врегулювання з відповідачем
відповідних відносин, а стягнення
оплати послуг з підігріву води
тепловими пунктами, що не належать ТОВ
«Житловик - Плюс», не відповідає
законодавству - Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» та
Правилам користування системами
комунального водопостачання та
водовідведення від 27.06.2008 р. № 190.

Твердження позивача, що надання
відповідачу води, що використовується
для виготовлення гарячої та холодної
води є єдиним видом послуг з
водопостачання, спростовується тим, що
предметом договору на постачання
питної води та приймання стічних вод
через приєднані мережі №06963/2-01 від
06.10.2006 року є забезпечення відповідача
постачанням саме питної води, а не води,
що використовується для виготовлення
гарячої та холодної води.

Відповідно до п. 2, 6 Правил надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 21.07.2005 № 630, централізоване
постачання гарячої води - послуга,
спрямована на задоволення потреб
споживача у гарячій воді, яка надається
виконавцем з використанням
внутрішньобудинкових систем гарячого
водопостачання. Послуги з
централізованого постачання гарячої
води повинні відповідати вимогам щодо
якості і тиску води, температури
гарячої води, а також розрахунковим
нормам витрати води у точці розбору.

Згідно з п.3.13 Правил користування
системами централізованого
комунального водопо стачання та
водовідведення в населених пунктах
України, затверджених наказом Мініс
терства з питань житлово-комунального
господарства України № 190 від 27.06.2008р.,
суб'єкти господарювання, у яких теплові
пункти перебувають на балансі або яким
вони передані в управління, повне
господарське відання, користування,
здійснюють розрахунки з виробником на
основі укладених договорів за весь
обсяг питної води, яка відпущена з
систем водопостачання і використана на
потреби гарячого водопостачання та
інші потреби, а також розраховуються за
власний обсяг водовідведення.

Обсяг питної води, поданої до теплових
пунктів, фіксується засобами обліку,
які встановлені на межі балансової
належності. Обсяг гарячого
водопостачання, переданий споживачам
виконавцем послуг з постачання гарячої
води, враховується в загальному обсязі
стічних вод споживачів і оплачується
ним за договором з виробником на
підставі показів засобів обліку або в
порядку, обумовленому договором.

Відтак, гаряча вода є товаром,
продуктом енерговиробника та/або
енергопостачальника, яку отримує
споживач, при цьому саме
енерговиробник та/або
енергопостачальник споживає холодну
воду для вироблення гарячої води.

Отже, позовні вимоги позивача про
стягнення вартості гарячого
водопостачання до задоволення не
підлягають.

За даних обставин колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла до висновку, що позивач не є
особою, яка надає послуги з гарячого
водопостачання, як самостійного
різновиду енергії (продукції).

Умовами укладеного між сторонами
договору на постачання питної води та
приймання стічних вод через приєднані
мережі №06963/2-01 від 06.10.2006 року, на який
посилається позивач як на підставу
позову, не передбачено надання
позивачем послуг з постачання питної
води для потреб гарячого
водопостачання і вказаний договір не
передбачає обов'язку відповідача
сплачувати за послуги з постачання
холодної води, що використовується для
виготовлення гарячої води. Додаткової
угоди про постачання холодної води для
потреб гарячого водопостачання між
позивачем та відповідачем не укладено.

За таких обставин, нарахування
позивачем відповідачу за послуги з
постачання води для підігріву за
договором №06963/2-01 від 06.10.2006 року за
визначений період у сумі 131 285, 27 грн є
недоведеним.

Щодо позовних вимог про стягнення з ТОВ
«Житловик - Плюс» пені за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання у
сумі 34 318, 38 грн, 3% річних від
простроченої суми в сумі 6 863, 68 грн, 676, 99
грн інфляційних втрат, штрафу в сумі 9
959, 49 грн за період з травня 2012 р. до
березня 2013 р. колегія зазначає
наступне.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, якими зокрема є сплата
неустойки.

Згідно із положень ст.ст. 546, 548, 549
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, різновидом якої є пеня.

У разі порушення строків виконання
зобов'язання по оплаті за надані
послуги, абонент сплачує постачальнику
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ за кожний день прострочення
платежу; нарахування пені припиняється
через один рік від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано; оплата
абонентом пені не звільняє останнього
від оплати несплаченого рахунку в
повному розмірі (п. 4.2. договору).

В силу вимог ч.2 ст.625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

За безпідставну відмову оплатити
направлений рахунок, або вимогу щодо
оплати, абонент сплачує постачальнику
штраф у розмірі 5 % від суми, яку
відмовилися сплатити. Сплата штрафу не
звільняє абонента від обов'язку
оплатити рахунок постачальника (п. 4.6.
договору).

Колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що судом першої інстанції
обґрунтовано зроблено висновок щодо
правомірності нарахування пені, 3%
річних, інфляційних втрат на суму
боргу, штрафу, оскільки
відповідальність у вигляді сплати пені
за прострочення виконання грошового
зобов'язання абонентом встановлена п.
4.2. договору, штрафу - п.4.6. договору, а
обов'язковість сплати інфляційних
збитків та річних в розмірі 3% на вимогу
кредитора встановлено ст. 625 ЦК України.

Проте, оскільки встановлено, що сума
боргу менша, ніж заявлено позивачем,
штрафні санкції підлягають
перерахунку.

Перевіривши розрахунок пені, штрафу, 3 %
річних та інфляційних втрат, колегія
суддів апеляційної інстанції визнає
правомірним висновок місцевого
господарського суду про часткове
задоволення вимог щодо стягнення 26 183,55
грн пені за період з травня 2012 р. до
березня 2013 року, 18 334,46 грн -5 % штрафу за
порушення грошового зобов'язання за
договором № 06963/2-01 від 06.10.2006 року, 506,39
грн інфляційних втрат та 5 236,72 грн 3 %
річних за період з травня 2012 р. до
березня 2013 р.

Посилання апелянта на те, що відповідач
зобов'язаний розрахуватись з ним за
весь обсяг питної води, поставленої за
договором № 06963/2-01 від 06.10.2006 року,
колегією суддів відхиляються,
оскільки, як встановлено, умовами
укладеного між сторонами договору не
передбачено та не врегульовано
правовідносин сторін з приводу
постачання відповідачеві холодної
води для виготовлення гарячої води та
сплати її вартості.

В апеляційній скарзі апелянт,
посилаючись на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
24.02.2010 року у справі № 2а-12540/092670 за
позовом ПАТ «Київенерго» до
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України про визнання нечинним та
скасування п. 3.13 Правил користування
(яка залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 03.03.2011 року
та ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 15.09.2011 року), стверджує,
що п. 3.13 Правил користування не є
зобов'язальною нормою, а тому у ПАТ
«Київенерго» як у енергопостачальної
організації, на балансі та в управління
якої перебувають теплові пункти,
котельні, теплові розподільчі мережі,
немає обов'язку щодо укладання
договорів для здійснення розрахунків з
виробником (ПАТ «АК «Київводоканал»),
що вказаний пункт Правил користування
лише регулює правовідносини сторін у
разі укладення таких договорів.

Колегія суддів апеляційної інстанції
звертає увагу, що відповідно до
висновків Вищого адміністративного
суду України, які викладені в ухвалі
від 15.09.2011 року, п. 3.13 Правил не
встановлює обов'язку для ПАТ
«Київенерго», як енергопостачального
підприємства, на балансі та в
управлінні якого перебувають теплові
пункти, котельні, теплові розподільчі
мережі укладати договори щодо
здійснення розрахунків з виробником за
весь обсяг питної води, яка відпущена з
систем водопостачання і використана на
потреби гарячого водопостачання та
інші потреби.

Проте, з представлених відповідачем
копій договорів №3091034, 540114, 8031014 на
постачання теплової енергії у гарячій
воді від 01.11.2003 року, укладених між
постачальником АЕК «Київенерго» та
ТОВ «Житловик -Плюс» вбачається, що АЕК
«Київенерго», як енергопостачальна
організація, прийняла на себе
зобов'язання постачати абоненту
теплову енергію у вигляді гарячої води
на потреби опалення - у період
опалювального сезону та гарячого
водопостачання - протягом року в
кількості та обсягах, вказаних у
Додатках до договору, а відповідач, в
свою чергу, додержуватись кількості
споживання теплової енергії по кожному
параметру в обсягах, які визначені у
Додатку та проводити своєчасну сплату
у повному обсязі спожитої теплової
енергії у гарячій воді на умовах,
передбачених договором.

Нормами ст. 275 ГК України передбачено,
що за договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду споживачеві,
який зобов'язаний оплатити прийняту
енергію та дотримуватися
передбаченого договором режиму її
використання. Відпуск енергії без
оформлення договору енергопостачання
не допускається. Предметом договору
енергопостачання є окремі види енергії
з найменуванням, передбаченим у
державних стандартах або технічних
умовах.

Гаряча та перегріта вода є продукцією
енергопостачальника та/або виробника,
а споживачем холодної води як
складової гарячого водопостачання є
виробник та/або постачальник енергії.

Варто зазначити, що розпорядження
Київської міської державної
адміністрації (Виконавчого органу
Київської міської ради) «Про
затвердження тарифів на теплову
енергію» містять інформацію про те, що
тарифи на теплову енергію, що
виробляється АК «Київенерго» та ЗАТ
«Енергогенеруюча компанія
«Дартеплоцентраль» для відпуску
балансоутримувачам теплових пунктів, у
тому числі житлово-експлуатаційним
організаціям, вже враховують вартість
теплової енергії, виробленої на ТЕЦ,
витрати на її виробництво на котельнях
та вартість транспортування до
теплових пунктів, а в інших випадках -
до межі балансової належності та
витрати на постачання юридичним
особам.

Механізм формування тарифу на гарячу
воду передбачений постановами
Кабінету Міністрів України від 10.07.2006
року №955 «Про затвердження Порядку
формування тарифів на виробництво,
транспортування, постачання теплової
енергії та послуги з централізованого
опалення і постачання гарячої води» та
від 01.06.2011 року №869 «Про забезпечення
єдиного підходу до формування тарифів
на житлово-комунальні послуги». Так,
зокрема, у пунктах 18, 70 постанови
Кабінету Міністрів України №869 від
01.06.2001 року зазначається про те, що
холодна вода входить до вартості
гарячої води.

У відповідності до розпорядження
Київської міської державної
адміністрації від 27.01.1997 року № 80 «Про
порядок розрахунків за
житлово-комунальні послуги», від 06.01.2000
року № 12 «Про вдосконалення
розрахунків за житлово-комунальні
послуги» у м. Києві з метою прискорення
надходження платежів населення за
житлово-комунальні послуги на рахунки
підприємств - постачальників
запроваджено порядок розрахунків за
спожиті послуги (в тому числі з
горячого водопостачання) із залученням
посередника - комунального
підприємства «Головний інформаційно -
обчислювальний центр» (КП «ГІОЦ»),
якого уповноважено здійснювати
розщеплення платежів населення за
житлово-комунальні послуги (в тому
числі з гарячого водопостачання) на
складові цих послуг. На виконання
наведених розпоряджень КП ГІОЦ
розщеплює отримані від населення
платежі за комунальні послуги з
гарячого водопостачання на його
складові: на теплову енергію
(використану для підігріву) та на питну
холодну воду, кошти за схемою
розщеплення поступають на рахунок ВАТ
«АК «Київводоканал».

Аналізуючи вищенаведені норми та
враховуючи встановлені судом
обставини справи, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку, що укладеним
сторонами договору на поставку питної
води та приймання стічних вод через
приєднані мережі № 06963/2-01 від 06.10.2006
року, не було врегульовано питання щодо
постачання питної холодної води для
виготовлення гарячої, облік якої мав
здійснюватись за приладами обліку
відповідача, оскільки позивачем у
розумінні статті 34 ГПК України, не
надано доказів, які б підтверджували
факт укладення з відповідачем договору
на постачання гарячої води, відтак,
заявлені вимоги в частині стягнення
вартості води, яка використовується
для приготування гарячої води
задоволенню не підлягають, як
необґрунтовані.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом належним
чином досліджено обставини справи та
надано цим обставинам відповідну
правову оцінку, рішення господарського
суду міста Києва від 12.03.2014 року у
справі № 910/12175/13 відповідає фактичним
обставинам справи, не суперечить
чинному законодавству України, а
відтак передбачених законом підстав
для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати за перегляд рішення в
апеляційній інстанції покладається на
апелянта (позивача).

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» на рішення
господарського суду міста Києва від
12.03.2014 року у справі № 910/12175/13 залишити
без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста
Києва від 12.03.2014 року у справі № 910/12175/13
залишити без змін.

3.Справу № 910/12175/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у
касаційному порядку відповідно до
вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя
Г.А. Жук

Судді
О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз