номер провадження справи 14/34/13-17/31/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2014
Справа № 908/3247/13

за позовною заявою: державного
підприємства "Придніпровська
залізниця", 49600 м.
Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, 108

до відповідача: управління соціального
захисту населення Запорізької міської
ради, 69035, м. Запоріжжя, пр.
Маяковського, 3

про стягнення 991 573,87 грн.

суддя
Корсун В.Л.

У засіданні приймали участь
представники:

від позивача: Гуськова Я.В.,
довіреність від 01.01.14 № 181

Губорєва Я.А.,
довіреність від 01.01.14 № 35

від відповідача: Михайловський А.С.,
довіреність від 10.01.14 № 01-09/4

Коршакова Л.В.,
довіреність від 14.04.14 № 01-09/164

СУТЬ СПОРУ:

Протоколом автоматичного розподілу
справи між суддями від 24.03.14 у зв'язку із
скасуванням постановою Вищого
господарського суду України від 11.03.14
рішення господарського суду
Запорізької області від 31.10.13 та
постанови Донецького апеляційного
господарського суду від 23.12.13 у справі
№ 908/3247/13 вказану справу передано на
новий розгляд судді Корсуну В.Л.

Ухвалою від 26.03.14 судом прийнято справу
№ 908/3247/13 до свого провадження якій
присвоєно № провадження 14/34/13-17/31/14.
Розгляд справи розпочато спочатку,
судове засідання призначено на 23.04.14.

В судовому засіданні 23.04.14
представником відповідача було
заявлено клопотання від 22.04.14 № 01-08/513
про зупинення провадження у цій справі
до розгляду Вищим господарським судом
України касаційної скарги у справі №
908/2500/13.

Позивач проти заявленого відповідачем
клопотання заперечив.

Заявляючи вказане вище клопотання
відповідач виходив з того, що дана
справа пов'язана зі справою № 908/2500/13
оскільки справи мають однаковий
предмет спору, спір між тими самими
сторонами, тобто рішення суду
касаційної інстанції у справі
№ 908/2500/13 буде мати преюдиційне
значення при розгляді даної справи.

Розглянувши клопотання відповідача
від 22.04.14 № 01-08/513 про зупинення
провадження у цій справі судом
відмовлено у його задоволенні з огляду
на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 79 ГПК України,
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом, а також у разі звернення
господарського суду із судовим
дорученням про надання правової
допомоги до іноземного суду або іншого
компетентного органу іноземної
держави.

Отже, для вирішення питання про
зупинення провадження у справі
господарський суд у кожному
конкретному випадку зобов'язаний
з'ясувати: 1) як пов'язана справа, яка
розглядається господарським судом зі
справою, що розглядається іншим судом;
2) чим обумовлюється неможливість
розгляду справи.

Відповідно до вищенаведеної
процесуальної норми пов'язаність справ
полягає в тому, що рішення ін. суду, який
розглядає справу, встановлює
обставини, що впливають на збирання та
оцінку доказів у даній справі, зокрема
факти, що мають преюдиціальне значення.

Неможливість розгляду даної справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що обставини, які розглядаються
іншим судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі. Йдеться про те, що
господарський суд не може розглянути
певну справу через обмеженість своєї
юрисдикції щодо конкретної справи
внаслідок: непідвідомчості;
обмеженості предмету позову;
неможливості розгляду тотожної справи;
певної черговості позовних вимог.

Враховуючи те, що розгляд Вищим
господарським судом України
касаційної скарги у справі № 908/2500/13 не
вплине на збирання та оцінку доказів у
справі № 908/3247/13, а також те, що
господарський суд в ході розгляду цієї
справи не є обмеженим у своїй
юрисдикції щодо розгляду і вирішення
цієї справи по суті спору внаслідок:
непідвідомчості; обмеженості предмету
позову; неможливості розгляду тотожної
справи; певної черговості позовних
вимог, судом відмовлено у задоволенні
клопотання відповідача про зупинення
провадження у цій справі.

В судовому засіданні 23.04.14 судом
оголошувалась перерва до 26.05.14.

У засіданні 26.05.14 судом відмовлено у
задоволенні клопотання відповідача
(проти якого заперечив позивач)
викладеному в прохальній частині
відзиву від 29.10.13 № 01-08/513 згідно із
змістом якого відповідач просить суд
припинити провадження у справі №
908/3247/13 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України у зв'язку із тим, що спір у цій
справі не підлягає вирішенню в
господарських судах України, а повинен
розглядатись в порядку
адміністративного судочинства.

Відмовляючи у задоволенні
вказаного клопотання суд виходив із
норм Кодексу адміністративного
судочинства України (КАС України)
згідно з якими (…) справою
адміністративної юрисдикції
(адміністративна справа) є переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір у якому хоча б
однією із сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їх посадова чи службова особа або ін.
суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в т.ч. на виконання
делегованих повноважень (п. 1 ч. 1 ст. 3
КАС України). … Суб'єктом владних
повноважень є орган державної влади,
орган місцевого самоврядування, їх
посадова чи службова особа, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, в т.ч. на виконання
делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3
КАС України).

Тобто, справою адміністративної
юрисдикції є переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, який виник між
кількома конкретними суб'єктами
стосовно їхніх прав та обов'язків у
конкретних правових відносинах, у яких
хоча б один суб'єкт законодавчо
уповноважений владно керувати
поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а
ці суб'єкти відповідно зобов'язані
виконувати вимоги та приписи такого
владного суб'єкта.

Відтак, необхідною ознакою суб'єкта
владних повноважень є здійснення цим
суб'єктом владних управлінських
функцій, причому ці функції повинні
здійснюватись відповідним суб'єктом
саме в тих правовідносинах, в яких
виник спір.

У правовідносинах, в яких виник спір у
справі № 908/3247/13, управління
соціального захисту населення
Запорізької міської ради не виступає
як суб'єкт владних повноважень та не
здійснює владні управлінські функції
на основі законодавства по відношенню
до позивача у цій справі. А тому, даний
спір підлягає розгляду господарським
судом в господарського судочинства за
правилами ГПК України.

А оскільки відповідач у спірних
правовідносинах у цій справі не
наділений чинним законодавством
владними повноваженнями по відношенню
до позивача, твердження відповідача
про те, що управління соціального
захисту населення Запорізької міської
ради є суб'єктом владних повноважень по
відношенню до позивача у цій справі, є
надуманими та безпідставними.

За заявою представника відповідача
розгляд справи здійснювався із
застосуванням технічних засобів
фіксації судового процесу.

У засіданні суду 26.05.14, на підставі ст.
ст. 821, 85 ГПК України, судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення. Представникам сторін
повідомлено про час виготовлення
рішення у повному обсязі.

Позивач заявлені вимоги підтримав у
повному обсязі з підстав викладених у
позовній заяві та у письмових
поясненнях, зазначав наступне.
Господарські відносин між сторонами у
цій справі виникли безпосередньо із
Закону України «Про Державний бюджет
на 2013 рік» та ст. 9 Закону України «Про
залізничний транспорт». Так, у
травні-червні 2013 року позивачем було
здійснено перевезення пільгових
категорій пасажирів приміським
залізничним транспортом по станціях
Дніпробуд-2, Запоріжжя-1, Запоріжжя-2,
Запоріжжя-Ліве, ім. А.Алімова,
Запорізька Січ, Передатна. У зв'язку з
тим, що відповідач є розпорядником
бюджетних коштів, позивачем було
направлено відповідачу облікові форми
за недотриманні кошти за перевезення
залізничним транспортом в приміському
сполученні окремих громадян за
травень-червень 2013 року, рахунки для
сплати від 12.06.13 № 409, від 11.07.13 № 1, а
також розрахунки за травень, червень 2013
року. Разом з тим, як стверджує позивач,
відповідач відмовляється задовольняти
претензійні вимоги позивача
посилаючись на відсутність укладеного
між сторонами договору та бюджетного
асигнування. З огляду на викладене,
позивач керуючись ст.ст. 11, 509 ЦК
України, Законом України «Про
Державний бюджет України на 2013 рік», ст.
9 Закону України «Про залізничний
транспорт», ст. ст. 89, 102 Бюджетного
кодексу України, постановами Кабінету
Міністрів України від 04.03.02 № 256
«Про затвердження Порядку
фінансування видатків місцевих
бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм
соціального захисту населення за
рахунок субвенцій з державного
бюджету», від 16.12.09 № 1359 «Про
затвердження порядку розрахунку
обсягів компенсаційних виплат за
пільгові перевезення залізничним
транспортом окремих категорій
громадян», просить суд позов
задовольнити та стягнути з відповідача
збитки в розмірі 991 573,87 грн.

Відповідач проти позову заперечив з
підстав визначених у відзивах від 29.10.13
№ 01-08/513, від 22.04.14 № 01-08/513 на
позовну заяву та у додаткових
запереченнях від 20.05.14 № 01-08/513, в яких
зазначив, що позовні вимоги є
необґрунтованими та безпідставними з
огляду на наступне. Як пояснює
відповідач, управління соціального
захисту населення Запорізької міської
ради є розпорядником бюджетних коштів
і бере бюджетні зобов'язання та
проводить видатки тільки в межах
бюджетних асигнувань, встановлених
кошторисами, та несе відповідальність
в межах коштів, передбачених у
державному бюджеті на фінансування
державних програм соціального захисту
на відповідний спірний період. При
цьому, компенсація витрат позивача з
перевезення пільгових категорій
громадян може здійснюватись виключно в
межах обсягів, затверджених у
місцевому бюджеті державних субвенцій.
Разом з тим, позивачем в судовому
порядку вже заявлено вимоги, загальний
розмір яких становить 4 270 933,69 грн., що
значно більше, ніж сума державної
субвенції на зазначені цілі, яка
передбачена Законом України
«Про державний бюджет на 2013 рік» та
затверджена рішенням Запорізької
міської ради від 24.12.12 № 9 «Про
затвердження бюджету міста на 2013 рік».
На підставі викладеного, просить суд у
задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін, приймаючи до уваги вимоги ст.
11112 ГПК України, суд

ВСТАНОВИВ:

Частиною 5 ст. 9 Закону України "Про
залізничний транспорт" передбачено, що
для захисту інтересів окремих
категорій громадян на пасажирських
перевезеннях, у т.ч. приміських, можуть
передбачатись пільгові тарифи. Збитки
залізничного транспорту загального
користування від їх використання
відшкодовуються залізницям за рахунок
державного або місцевих бюджетів
залежно від того, яким органом прийнято
рішення щодо введення відповідних
пільг.

Згідно із положеннями статей 89 та 102
Бюджетного кодексу України (БК
України), видатки на державні програми
соціального захисту населення, серед
яких є компенсаційні виплати за
пільговий проїзд окремих категорій
громадян, здійснюються з районних
бюджетів та бюджетів міст
республіканського, обласного значення
та АР Крим за рахунок відповідних
субвенцій з державного бюджету
місцевим бюджетам.

Видатки на компенсаційні виплати за
пільговий проїзд залізничним
транспортом передбачені Законом
України "Про Державний бюджет України
на 2013 рік".

Механізм фінансування видатків
місцевих бюджетів на компенсаційні
виплати за пільговий проїзд окремих
категорій громадян визначено Порядком
фінансування видатків місцевих
бюджетів на здійснення заходів з
виконання державних програм
соціального захисту населення за
рахунок субвенцій з державного
бюджету, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 04.03.02 №
256 (надалі Порядок № 256).

Відповідно до п. 2 Порядку № 256
фінансування видатків місцевих
бюджетів за державними програмами
соціального захисту населення
провадиться за рахунок субвенцій,
передбачених державним бюджетом на
відповідний рік, у межах обсягів,
затверджених у обласних бюджетах,
бюджеті АР Крим, бюджетах міст Києва та
Севастополя, міст республіканського АР
Крим і обласного значення та у районних
бюджетах на зазначені цілі.

Як вбачається з матеріалів цієї
господарської справи, в період із
травня 2013 р. по червень 2013 р. ДП
"Придніпровська залізниця" було
здійснено перевезення пільгових
категорій пасажирів приміським
залізничним транспортом по станціях
Дніпробуд-2, Запоріжжя-1, Запоріжжя-2,
Запоріжжя-Ліве, ім. А.Алімова,
Запорізька Січ, Передатна.

Головними розпорядниками коштів
місцевих бюджетів на здійснення
заходів з виконання
державних програм соціального захисту
населення, згідно з п. 3 Порядку № 256, є
керівники головних управлінь,
управлінь, відділів та ін. самостійних
структурних підрозділів місцевих
держадміністрацій, виконавчих органів
рад, до компетенції яких належать
питання праці та соціального захисту
населення.

Згідно з Положенням про управління
соціального захисту населення
Запорізької міської ради,
затвердженого рішенням Запорізької
міської ради від 25.02.13 № 46, управління
виступає головним розпорядником
бюджетних коштів (п. 4), та до його
функцій віднесено реалізацію заходів
соціальної підтримки населення,
здійснення координаційних функцій та
моніторинг у сфері надання пільг, в т.ч.
за пільговий проїзд окремими
категоріями громадян, та здійснення
компенсаційних виплат за пільгове
перевезення окремих категорій
громадян транспортом загального
користування відповідно до
законодавства України.

Таким чином, з огляду на вищевикладені
приписи, управління соціального
захисту населення Запорізької міської
ради, яке є відповідачем у цій справі, є
розпорядником бюджетних коштів.

Механізм розрахунку обсягів
компенсаційних виплат залізницям за
пільгові перевезення окремих
категорій громадян, що здійснюються за
рахунок коштів державного або місцевих
бюджетів, а також субвенції з
державного бюджету місцевим бюджетам
на зазначені цілі, визначається
Порядком розрахунку обсягів
компенсаційних виплат за пільгові
перевезення залізничним транспортом
окремих категорій громадян,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 16.12.09 № 1359 (надалі
Порядок № 1359).

Так, зокрема, пунктом 2 Порядку №
1359 передбачено, що до пільгових
перевезень залізничним транспортом
належать безоплатні перевезення або
перевезення окремих категорій
громадян із знижкою, встановленою
законодавством.

За змістом п.п. 3-5 Порядку № 1359,
облік пільгових перевезень та
визначення суми недоотриманих коштів
від таких перевезень проводиться
залізницями на підставі інформації
автоматизованої системи керування
пасажирськими перевезеннями та
реєстраторів розрахункових операцій
про оформлені та видані пасажирам
безоплатні або пільгові проїзні
документи (квитки). Сума недоотриманих
коштів обчислюється в
автоматизованому режимі під час
оформлення кожного безоплатного та
пільгового проїзного документа
(квитка) як різниця між повною вартістю
проїзду, встановленою згідно з діючими
тарифами для відповідного виду
сполучення, маршруту прямування,
категорії поїзда та вагона, і вартістю
проїзду, що сплачує пасажир відповідно
до наданих пільг. Інформація про
оформлені та видані пасажирам
безоплатні та пільгові проїзні
документи (квитки) включається до
місячної станційної звітності.

Відповідно до п. 9 даного Порядку,
на підставі місячної станційної
звітності залізниці складають
облікову форму про недоотримані кошти
за перевезення залізничним
транспортом окремих категорій
громадян, витрати на перевезення яких
відшкодовуються з державного або
місцевих бюджетів, згідно з додатком.

Для компенсації недоотриманих
коштів облікова форма складається
окремо для органу виконавчої влади,
який є головним розпорядником
бюджетних коштів, передбачених на цю
мету державним бюджетом, та органу
виконавчої влади, який є головним
розпорядником коштів, виділених
місцевим бюджетом.

У пункті 10 цього Порядку зазначено, що
залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця
наступного звітного періоду подають
відповідним головним розпорядникам
коштів рахунок на суму, яка підлягає
компенсації, та облікові форми.

Головні розпорядники коштів,
передбачених на компенсаційні виплати,
після надходження їх на власні рахунки
у п'ятиденний строк перераховують
зазначені кошти відповідній залізниці
(п. 11 Порядку № 1359).

Матеріали справи свідчать, що
позивачем на підставі місячної
станційної звітності залізниці
складено облікові форми про
недоотримані кошти за перевезення
залізничним транспортом в приміському
сполученні окремих категорій громадян,
витрати на перевезення яких
відшкодовуються з державного або
місцевих бюджетів за травень 2013 р. та
червень 2013 р. Загальна сума
недоотриманих коштів, згідно наданих
облікових форм, становить 991 573,87 грн.

Вбачається, що зазначені вище
облікові форми разом з рахунками на
оплату від 12.06.13 №409, від 11.07.13 №1 були
направлені позивачем на адресу
відповідача супровідними листами від
12.06.13 № ДН-304/568-Л та від 11.07.13 № ДН-304/671-Л.

Також, претензіями від 14.08.13 за №№
13-01/5, 13-01/6 позивач просить відповідача
сплатити збитки в загальній сумі 991 573,87
грн. за надання послуг з пільгового
проїзду окремих категорій громадян
залізничним транспортом загального
користування в червні 2013 року.

Відповідач у відповідях на вказані
вище претензії відхиляє їх повністю з
огляду на відсутність укладеного між
сторонами відповідного
адміністративного договору. Крім того,
відповідач вказує, що компенсаційні
виплати за пільговий проїзд окремих
категорій громадян за рахунок коштів
субвенції з державного бюджету повинні
здійснюватись безпосередньо через
казначейський рахунок одержувача
бюджетних коштів - відокремленого
структурного підрозділу "Запорізька
дирекція залізничних перевезень".

Предметом позовних вимог є
стягнення з відповідача на користь
позивача збитків в розмірі 991 573,87 грн.,
які понесенні останнім внаслідок
перевезення окремих категорій в
приміському залізничному сполученні
за пільговими тарифами.

В ході нового (в розумінні резолютивної
частини постанови Вищого
господарського суду України від 11.03.14 №
908/3247/13) розгляду вказаної справи по
суті спору судом враховано, що загальна
сума недоотриманих коштів, згідно
наданих облікових форм, становить 991
573,87 грн. і саме цю суму просить позивач
стягнути із відповідача.

При цьому, в ході нового розгляду цієї
справи відповідач не заявляв та не
вказував про оспорювання ним
обґрунтованості розміру заявленої до
стягнення суми коштів, та що розрахунок
цієї суми проведено не вірно.

Відповідно до ч. 1 ст. 11112 ГПК України,
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Вбачається, що Вищий господарський суд
України у своїй постанові від 11.03.14 у
справі № 908/3247/13 звернув увагу на
той факт, що при новому розгляді справи
суду необхідно встановити чи існувала
реальна можливість отримання
позивачем в повному обсязі
компенсаційних виплат за пільговий
проїзд окремих категорій громадян у
разі дотримання відповідачем
покладених на нього обов'язків щодо
направлення бюджетних запитів
(замовлень) про надання бюджетної
субвенції для погашення
заборгованості за відповідною
державною програмою.

Отже, з огляду на викладені вище
вказівки суду касаційної інстанції, з
метою прийняття законного і
обґрунтованого рішення у справі по
суті спору, господарський суд при
новому розгляді справи по суті спору
виходить з наступного.

Приписами п. 4 Порядку № 256
встановлено, що перерахування сум
субвенцій на фінансування видатків
місцевих бюджетів на здійснення
заходів з виконання державних програм
соціального захисту населення
провадиться Державною казначейською
службою згідно з помісячним розписом
асигнувань державного бюджету, але в
межах фактичних зобов'язань
відповідних бюджетів щодо пільг,
субсидій, допомоги та компенсаційних
виплат за пільговий проїзд окремих
категорій громадян. Щомісячні суми
субвенцій перераховуються на рахунки
місцевих бюджетів, відкриті
Міністерству фінансів АР Крим,
фінансовим органам обласних, Київської
та Севастопольської міських
держадміністрацій у відповідних
органах Державної казначейської
служби пропорційно обсягам субвенцій,
передбаченим у державному бюджеті для
бюджету АР Крим, обласних бюджетів,
бюджетів міст Києва та Севастополя.

Передбачені підпунктом "б" пункту 4 ч. 1
ст. 89 БК України видатки належать до
бюджетних зобов'язань, які у п. 7 ст. 2
Бюджетного кодексу України визначені
як будь-яке здійснене відповідно до
бюджетного асигнування розміщення
замовлення, укладення договору,
придбання товару, послуги чи
здійснення інших аналогічних операцій
протягом бюджетного періоду, згідно з
якими необхідно здійснити платежі
протягом цього ж періоду або у
майбутньому.

Розпорядники бюджетних коштів, згідно
з приписами ч. 1 ст. 48 БК України, беруть
бюджетні зобов'язання та здійснюють
платежі тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами,
враховуючи необхідність виконання
бюджетних зобов'язань минулих років,
узятих на облік органами, що здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів.

Розміщення замовлення, укладення
договору, придбання товару, послуги чи
здійснення інших аналогічних операцій
протягом бюджетного періоду, за якими
розпорядником бюджетних коштів взято
зобов'язання без відповідних бюджетних
асигнувань або з перевищенням
повноважень, встановлених цим Кодексом
та законом про Державний бюджет
України (рішенням про місцевий бюджет),
є недійсними. За такими операціями не
виникають бюджетні зобов'язання та не
утворюється бюджетна заборгованість
(ч. 3 ст. 48 БК України).

За приписами ч. 1 ст. 49 БК України,
розпорядник бюджетних коштів після
отримання товарів, робіт і послуг
відповідно до умов взятого бюджетного
зобов'язання приймає рішення про їх
оплату та надає доручення на
здійснення платежу органу, що здійснює
казначейське обслуговування бюджетних
коштів, якщо інше не передбачено
бюджетним законодавством, визначеним
п. 5 ч. 1 ст. 4 цього Кодексу.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, здійснює платежі за
дорученнями розпорядників бюджетних
коштів у разі: 1) наявності відповідного
бюджетного зобов'язання для платежу у
бухгалтерському обліку виконання
бюджету; 2) наявності затвердженого в
установленому порядку паспорта
бюджетної програми (у разі
застосування програмно-цільового
методу у бюджетному процесі); 3)
наявності у розпорядників бюджетних
коштів відповідних бюджетних
асигнувань (ч. 2 ст. 49 Бюджетного кодексу
України).

Судом встановлено, що Законом України
"Про Державний бюджет України на 2013 рік"
обласному бюджету Запорізької області
затверджено субвенцію на надання пільг
з послуг зв'язку, інших передбачених
законодавством пільг (крім пільг на
одержання ліків, зубопротезування,
оплату електроенергії, природного і
скрапленого газу на побутові потреби,
твердого та рідкого пічного побутового
палива, послуг тепло-, водопостачання і
водовідведення, квартирної плати
(утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій), вивезення
побутового сміття та рідких нечистот),
на компенсацію втрати частини доходів
у зв'язку з відміною податку з
власників транспортних засобів та ін.
самохідних машин і механізмів та
відповідним збільшенням ставок
акцизного податку з пального і на
компенсацію за пільговий проїзд
окремих категорій громадян у сумі 87 229,40
грн., про що зазначено в додатку №7
"Міжбюджетні трансферти (додаткові
дотації та субвенції) з Державного
бюджету України місцевим бюджетам на
2013 рік". При цьому, як вбачається,
міському бюджету м. Запоріжжя
вищезазначених субвенцій Законом
України "Про Державний бюджет України
на 2013 рік" не передбачено.

Матеріали справи свідчать, що 24.12.12
Запорізькою міською радою прийнято
рішення за № 9 "Про бюджет міста на 2013
рік", яким затверджено розподіл
видатків бюджету на 2013 рік за
тимчасовою класифікацією видатків та
кредитування місцевих бюджетів та до
графи «Видатки загального фонду»
віднесено компенсаційні виплати за
пільговий проїзд окремих категорій
громадян на залізничному транспорті в
сумі 2 936 756 грн., а після внесення змін
рішеннями Запорізької міської ради від
30.10.13 № 20 та від 20.12.13 № 14 в сумах - 3 756 756
грн. та 2 312 457 грн. відповідно.

Разом з тим, докази затвердження в
Державному бюджеті України субвенцій
міському бюджету м. Запоріжжя,
фінансування видатків місцевого
бюджету м. Запоріжжя за рахунок
субвенцій, передбачених державним
бюджетом на 2013 р. в межах обсягів,
затверджених в бюджеті міста Запоріжжя
на 2013 р. в матеріалах цієї справи
відсутні. Крім того, відсутні докази
фактичного перерахування з Державного
бюджету до бюджету м. Запоріжжя та
надходження на рахунки управління
соціального захисту населення
Запорізької міської ради сум субвенцій
на компенсаційні виплати за пільговий
проїзд окремих категорій громадян на
залізничному транспорті.

Враховуючи викладене, суд вважає не
доведеними твердження позивача щодо
виділення коштів міському бюджету м.
Запоріжжя з посиланням на рішення
Запорізької міської ради №9 від 24.12.12
(зі змінами від 30.10.13) оскільки вказане
рішення свідчить лише про затвердження
певного обсягу видатків міста на 2013 рік
за тимчасовою класифікацією видатків
та кредитування місцевих бюджетів, та
не підтверджує фактичного надходження
грошових коштів на рахунки
відповідача.

Закладення відповідної суми у
місцевому бюджеті на відповідний
звітний період за відсутності
фактичного фінансування Управління
соціального захисту населення
Запорізької міської ради та
надходження коштів на рахунок
відповідача не є достатньою підставою
для виплати позивачу компенсації за
пільгове перевезення залізничним
транспортом окремих категорій
громадян.

За приписами ст.7 Закону України "Про
залізничний транспорт", відносини
залізниць з місцевими органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування базуються на
податковій і договірній основах
відповідно до чинного законодавства
України.

Частиною 1 ст. 18 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
передбачено, що відносини органів
місцевого самоврядування з
підприємствами, установами та
організаціями, що не перебувають у
комунальній власності відповідних
територіальних громад, будуються на
договірній і податковій основі та на
засадах підконтрольності у межах
повноважень, наданих органам місцевого
самоврядування законом.

В матеріалах цієї справи відсутні
докази на підтвердження існування між
сторонами договірних відносин щодо
компенсації відповідачем витрат,
понесених ДП "Придніпровська
залізниця" від перевезення пільгових
категорій громадян за спірний період.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування (ч. 1).
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); 2) доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода) (ч. 2). Збитки
відшкодовуються у повному обсязі, якщо
договором або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі (ч. 3).

Частиною 2 ст. 224 ГК України встановлено,
що під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 ГК України, до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються: вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна,
визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; не одержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Отже, для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
збитків, потрібна наявність повного
складу цивільного правопорушення, а
саме: протиправна поведінка, дія чи
бездіяльність особи; шкідливий
результат такої поведінки (збитки);
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та збитками; вина
правопорушника.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Відповідно до приписів ст. 33 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведеності їх
переконливості.

Враховуючи вищевикладені обставини
справи суд дійшов висновку, що позивач
не довів суду належними та допустимими
доказами наявність повного складу
цивільного правопорушення,
необхідного для застосування такої
міри відповідальності, як
відшкодування збитків, а саме:
протиправності дій відповідача та його
вини, а також порушення управлінням
соціального захисту населення
Запорізької міської ради перед
позивачем господарського зобов'язання.
А тому, як наслідок, суд не вбачає
підстав для задоволення позову за
наявними в матеріалах справи доказами.

У зв'язку з чим, у задоволені
позовних вимог державного
підприємства "Придніпровська
залізниця" про стягнення 991 573,87 грн.
збитків судом відмовляється.

Відповідно до ст. 49 ГПК України,
судовий збір в розмірі 19 831,48 грн.
покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись 21, 43,
45, 22, 33, 34, 49, 69, 82, 821, 84, 85, 11112
Господарського процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 03.06.14.

Суддя В.Л. Корсун