ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
Справа № 915/426/14

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської
області у складi головуючого суддi
Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Дроботун
Л.Ю.

представників позивача: Левченко
О.В., довіреність №01/53-206 від 27.12.2013

Скрипки О.Р.,
довіреність №01/53-16 від 22.01.2014

представників відповідача:
Новосьолової І.А., довіреність №7 від
10.04.2014

Дмитриченко
В.М., довіреність № 8 від 10.04.2014

Хромей О.М. -
керівник.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного
товариства «Миколаївобленерго»

(54017, м.Миколаїв,
вул.Громадянська, 40)

до відповідача: Споживчого товариства
водокористувачів «Кінбурн-Аква»

(57555, Миколаївська обл., Очаківський р-н,
с. Василівка, вул. Лиманська),

про: визнання укладеним договору про
постачання електричної енергії №42/437
від 23.10.2013,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вимогою
про визнання укладеним договору про
постачання електричної енергії від
23.10.2013 року №42/37.

Заявою від 10.06.2014 позивач у зв'язку з
технічною помилкою допущеної при
написанні реквізитів договору, просить
резолютивну частину позовної заяви
читати в наступній редакції: «Визнати
укладеним договір про постачання
електричної енергії №42/437 від 23.10.2013».

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що укладений між ним та
відповідачем Договір №42/437 від 26.04.2010
розірвано шляхом направлення
споживачу відповідного листа №01/31-7373
від 15.11.2013, більш ніж за місяць до
закінчення терміну дії договору.
Одночасно, на адресу відповідача було
направлено для підписання проект
Договору про постачання електричної
енергії №42/437 від 23.10.2013 з додатками,
який повністю відповідає умовам
Типового договору затвердженого ПКЕЕ,
однак відповідач ухиляється від його
укладання. Обов'язковість укладання
договору на постачання електричної
енергії прямо передбачена нормами
чинного законодавства, а саме: ст.26
Закону України «Про
електроенергетику», п.1.3 Правил
користування електричною енергією,
ч.ч.3,6 ст.179 та ч.2 ст.275 ГК України. Згідно
ст.187 ГК України спори, що виникають при
укладанні господарських договорів за
державним замовленням, або договорів,
укладання яких є обов'язковим на
підставі закону та в інших випадках,
встановлених законом розглядаються
судом.

Відповідач у відзиві (а.с.93-97) проти
позовних вимог заперечує, посилаючись
на те, що позивач у визначений п.9.4
Договору №42/437 від 26.04.2010 строк не
заявив про його припинення, а споживач
не погодив його розірвання, як того
вимагає п.9.7, тому між сторонами на
даний час продовжують існувати
правовідносини засновані на Договорі
№42/437 від 26.04.2010. Це підтверджується,
зокрема, виставленням позивачем
рахунків на оплату спожитої
електроенергії з посиланням на Договір
№42/437 від 26.04.2010 та прийняття за цими
рахунками оплати від споживача.
Чинність вказаного договору виключає
можливість укладання нового договору,
і мова може вестися лише про внесення
змін до умов Договору №42/437 від 26.04.2010 в
частині віднесення відповідача до
певної групи споживачів, з приводу чого
між сторонами і існує спір. Позивачем
порушена процедура укладання нового
договору, передбачена ст.181 ГК України,
а саме пропущений 20-денний строк
звернення з позовом до суду.

Під час розгляду справи,
представники сторін підтримали доводи,
викладені у позові та запереченнях
проти позову.

У судовому засіданні 11.06.2014 судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

При прийнятті рішення судом взято до
уваги наступне.

26.04.2010 між ВАТ ЕК «Миколаївобленерго»
(правонаступником якого виступає ПАТ
«Миколаївобленерго») (постачальник) та
Споживчим товариством
водокористувачів «Кінбурн-Аква»
(споживач), було укладено договір №42/437
про постачання електричної енергії з
додатками (надалі - Договір №42/437)
(а.с.31-45), за умовами якого постачальник
продає електричну енергію споживачу
для забезпечення потреб
електроустановок споживача (об'єкт -
свердловина в с.Василівка,
Очаківського району, Миколаївської
області) з дозволеною потужністю 5,5 кВт,
а споживач оплачує постачальнику
вартість використаної (купленої)
електричної енергії та здійснює інші
платежі згідно з умовами цього
договору та додатків № 10 і № 5.

Відповідно до умов п.2.1 Договору №42/437
під час виконання умов цього договору,
а також вирішення всіх питань, що не
обумовлені цим договором, сторони
зобов'язались керуватися чинним
законодавством України та Правилами
користування електричної енергією,
затвердженими в установленому порядку.

Згідно п.9.4 Договору №42/437, він набрав
чинності з дня його підписання і
укладений на строк до 31.12.2010, а в частині
розрахунків до повного їх завершення.
Договір вважається продовженим на
кожний наступний календарний рік, якщо
за місяць до закінчення терміну дії
договору жодною із сторін не буде
заявлено про припинення його дії або
перегляд його умов.

Відповідно до п.9.7 Договору №42/437, усі
зміни та доповнення до цього договору
оформлюються письмово, підписуються
уповноваженими особами та
скріплюються печатками.

15.11.2013 позивач направив на адресу
відповідача лист №01/31-7373, в якому
повідомив відповідача про розірвання
Договору №42/437 від 26.04.2010 з 31.12.2013 (а.с.11).

Цим же листом на адресу відповідача
була направлений проект Договору №42/437
від 23.10.2013 (з додатками) підписаний
позивачем (а.с.14-16) та Додаткова угода
від 23.10.2013 до Договору №42/437 від 26.04.2010
наступного змісту: « 1. Відповідно до
п.9.4 договору №42/437 від 26.04.2010р. він
вважається розірваним з 31.12.2013р. 2. В
частині розрахунків договір діє до
повного їх завершення. 3.Дана додаткова
угода є невід'ємною частиною договору
№42/437 від 26.04.2010р.» (а.с.12).

Зазначений лист з додатками, згідно
відмітки на поштовому повідомлені, був
одержаний відповідачем 16.12.2013 (а.с.13).

Листом №51 від 16.12.2013 відповідач
відхилив пропозиції щодо підписання
додаткової угоди, укладання нового
договору №42/437 від 23.10.2013 та не надав
згоду на розірвання договору №42/437 від
26.04.2010 (а.с.27). До того ж відповідачем
складено та направлено позивачу акт
про те, що у пакеті, який надійшов 16.12.2013
від ПАТ «Миколаївобленерго» не
виявлено додатків до проекту договору
№42/437 від 23.10.2013 (а.с.28).

Супровідним листом №36 від 11.01.2014
позивач надав відповідачу проект
договору №42/437 від 23.10.2013 з додатками №1,
№1а, №2, №4, №8, №10, №11, №13 (а.с.24).
Зазначений лист отримано
представником відповідача 15.01.2014.

Листом №1 від 31.01.2014 відповідач вдруге
відхилив пропозицію щодо укладання
нового договору №42/437 від 23.10.2013,
посилаючись на те, що між сторонами вже
діє договір про постачання електричної
енергії №42/437 від 26.04.2010, умови якого
відповідача цілком задовольняють
(а.с.30).

Вказані обставини стали підставою для
звернення позивача до суду.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши сторони та їх представників
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають, виходячи з
наступного.

1. Відповідно до ч.2 ст.598 ЦК
України, припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених
договором або законом.

Умовами п.9.4 Договору №42/437 від 26.04.2010
сторони передбачили, що договір
вважається продовженим на кожний
наступний календарний рік, якщо за
місяць до закінчення терміну дії
договору жодною із сторін не буде
заявлено про припинення його дії або
перегляд його умов.

Позивачем було направлено на адресу
відповідача лист №01/31-7373 від 15.11.2013, з
повідомленням про розірвання договору
з 31.12.2013.

Відповідно до ч.2 ст.653 ЦК України, у разі
розірвання договору зобов'язання
сторін припиняються.

Однак, подальші дії контрагентів за
Договором №42/437 від 26.04.2010 не свідчать
про припинення його дії з 31.12.2013.

Так, в період з січня по березень
позивачем відпускалась відповідачу
електрична енергії, виставлялись
рахунки за активну електроенергію за
січень, лютий та березень 2014 року, які
містять посилання на договір №42/437 від
26.04.2010 (а.с.116-118).

Відповідно відповідачем було
здійснено часткову їх оплату із
зазначенням їх реквізитів у
призначенні платежу (а.с.119,120).

Додаткова угода від 23.10.2013 до Договору
№42/437 від 26.04.2010, яка містить пункт про
розірвання вказаного договору,
сторонами належним чином не оформлена.

Таким чином, дії позивача свідчать про
надання ним відповідачу послуг, на
виконання умов саме Договору №42/437 від
26.04.2010, вже після направлення ним на
адресу відповідача листа про його
розірвання, що свідчить про
продовження терміну його дії на 2014 рік.

Посилання позивача на відсутність у
нього права відключити Споживче
товариство водокористувачів
«Кінбурн-Аква» від енергопостачання в
силу приписів ст.6 Закону України «Про
питну воду та питне водопостачання»
судом відхиляється, оскільки згідно
ст.2 Закону України «Про питну воду та
питне водопостачання» дія цього Закону
поширюється на всі суб'єкти
господарювання, що виробляють питну
воду, забезпечують міста, інші населені
пункти, окремо розташовані об'єкти
питною водою шляхом централізованого
питного водопостачання або за
допомогою пунктів розливу води (в тому
числі пересувних), застосування
установок (пристроїв), інших засобів
нецентралізованого водопостачання, а
також на органи виконавчої влади та
органи місцевого самоврядування, що
здійснюють регулювання, нагляд і
контроль за якістю питної води, станом
джерел та систем питного
водопостачання, а також споживачів
питної води. Тобто, дія цього Закону на
відносини суб'єктів господарювання у
сфері водопостачання з господарюючими
суб'єктами інших видів діяльності не
розповсюджується.

Зазначені у ст.6 цього Закону принципи
здійснення державної політики
визначають лише сферу державного
регулювання, і не є нормою прямої дії,
яка впливає на взаємовідносини
суб'єктів господарювання, що
виробляють та постачають питну воду з
іншими суб'єктами господарювання,
зокрема, і щодо енергопостачання, а
тому посилання на цей Закон
безпідставне. Відносини, пов'язані з
виробництвом, передачею, постачання і
використанням електричної енергії
регулюються Законом України «Про
електроенергетику» та іншими
нормативними актами, які прийняті
органами виконавчої влади у межах
своєї компетенції.

Згідно ст.26 Закону України «Про
електроенергетику», споживання
енергії можливе лише на підставі
договору з енергопостачальником. Тому,
відсутність такого договору
(припинення його дії) не позбавляла
енергопостачальника права відключити
особу, що відповідно до Правил
користування електричної енергії не є
споживачем, від електропостачання.

2. Позивач вважає, що відповідач
не має права відмовитися від укладання
договору про постачання електричної
енергії, оскільки він є обов'язковим на
підставі ст.26 Закону України «Про
електроенергетику», п.1.3 Правил
користування електричною енергією,
ч.ч.3,6 ст.179 та ч.2 ст.275 ГК України.

Дійсно відповідно до ч.3 ст. 179 ГК
України укладення господарського
договору є обов'язковим для сторін, але
тільки якщо він заснований на
державному замовленні, виконання якого
є обов'язком для суб'єкта
господарювання у випадках,
передбачених законом, або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування.

Аналізуючи поданий позивачем проект
Договору №42/437 від 23.10.2013 (з додатками)
суд зазначає, що він не заснований на
державному замовленні, виконання якого
є обов'язком для суб'єкта
господарювання у випадках,
передбачених законом, отже з цієї
підстави не може вважатися
обов'язковим для відповідача.

Хибним є також твердження позивача про
те, що даний договір є обов'язковим
через те, що існує пряма вказівка
закону щодо обов'язковості укладення
договору для даних суб'єктів
господарювання виходячи з наступного.

Дійсно згідно ч.1 ст.26 Закону України
«Про електроенергетику», споживання
енергії можливе лише на підставі
договору з енергопостачальником.

Згідно ч.2 ст.275 ГК України відпуск
енергії без оформлення договору
енергопостачання не допускається.

Пункти 1.3 та 10.2 Правил користування
електричною енергією передбачають, що
постачання електричної енергії для
забезпечення потреб електроустановки
здійснюється на підставі договору про
постачання електричної енергії, що
укладається між власником цієї
електроустановки (уповноваженою
власником особою) та постачальником
електричної енергії. Споживач
електричної енергії зобов'язаний
користуватись електричною енергією
виключно на підставі договору.

Згідно п.1.6 ПКЕЕ договір про постачання
електричної енергії на основі типового
договору (додаток 3) укладається
постачальником електричної енергії з
усіма споживачами та субспоживачами
(крім населення), об'єкти яких
розташовані на території здійснення
ліцензованої діяльності
постачальником. Однак, відповідно до
п.1.2 ПКЕЕ споживач це юридична або
фізична, що використовує електричну
енергію для забезпечення потреб своїх
енергоустановок на підставі договору.

Таким чином, відмову власника
електроустановки від укладання
договору про постачання електричної
енергії необхідно вважати відмовою від
набуття статусу споживача послуги, яка
за ним має надаватися.

У відповідності до ч.6 ст.179 та ч.7 ст.181 ГК
України, п.1.10 ПКЕЕ не має права
відмовитися від укладання договору про
постачання електричної енергії лише
позивач, як постачальник
електроенергії та монополіст. В той
час, як для Споживчого товариства
водокористувачів «Кінбурн-Аква»
укладання даного договору не є
обов'язковим, він має право відмовитися
від послуг, які надає позивач.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Відповідно
до ст..20 ЦК України право на захист
особа здійснює на свій розсуд.

Враховуючи викладене в сукупності,
зважаючи на зміст позовних вимог, суд
приходить до висновку, що на час
вирішення спору позовні вимоги є не
обґрунтованими, не доведеними тому на
час розгляду даної справи відсутні
підстави для визнання укладеним
договору про постачання електричної
енергії №42/37 від 23.10.2013.

Відповідно до приписів ст.49 ГПК
України, судовий збір підлягає
покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 821, 84, 85 ГПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду, у відповідності зі ст.85
Господарського процесуального кодексу
України, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом

Згідно ст.ст.91, 93 Господарського
процесуального кодексу України,
сторони у справі, прокурор, треті особи,
особи, які не брали участь у справі,
якщо господарський суд вирішив питання
про їх права та обов'язки, мають право
подати апеляційну скаргу на рішення
місцевого господарського суду, яке не
набрало законної сили.

Апеляційна скарга подається через
місцевий господарський суд, який
розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення місцевим господарським
судом. У разі якщо в судовому засіданні
було оголошено лише вступну та
резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Суддя
М.В. Мавродієва

Рішення оформлено у відповідності до
ст.84 ГПК України

та підписано суддею 16 червня 2014 року.