ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" червня 2014 р.Справа № 916/1223/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

Суддя
Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання
Ошарін Д.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: Скворцова О.В.
(довіреність №б/н від 01.01.2014 р.); Остапов
В.В. (довіреність №945 від 05.05.2014 р.);

Від відповідача: Очколяс Д.В.
(довіреність №134 від 25.12.2013 р.);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Державного
підприємства "Адміністрація морських
портів України" в особі Іллічівської
філії Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" до відповідача Державного
підприємства "Іллічівський морський
торговельний порт" про стягнення 103210
грн. 99 коп., суд -

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 31.03.2014 р. Державне
підприємство "Адміністрація морських
портів України" в особі Іллічівської
філії Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" звернулось до суду з позовом
до Державного підприємства
"Іллічівський морський торговельний
порт" про розірвання договору,
зобов'язання повернути майно та
стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на порушення відповідачем
досягнутих сторонами домовленостей в
рамках договору майнового сервітуту
(користування гідротехнічними
спорудами) №102-П-ІЛФ-13 від 30.03.2013р. щодо
вчасного та повного розрахунку за
договором за користування в
вересні-грудні 2013р. причалом № 7 на
умовах сервітуту.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 01.04.2014 р. за вказаним
позовом порушено провадження з
призначенням справи до розгляду у
відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 16.06.2014 р.
представником відповідача подано
відзив на позовну заяву, відповідно до
змісту якого просив суд відмовити у
задоволенні позву в повному обсязі.

28.05.2014 р. у судовому засіданні після
повернення з нарадчої кімнати було
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду в порядку статті 85
ГПК України.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи, заслухавши
пояснення, суд встановив:

30 серпня 2013 року між державним
підприємством «Адміністрація
морських портів України» (Іллічівська
філія Державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України» адміністрація Іллічівського
морського порту) та Державним
підприємством "Іллічівський морський
торговельний порт" було укладено
договір майнового сервітуту
(користування гідротехнічними
спорудами) №102-П-ІЛФ-13.

Відповідно до умов п. 1.1 договору
Позивач надав відповідачу право
обмеженого користування
гідротехнічною спорудою (нерухомим
майном) розташованою в акваторії
Іллічівського морського порту, а саме:
причал № 7 довжиною 220 метрів (архівний
номер паспорту 84719).

Розділом 2 Договору „Ціна договору та
порядок оплати" сторони передбачили,
що:

- плата за сервітут на причал №7 за
період дії договору складає 103211,00 грн.

- оплати сервітуту здійснюється
Сервітуарієм щомісячно до 30 числа
місяця, наступного за звітним, на
підставі рахунку Власника. Сума
щомісячного платежу розраховується
виходячи з кількості днів у звітному
місяці.

П. 7.1 Договору встановлено, що цей
Договір набирає чинності з 21.08.2013р. та
діє до 31.12.2013р. Закінчення терміну дії
цього Договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
які мали місце під час дії цього
Договору.

Договір без будь-яких зауважень
підписано вповноваженими
представниками сторін: від ДП
„Іллічівський морський торговельний
порт" - директором ДП „ІМТП" Ю.Ю. Крук,
від ЮФ ДП „АМПУ" - в.о. начальника ІФ ДП
„АМПУ" О.Є. Кошелевим, завірено
печатками підприємств.

При цьому, п. 1.2 договору передбачено, що
право користування причалом
обмежується виконанням Відповідачем
навантажувально-розвантажувальних
робіт, що відповідає положенням
передбаченим ст. 401, 404 ЦК України.

Пунктом 3.2 договору, передбачено, що
відповідач зобов'язаний своєчасно і на
умовах цього договору вносити плату за
сервітут за весь час фактичного
користування причалом, при цьому п. 2.3
договору передбачено, що оплата
сервітуту здійснюється Відповідачем
щомісячно, до 30 числа місяця,
наступного за звітним, на підставі
рахунку Позивача. Сума щомісячного
платежу розраховується виходячи з
кількості днів у звітному місяці.

На виконання умов вказаного договору
позивачем виставлялись відповідачу
рахунки по оплаті за користування
сервітутом №4442 від 30.09.2013 р., №9352 від
31.10.2013 р., №9374 від 30.11.2013 р., №12865 від
31.12.2013 р., - на загальну суму 103 210,99 грн.

Проте, як зазначає позивач, в порушення
зазначених статей та умов договору
Відповідач виставлені рахунки не
оплатив, в зв'язку з чим виникла
заборгованість перед Позивачем в сумі
103 210,99 грн., що свідчать про
неправомірність дій відповідача
відносно ухилення від сплати
заборгованості.

Відповідач проти позову заперечував,
зазначаючи, що оскільки договір
майнового сервітуту не пройшов
державної реєстрації, то він,
відповідно, не може вважатись
укладеним. Отже, позивач не має права на
стягнення сум за користування майном
на підставі такого договору.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським Кодексом
України.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу

Стаття 11 ЦК України встановлює,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Цивільні права та
обов'язки можуть виникати
безпосередньо з актів цивільного
законодавства. У випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки виникають безпосередньо з
актів органів державної влади, органів
влади Автономної Республіки Крим або
органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Кожна особа має право
на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.
Суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 ЦК
України).

Ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Судом встановлено, що правовідносини
між сторонами склались на підставі
укладеного 30.08.2013 р. договору майнового
сервітуту (користування
гідротехнічними спорудами) №102-П-ІЛФ-13.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач обов'язок щодо своєчасної
оплати рахунків, виставлених за
користування причалом № 7 на умовах
сервітуту в вересні-грудні 2013р. згідно
договору № 102-П-ІЛФ-13 від 30.08.2013 р. не
виконав та на теперішній час у нього
наявна заборгованість перед позивачем
в розмірі 103 201,99 грн., що
підтверджується актами виконаних
робіт та рахунками, наявними в
матеріалах справи.

Між тим, відповідачем не спростовано
наявність спірної заборгованості
перед позивачем, докази її погашення в
матеріалах справи відсутні.

Відповідач по справі як на підставу
відмови у задоволенні позову зазначає
про відсутність реєстрації договору
від 31.08.2013р. №102-П-ІЛФ-13 про використання
причалу на умовах сервітуту.

Однак суд не погоджується з такими
посиланнями з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ст.395 ЦК України, одним
із видів речових прав на чуже майно є
право користування (сервітут).

За змістом сервітут є правом на чужу
річ і його сутність полягає у
обмеженому користуванні чужою річчю у
межах та спосіб, встановлених законами
чи договором між сервітуарієм та
власником речі або особою, якій майно
було передане власником, а також на
інших підставах, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст. 401 ЦК України, право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Частиною 3 статті 404 ЦК України,
зазначено, що право користування чужим
майном може бути встановлено щодо
іншого нерухомого майна (будівлі,
споруди тощо).

В обов'язковому порядку при укладанні
договорів про встановлення права
користування чужим майном (сервітуту)
сторони повинні узгодити зміст
сервітуту (ст.403 ЦК України) та його
припинення (ст.406 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України, зазначено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 210 ЦК України,
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації. Перелік органів, які
здійснюють державну реєстрацію,
порядок реєстрації, а також порядок
ведення відповідних реєстрів
встановлюються законом.

Як вбачається зі змісту частини 2
статті 402 ЦК України, лише земельний
сервітут підлягає державній
реєстрації в порядку, встановленому
для державної реєстрації прав на
нерухоме майно.

Аналізуючи вищезазначені норми
законодавства, суд приходить до
висновку, що Законом прямо не
передбачено обов`язковості державної
реєстрації договорів використання
майна на умовах сервітуту, а тому даний
договір №102-П-ІЛФ-13 від 30.08.2013р. не
підлягає державній реєстрації, є
укладеним після досягнення сторонами
згоди з усіх істотних умов договору та
моменту їх підписання та підлягає
обов'язковому виконанню сторонами.

За таких обставин, позовні вимоги ДП
«АМПУ» в особі Іллічіської філії є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Решту доводів і поданих сторонами
доказів, відхилення яких не
обґрунтовано вище, суд відхиляє як
такі, що не мають значення для
вирішення спору.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
При цьому, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Рішення прийнято на підставі наданих
сторонами доказів, оскільки згідно із
ст.33, 38 Господарського процесуального
кодексу України кожна сторона: повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень; самостійно визначити і
надати суду ті докази на підтвердження
своїх доводів, які вважає необхідними,
належними і достатніми. Докази
витребовуються судом у ході розгляду
справи лише у разі подання
відповідного клопотання - на суд не
покладено обов'язку вказувати стороні,
які докази вона повинна подати на
підтвердження свої вимог чи
заперечень, або проводити розшук тих чи
інших доказів з власної ініціативи.

При цьому суд приймає до уваги строк
розгляду справи, достатність часу у
будь-якої із сторін для надання доказів
на підтвердження власних доводів, для
спростування обставин чи доводів
протилежної сторони та для подання
суду клопотання про витребування таких
доказів у інших осіб.

За при приписами ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України
витрати позивача по сплаті судового
збору покладаються на відповідача у
справі з урахуванням суми задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32,33,34,38,43,44,49,82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" в особі Іллічівської філії
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" до відповідача Державного
підприємства "Іллічівський морський
торговельний порт" про стягнення 103210
грн. 99 коп. - задовольнити.

Стягнути з державного підприємства
„Іллічівський морський торговельний
порт" (68001, Одеська область, м.
Іллічівськ, вул. Праці, буд.№6, ) на користь державного
підприємства „Адміністрація морських
портів України" в особі Іллічівської
філії Державного підприємства
„Адміністрація морських портів
України" (68001, Одеська область, м.
Іллічівськ, вул. Праці, буд.№6, ) 103210 (сто три тисячі двісті
десять) грн. 99 коп. - заборгованості та
2064 (дві тисячі шістдесят чотири) грн. 21
коп. - витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повний текст рішення складено 17.06.2014 р.

Суддя
Зайцев Ю.О.