КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2014 р. Справа№ 910/1184/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рудченка С.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання
Степанці О.В.,

від позивача - Хитрова Л.В., від
відповідача - не з'явились,

розглянувши апеляційну скаргу
відкритого акціонерного товариства

«Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта»

на рішення господарського суду міста
Києва від 24.03.2014 року

у справі №910/1184/14 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Інгосстрах», м. Дніпропетровськ,

до відкритого акціонерного товариства
«Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта», м. Київ,

про стягнення 3163,54 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ПАТ «Страхова компанія
«Інгосстрах» (далі - позивач) подало до
господарського суду міста Києва позов
до ВАТ «Національна акціонерна
страхова компанія «Оранта» (далі -
відповідач) про стягнення 3163,54 грн.
страхового відшкодування. В
обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на те, що відповідач в силу
вимог ст. 27 Закону України «Про
страхування» та ст. 993 ЦК України
зобов'язаний відшкодувати йому 3163,54
грн. витрат, пов'язаних зі сплатою
страхового відшкодування.

17.03.2014 року позивачем подано суду заяву
про збільшення розміру позовних вимог
(а.с. 73-74), згідно якої позивач просив суд
стягнути з відповідача 3653,54 грн.
Вказана заява судом прийнята.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 24.03.2014 року у справі №910/1184/14
позов задоволено повністю. Присуджено
до стягнення з ВАТ «Національна
акціонерна страхова компанія «Оранта»
на користь ПАТ «Страхова компанія
«Інгосстрах» 3653,54 грн. страхового
відшкодування, 1827,00 грн. судового збору.
При прийнятті оскаржуваного рішення
місцевий господарський суд дійшов до
висновку про обґрунтованість вимог
позивача про стягнення з відповідача
3653,54 грн. виплаченого страхового
відшкодування.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
ВАТ «Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта» подало до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 24.03.2014 року у справі №910/1184/14
та прийняти нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог. В
обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач посилається на те, що
транспортним засобом «ЗАЗ», р.н. НОМЕР_1,
керувала ОСОБА_3, тобто особа, на яку не
поширюється дія договору
добровільного страхування майна
позивачем. Також, на думку скаржника,
суд першої інстанції безпідставно
відхилив посилання відповідача на п.
37.1.4 ст. 37 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Позивач не скористався своїм правом
згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав
суду відзив на апеляційну скаргу, що,
згідно ч. 2 ст. 96 ГПК України, не
перешкоджає перегляду рішення
місцевого господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.04.2014 року у
справі №910/1184/14 апеляційну скаргу ВАТ
«НАСК «Оранта» на рішення
господарського суду міста Києва від
24.03.2014 року у справі №910/1184/14 прийнято до
провадження, розгляд справи
призначений на 28.05.2014 року.

В судовому засіданні 28.05.2014 року
представник позивача заперечила проти
задоволення вимог апеляційної скарги,
просила спірне судове рішення залишити
в силі. В судове засідання 28.05.2014 року
представники відповідача не з'явились,
відповідач про причини неявки суд не
повідомив, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, про що свідчить відповідне
повідомлення про вручення поштового
відправлення. Приймаючи до уваги
обізнаність відповідача про дату, час
та місце розгляду справи, колегія
суддів, враховуючи положення ст. 102 ГПК
України, дійшла до висновку про
можливість розгляду справи за
відсутності представників
відповідача.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 23.09.2009 року між позивачем
(страховик) та ОСОБА_4 (страхувальник)
було укладено договір страхування
наземного транспорту №DO2FAD4034116 (далі -
договір, а.с. 16), за яким застраховано
транспортний засіб «ЗАЗ», р.н. НОМЕР_1.

17.10.2011 року в місті Горлівці на вул.
Горлівської девізії відбулося
зіткнення автомобіля «ЗАЗ», р.н. НОМЕР_1,
що знаходився під керуванням ОСОБА_5,
власником якого є ОСОБА_4, та автомобіля
«Шеврале Авео», р.н. НОМЕР_4, що
знаходився під керуванням ОСОБА_6.
Вказане вбачається з довідки №17059 від
18.10.2011 року (а.с. 12).

В результаті ДТП автомобіль «ЗАЗ», р.н.
НОМЕР_1, отримав ушкодження, вартість
відновлювального ремонту вказаного
автомобіля становить 4351,04 грн., що
вбачається зі звіту №2007-1011Л від 25.10.2011
року з визначення вартості
матеріального збитку, завданого
власнику транспортного засобу.

Позивач згідно зі страховим актом
№И-4822 від 31.10.2011 року (а.с. 24-25)
перерахував на користь страхувальника
(ОСОБА_4) страхове відшкодування в
розмірі 4163,54 грн., що підтверджується
платіжним дорученням №8067 від 03.11.2011
року (а.с. 27).

Вартість відновлювального ремонту
автомобіля «ЗАЗ», р.н. НОМЕР_1, з
урахуванням коефіцієнту фізичного
зносу становить 4351,04 грн., а позивач
виплатив страхувальнику 4163,54 грн.,
тобто сплачена сума знаходиться в
межах суми, визначеної звітом про
оцінку.

Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та ст. 993 ЦК України
визначено, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Отже, як вірно встановив суд першої
інстанції, позивач, здійснивши виплату
страхового відшкодування, набув право
вимоги до відповідальної за заподіяні
збитки особи в межах суми 4163,54 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Згідно з постановою
Центрально-Міського районного суду
міста Горлівки від 11.11.2011 року у справі
№3-3393/11 (14), ОСОБА_6 визнано винним у
скоєнні правопорушення, передбаченого
ст. 124 КпАП України.

Цивільно-правова відповідальність за
шкоду, заподіяну майну третіх осіб
внаслідок експлуатації транспортного
засобу «Шеврале», р.н. НОМЕР_4, будь-якою
особою, яка експлуатує його на законних
підставах, відповідно до полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №ВЕ/7117111 (а.с. 63) застрахована
відповідачем.

Полісом №ВЕ/7117711 встановлено ліміт
відповідальності за шкоду заподіяну
майну в розмірі 50000,00 грн., франшиза за
даним полісом - 510,00 грн.

Відтак, на переконання колегії суддів,
оскільки відповідач є особою, на яку
полісом №ВЕ/7117111 покладено обов'язок з
відшкодування шкоди, завданої під час
експлуатації ОСОБА_6 автомобіля
«Шеврале», р.н. НОМЕР_4, на час ДТП, вина
останнього доведена та розмір
відшкодування позивачем підтверджено
належними та допустимими доказами, то
відповідач зобов'язаний відшкодувати
позивачу витрати в розмірі 3653,54 грн. з
розрахунку 4163,54 грн. (вартість ремонту
пошкодженого транспортного засобу з
врахуванням зносу) - 510,00 грн. (франшиза).

Твердження відповідача, що
транспортним засобом «ЗАЗ», р.н. НОМЕР_1,
керувала ОСОБА_3 колегія суддів
відхиляє, оскільки такі твердження
спростовані матеріалами справи.

Доводи скаржника на те, що суд першої
інстанції безпідставно відхилив
посилання відповідача на п. 37.1.4 ст. 37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», колегія суддів
вважає необґрунтованими з наступних
підстав.

Згідно п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» що підставою для відмови у
здійсненні страхового відшкодування
(регламентної виплати) є неподання
заяви про страхове відшкодування
впродовж одного року, якщо шкода
заподіяна майну потерпілого, і трьох
років, якщо шкода заподіяна здоров'ю
або життю потерпілого, з моменту
скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно ж із положеннями ст. 993 ЦК
України та ст. 27 Закону України «Про
страхування» до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

З приписів зазначених норм не
вбачається, що позивач мав обов'язково
звертатись до страховика, в якого
застрахована цивільно-правова
відповідальність особи, винної у
скоєнні ДТП, з вимогою щодо отримання
суми виплаченого страхового
відшкодування; натомість ними
передбачено перехід до позивача права
вимоги, яке страхувальник або інша
особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

З огляду на викладене, позивач отримує
право вимоги потерпілої особи після
виплати останній страхового
відшкодування та не зобов'язаний
звертатися до особи, відповідальної за
заподіяний збиток, або до особи, у якої
застраховано її цивільно-правову
відповідальність, з вимогою виплатити
матеріальне відшкодування. Таке право
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, враховуючи висновок,
наведений у рішенні Конституційного
Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002,
може бути реалізоване шляхом подання
відповідного позову до суду.

За таких обставин, посилання
відповідача на приписи п. 37.1.4 ст. 37
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», згідно з яким
підставою для відмови у здійсненні
страхового відшкодування
(регламентної виплати) є неподання
заяви про страхове відшкодування
впродовж одного року, якщо шкода
заподіяна майну потерпілого, і трьох
років, якщо шкода заподіяна здоров'ю
або життю потерпілого, з моменту
скоєння дорожньо-транспортної пригоди,
колегія суддів вважає безпідставним,
оскільки право особи на звернення до
суду за захистом порушеного права або
охоронюваного законом інтересу не може
бути обмежене законом та іншими
нормативно-правовими актами.

Отже, колегія суддів вважає помилковим
ототожнення строку позовної давності з
річним строком, встановленим п. 37.1.4 ст.
37 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», для подання
потерпілим чи іншою особою, яка має
право на отримання відшкодування,
заяви про страхове відшкодування.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
оскаржуване рішення суду прийнято у
відповідності з вимогами чинного
матеріального та процесуального права,
підстав його скасовувати або змінювати
не вбачається. Решта доводів скаржника
зводяться до намагань надати їм
перевагу над встановленими судом
першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відкритого
акціонерного товариства «Національна
акціонерна страхова компанія «Оранта»
на рішення господарського суду міста
Києва від 24.03.2014 року у справі №910/1184/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 24.03.2014 року у справі
№910/1184/14 залишити без змін.

3. Справу №910/1184/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
С.Г. Рудченко

Судді
О.В. Агрикова

Г.А. Жук