ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року Справа № 916/3020/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Головуючого судді:Картере
В.І.,суддів:Барицької Т.Л., Євсікова
О.О.розглянувши касаційну скаргу
Спільного підприємства "ZLATOVIN" S.R.L.на
постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 13.03.2014та на
рішеннягосподарського суду Одеської
області від 22.01.2014у справі№ 916/3020/13
господарського суду Одеської
областіза позовомСпільного
підприємства " ZLATOVIN" S.R.L.до1.Публічного
акціонерного товариства
"Всеукраїнський Акціонерний Банк";
2.Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спільне
підприємство "АКВАВІНТЕКС";провизнання
недійсними договорівв судовому
засіданні взяли участь представники: -
позивача повідомлений, але не з'явився;
- відповідача 1 повідомлений, але не
з'явився; - відповідача 2 повідомлений,
але не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської
області від 22.01.2014 у справі № 916/3020/13
(суддя Зайцев Ю.О.), залишеним без змін
постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 13.03.2014 (судді:
Шевченко В.В., Мирошниченко М.А., Головей
В.М.), відмовлено Спільному
підприємству "ZLATOVIN" S.R.L. у задоволенні
позову до Публічного акціонерного
товариства "Всеукраїнський
Акціонерний Банк" (надалі
банк/відповідач 1) та до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Спільне
підприємство "АКВАВІНТЕКС" (надалі
відповідач 2/ ТОВ "СП " АКВАВІНТЕКС") про
визнання недійсними договорів.

Позивач, не погоджуючись із прийнятими
у даній справі судовими рішеннями,
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій, посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення та постанову скасувати
і прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

Сторони належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
справи, проте не скористалися своїм
правом бути присутніми у судовому
засіданні.

03.06.2014 від Спільного підприємства "ZLATOVIN"
S.R.L. надійшла телеграма, в якій
підприємство просило відкласти
розгляд справи. Колегія суддів,
порадившись, прийшла до висновку про
відхилення клопотання підприємства
про відкладення, оскільки сторони в
ухвалі про призначення справи до
розгляду попереджалися, що нез'явлення
їх представників у судове засідання не
перешкоджає розгляду справи та не
тягне перенесення її на інші строки.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі
перегляду справи в касаційній
інстанції, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування норм процесуального та
матеріального права при прийнятті
оскаржуваних судових актів, вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, враховуючи наступне.

Предметом даного спору є вимога
позивача про визнання недійсними
кредитного договору №196 від 31.03.2010,
укладеного між відповідачем 1 та
відповідачем 2 і іпотечного договору
№152 від 01.04.2010, укладеного між тими ж
сторонами.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач
посилається на те, що кредитний договір
№196 суперечить положенням статуту ТОВ
"СП "Аквавінтекс", учасником
(акціонером) якого є позивач з розміром
частки 1,667%, вимогам Закону України "Про
господарські товариства", та
заздалегідь ставить позичальника
(відповідача 2) у невигідне становище.
Крім того, залучення на договірних
засадах кредитних коштів, питання
реструктуризації грошових зобов'язань
за отриманими кредитами, відносяться
до господарсько-фінансової діяльності
товариства, вирішення якої, відповідно
до пп. А п. 20.4. статуту ТОВ "СП
"Аквавінтекс", є виключною компетенцією
загальних зборів учасників товариства.
В той же час, директор ТОВ "СП
"Аквавінтекс" уклав спірний кредитний
договір без відповідного
уповноваження загальними зборами на
вчинення таких дій. Оскільки недійсним
є кредитний договір, то відповідно до ч.
2 ст. 548 ЦК України недійсним є правочин,
який забезпечував кредитний договір, а
саме: іпотечний договір №152 від 01.04.2010.
До того ж, як стверджує позивач, спірний
іпотечний договір укладений з
порушенням вимог ч.ч. 3, 4 ст. 6 Закону
України "Про іпотеку" та ст. 120
Земельного кодексу України, оскільки
іпотекодавець (ТОВ "СП "Аквавінтекс") не
попередив іпотекодержателя (банк) про
всі відомі йому права та вимоги інших
осіб на предмет іпотеки.

За результатами розгляду даної справи,
суди попередніх інстанцій не
погодилися із такими доводами
позивача, та керуючись ст.ст. 92, 203, 215, 546,
638, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 180, 167 ГК
України, ст.ст. 1, 12 ГПК України, ст. 10
Закону України "Про господарські
товариства", приписами постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 №13 "Про практику розгляду судами
корпоративних відносин", положеннями
статуту ТОВ "СП "Аквавінтекс", відмовили
у задоволенні позову, з чим не вбачає
підстав не погодитися суд касаційної
інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагентів та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів
справи, 31.03.2010 між відповідачем 1
(банком) та відповідачем 2
(позичальником) був укладений
кредитний договір №196, відповідно до
якого відповідач 1 зобов'язався надати
відповідачу 2 кредит у розмірі 11 320 673,28
грн. з кінцевим терміном погашення
кредиту - 01.08.2016, для рефінансування
заборгованості, що виникла у
відповідача 2 перед відповідачем 1 за
кредитним договором №03/08ю.

Додатковою угодою №2 від 31.03.2011 до
кредитного договору №196 сторони
остаточно уточнили суму кредиту -
розмір заборгованості за кредитним
договором, що станом на вказану дату
становив 10 299 992,85 грн., та затверджено
графік зниження (погашення)
заборгованості за кредитним договором
№196, відповідно до якого (графіку)
відповідач 2 зобов'язався виконати
прийняті на себе грошові зобов'язання
перед відповідачем 1 у повному обсязі в
строк до 30.12.2007 шляхом перерахування на
відповідний рахунок банку передбачені
графіком суми.

В забезпечення виконання своїх
зобов'язань за кредитним договором №196
відповідач 2 передав відповідачу 1 за
іпотечним договором від 01.04.2010 цілісний
майновий комплекс загальною площею
10706,7 кв.м., що знаходиться за адресою:
Одеська область, Овідіопольський
район, смт. Великодолинське, вул.
Леніна, 126 та розташований на земельній
ділянці площею 2,9612 га.

Як вказувалося вище, позивач, як
учасник відповідача 2, з часткою у
статутному капіталі останнього у
розмірі 1,667%, оскаржує дійсність
кредитного договору №196 та іпотечного
договору від 01.04.2010, укладених між
відповідачами 1 та 2.

Відповідно до п. 51 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 № 13
"Про практику розгляду судами
корпоративних спорів" Законом не
передбачено право акціонера (учасника)
господарського товариства звертатися
до суду за захистом прав чи
охоронюваних законом інтересів
товариства поза відносинами
представництва. На цій підставі
господарським судам належить
відмовляти акціонерам (учасникам)
господарського товариства в
задоволенні позову про укладення,
зміну, розірвання чи визнання
недійсними договорів та інших
правочинів, вчинених господарським
товариством.

До того ж, у рішенні Конституційного
Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 у
справі за конституційними поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України зазначено, що законодавство
України (статті 110, 112, 113 Цивільного
процесуального кодексу України, стаття
28 Господарського процесуального
кодексу України та інші) не виключає й
можливості звернення акціонера до суду
за захистом охоронюваних законом
інтересів акціонерного товариства,
учасником якого він є, але за належно
оформленим уповноваженням цього
товариства або якщо таке право
надається йому статутом останнього.

Отже, із наведеного можна зробити
висновок, що представництво акціонером
інтересів товариства можливе лише на
засадах уповноваження акціонера цим
товариством на вчинення такого
представництва. Питання про
достатність підстав для вчинення
відповідної процесуальної дії, у
даному випадку - звернення позивача до
суду з даним позовом фактично в
інтересах відповідача 2, акціонером
якого він є, має вирішуватися шляхом
дослідження факту уповноваження
позивача відповідачем 1 на
представництво його інтересів по
даному питанню.

У пункті 11 Постанови № 13 Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 "Про
практику розгляду судами
корпоративних спорів" зазначено, що
вирішуючи спір по суті, господарський
суд повинен встановити наявність в
особи, яка звернулася з позовом,
суб'єктивного матеріального права або
законного інтересу, на захист якого
подано позов, а також з'ясувати
наявність чи відсутність факту їх
порушення або оспорювання.

В той же час, як встановили суди
попередніх інстанцій, відповідач 2 не
уповноважував позивача на звернення до
суду із даним позовом; позивач не довів,
в чому полягає його
матеріально-правова зацікавленість у
визнанні оспорюваних ним договорів
недійсними, так само, як і не довів, чим
порушуються його права оспорюваними
ним договорами, а також що у нього є
право оскаржувати дійсність укладених
відповідачем 2 договорів у зв'язку з чим
є правильним та обґрунтованим висновок
суду про безпідставність таких
позовних вимог.

Доводи касаційної скарги зводяться до
переоцінки та встановлення фактичних
обставин справи, до аналізу умов
кредитного та іпотечного договорів, що
знаходиться поза межами повноважень
суду касаційної інстанції; в даному
випадку має місце той факт, про який
вказувалося вище, що позивач,
звертаючись із даним позовом, діяв поза
межами представництва товариства, а
відтак, умови оспорюваних ним
договорів, тощо, не мають значення для
вирішення саме такого спору.

В силу ст.ст. 42, 43, 47 ГПК України
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом; сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами;
судове рішення ухвалюється суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Судами попередніх інстанцій
використано у повному обсязі свої
повноваження, передбачені
процесуальним законом щодо повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
пов'язаних з предметом доказування у
даній справі, наслідком чого є
правильні висновки про відмову у
задоволенні позову.

Твердження скаржника про порушення і
неправильне застосування
господарським судом апеляційної
інстанції норм законодавства при
прийнятті оскаржуваних судових актів
не знайшли свого підтвердження, в
зв'язку з чим підстав для зміни чи
скасування прийнятих у даній справі
судових рішень колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Спільного
підприємства "ZLATOVIN" S.R.L. залишити без
задоволення.

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 13.03.2014 та
рішення господарського суду Одеської
області від 22.01.2014 у справі №916/3020/13
залишити без змін.

Головуючий суддя
В.І. Картере

Судді
Т.Л. Барицька

О.О. Євсіков