ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
_____________ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

11 червня 2014 року
Справа № 913/805/14

Провадження №19/913/805/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лисичанська
енергосервісна компанія", м.Лисичанськ
Луганської області

до відповідача - Виконавчого комітету
Лисичанської міської ради,
м.Лисичанськ Луганської області

про стягнення 185691 грн 80 коп.

Суддя господарського суду Луганської
області Косенко Т.В.

Секретар судового засідання Скокова
К.Л.

У засіданні брали участь:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Стрижак В.В. - головний
спеціаліст-юрисконсульт, довіреність
№ 1320/01-31 від 09.04.2014.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача
заборгованості по відшкодуванню
різниці між собівартістю послуг та
затвердженими тарифами за період з
17.09.2010 по 31.12.2010 в сумі 185691 грн 80 коп.

Ухвалою господарського суду
Луганської області від 27.03.2014 було
порушено провадження у справі та її
розгляд призначений на 14.04.2014.

Відповідач відзивом б/н від 14.04.2014
вимоги позову відхилив, посилаючись на
те, що доводи позивача про те, що він
неодноразово звертався до Виконкому
Лисичанської міської ради стосовно
відшкодування в різниці між
встановленими тарифами за послуги
теплопостачання та гарячого
водопостачання є необґрунтованими та
не доведеними; що позивач у
відповідності до ст.31 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
не надавав претензій та відомостей про
економічно обґрунтовані витрати, а
саме розрахунки витрат з
документальним підтвердженням. Крім
того, відповідач просив застосувати до
спірних правовідносин позовну
давності, оскільки з моменту кінцевої
дати розрахунку різниці у тарифі
(31.12.2010) до моменту звернення позивача
до суду (21.03.2014) пройшло більше трьох
років.

Згідно ст.77 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні 14.04.2014 була
оголошена перерва до 19.05.2014.

Відповідач доповненням до відзиву б/н
від 19.05.2014 зазначив стосовно рішення
Виконкому Лисичанської міської ради
від 17.09.2013 № 411/1 "Щодо втрати чинності
рішень виконкому Лисичанської міської
ради від 23.11.2010 № 708 та від 15.11.2011 № 670", що
послугу з теплопостачання у
м.Лисиачнську надає два профільних
підприємства - Комунальне підприємство
"Лисичанськтепломережа" та Товариство
з обмеженою відповідальністю
"Лисичанська енергопостачальна
компанія" і виконкомом приймаються
рішення стосовно цих двох підприємств;
що рішення № 411/1 від 17.09.2013 жодного
відношення до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лисичанська
енергопостачальна компанія" не має; що
рішення № 708 від 23.11.2010 скасовано
рішенням № 777 від 21.12.2010. Також
відповідач наполягав на застосуванні
позовної давності.

Ухвалою господарського суду
Луганської області від 19.05.2014 розгляд
справи відкладено на 26.05.2014, а потім
відповідною ухвалою - на 11.06.2014

Доповненням до відзиву № 96 від 26.05.2014
відповідач зазначив, що вимога
прокурора № 5216 від 06.09.2013, яка була
підставою для прийняття рішення
№ 411/1 від 17.09.2013, стосується тільки
Комунального підприємства
"Лисичанськтепломережа"; що наданий
позивачем пакет документів до
розрахунку різниці в тарифах дозволяє
визначити лише доходи підприємства в
результаті надання послуг одному з
трьох споживачів, а саме відділу освіти
Лисичанської міської ради, що
підтверджено актом надання послуг від
31.12.2010 № 44. Також відповідач наполягав
на застосуванні позовної давності.

Позивач не скористався своїм правом,
передбаченим ст.22 Господарського
процесуального кодексу України, не
забезпечив участі повноважного
представника у судовому засіданні,
хоча про дату, час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином.

Суд, з урахуванням думки представника
відповідача, вважає можливим
розглянути справу без участі
представника позивача.

У судовому засіданні 11.06.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
судового рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Виконавчого комітету
Лисичанської міської ради № 225 від
06.04.2010 на підставі звернення Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Лисичанська енергосервісна компанія"
від 29.03.2010 № 22 було узгоджено тарифи на
послуги по централізованому опаленню і
забезпеченню гарячою водою для
бюджетних споживачів, які надаються
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Лисичанська
енергосервісна компанія". Тариф склав:
постійно в розмірі 46863 грн 93 коп. з ПДВ
за 1 Гкал, в опалювальний період - 423 грн
43 коп. з ПДВ за 1 Гкал. Вартість теплової
енергії на підігрів холодної води
склала 423 грн 48 коп. з ПДВ за 1 Гкал,
підігрів холодної води за приборами
обліку - 20 грн 96 коп. за 1 Гкал з ПДВ.

Рішенням Виконавчого комітету
Лисичанської міської ради № 708 від
23.11.2010 було вирішено, у зв'язку з
відсутністю в повному обсязі лімітів
на оплату енергоносіїв у місцевому
бюджеті, з 01.08.2010 зупинити дію рішення
Виконавчого комітету Лисичанської
міської ради від 06.10.2009 № 732 "Про
внесення змін в рішення виконавчого
комітету № 567 від 04.08.2009" та від 06.04.2010 №
225 "Про узгодження тарифів на послуги з
централізованого опалення і
забезпечення гарячою водою для
бюджетних споживачів" для підприємств,
які фінансуються із місцевого бюджету.

Рішенням Виконавчого комітету
Лисичанської міської ради № 777 від
21.12.2010 на підставі звернення директора
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лисичанська
енергосервісна компанія" вирішено з
01.01.2011 вважати втратившим силу п.1
рішення виконавчого комітету
Лисичанської міської ради від 23.11.2010 №
708 в частині зупинення дії рішення
виконавчого комітету міської ради від
06.04.2010 № 225 "Про узгодження тарифів на
послуги з централізованого опалення і
забезпечення гарячою водою для
бюджетних споживачів" для підприємств,
які фінансуються із місцевого бюджету.

Рішенням Виконавчого комітету
Лисичанської міської ради від 17.09.2013
№ 411/1 визнано такими, що втратили
чинність рішення виконавчого комітету
Лисичанської міської ради від 23.11.2010 №
708 та від 15.11.2011 № 670.

Позивач вважає, що призупинення
рішенням Виконавчого комітету
Лисичанської міської ради № 708 від
23.11.2010 тарифів, встановлених рішенням
Виконавчого комітету Лисичанської
міської ради № 225 від 06.04.2010, які є
нижчими від економічно обґрунтованих
витрат на виробництво послуг з
теплопостачання та гарячого
водопостачання та невідповідності
рівню витрат позивача на виробництво і
наданню вказаних послуг, спричинили
йому заборгованість по відшкодуванню
різниці між собівартістю послуг та
затвердженими тарифами за період з
17.09.2010 по 31.12.2010 в сумі 185691 грн 80 коп.

Частиною 5 ст.9 Закону України "Про ціни
та ціноутворення" в редакції Закону від
03.12.1990 N 507-XII було передбачено, що органи
виконавчої влади та органи місцевого
самоврядування, які своїм рішенням
встановлюють ціни (тарифи) на
житлово-комунальні послуги в розмірі,
нижчому від розміру економічно
обґрунтованих витрат на їх виробництво
(надання), зобов'язані відшкодувати
суб'єкту господарювання різницю між
затвердженим розміром ціни (тарифу) та
розміром економічно обґрунтованих
витрат на виробництво (надання)
зазначених послуг за рахунок коштів
відповідних бюджетів.

Частиною 6 вказаної статті було
визначено, що встановлення
(затвердження) органами виконавчої
влади та органами місцевого
самоврядування цін (тарифів) на
роботи (послуги) у розмірі, нижчому за
розмір економічно обґрунтованих
витрат на їх виробництво, без
визначення джерел для відшкодування
відповідної різниці, у тому числі за
рахунок коштів державного або місцевих
бюджетів, не допускається і може
бути оскаржено у судовому порядку.

Відповідно до ст.28 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" до
власних (самоврядних) повноважень
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належить
встановлення в порядку і в межах,
визначених законодавством, тарифів на
побутові, комунальні (крім тарифів на
теплову енергію, централізоване
водопостачання та водовідведення, які
встановлюються НКРЕ).

Абзацом 6 ст.20 Закону України "Про
теплопостачання" передбачено, що у разі
якщо тимчасово тариф на теплову
енергію встановлено нижче її
собівартості з урахуванням
граничного рівня рентабельності, то
орган, яким установлено цей тариф,
повинен передбачити механізми
компенсації цієї різниці в порядку,
встановленому законодавством.

Частинами 4 та 5 ст.31 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
передбачено, що у разі встановлення
органом місцевого самоврядування
тарифів на житлово-комунальні послуги
на рівні, що унеможливлює отримання
прибутку, орган, який їх затвердив,
зобов'язаний відшкодувати з
відповідного місцевого бюджету
виконавцям/виробникам різницю між
встановленим розміром цін/тарифів та
економічно обґрунтованими витратами
на виробництво цих послуг. Видатки на
відшкодування втрат підприємств, що
пов'язані із встановленням тарифів на
житлово-комунальні послуги на рівні,
що унеможливлює отримання прибутку,
фінансуються за рахунок коштів
відповідного місцевого бюджету.

З урахуванням викладених приписів
законодавства, суд вважає, що позивачем
в позовній заяві невірно визначена
юридична природа заявлених позовних
вимог - заборгованість по
відшкодуванню різниці між
собівартістю послуг та затвердженими
тарифами, оскільки по суті сума 185691 грн
80 коп. є шкодою, яка завдана позивачу
внаслідок встановлення відповідачем
рішенням Виконавчого комітету
Лисичанської міської ради № 708 від
23.11.2010 тарифів, які є нижчими від
економічно обґрунтованих витрат на
виробництво послуг з теплопостачання
та гарячого водопостачання та
невідповідності рівню витрат позивача
на виробництво і наданню вказаних
послуг, про що вказує позивач у
позовній заяві.

Відповідно до ст.1166 Цивільного кодексу
України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди,
звільняється від її відшкодування,
якщо вона доведе, що шкоди завдано не з
її вини.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України
передбачено, що шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Згідно ч.1 ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини
справи, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до приписів ст.34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем в порушення вказаних
приписів законодавства документально
належними доказами не доведено ні
розміру шкоди, ні вини відповідача в її
завдані.

На підставі викладеного, господарський
суд дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Клопотання відповідача про
застосування позовної давності судом
залишається без розгляду, оскільки
згідно до пп.2.2 п.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
передбачено, що за змістом частини
першої ст.261 Цивільного кодексу України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Судовий збір покладається на позивача,
згідно ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У позові Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лисичанська
енергосервісна компанія" до
Виконавчого комітету Лисичанської
міської ради відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору віднести на позивача.

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 16.06.2014.

Суддя
Т.В.Косенко