КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2014 р. Справа№ 910/16242/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: Пінчук - Ніколайчук Ю.В. -
представник, Галков І.О. - представник

від відповідача: Мариношенко К.А. -
представник

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 10.02.2014 р.

у справі № 910/16242/13 (суддя: Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"

до Фірми "Т.М.М."- Товариство з обмеженою
відповідальністю

про стягнення 38144,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до Фірми "Т.М.М."-
Товариство з обмеженою
відповідальністю про стягнення з
відповідача на користь позивача
38144,74грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.02.2014р. у справі №910/16242/13
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"
задоволено повністю. Стягнуто з Фірми
"Т.М.М."- Товариство з обмеженою
відповідальністю з будь-якого рахунку,
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення суду, на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"
грошові кошти: 3% річних у сумі 17 305,71
грн., інфляційні втрати у сумі 20 839,03 грн.
та судовий збір у розмірі 1 720,50 грн.
Відстрочено виконання рішення
Господарського суду міста Києва від
10.02.2014р. у справі №910/16242/13 на 2 (два) роки
до 10.02.2016р.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг"
звернулося до суду з апеляційною
скаргою, просить рішення місцевого
суду скасувати в частині відстрочення
виконання рішення господарського суду
до 10.02.2016р.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт посилається на те, що місцевим
судом було порушено норми
процесуального права, а саме ст. 4, 22, 121
ГПК України, а також не враховано
Постанову Пленуму Вищого
господарського суду України № 9 «Про
деякі питання практики виконання
рішень, ухвал, постанов господарських
судів України», що призвело до
прийняття незаконного рішення.

На думку апелянта відповідачем в
обґрунтування вимог щодо надання
відстрочки виконання рішення суду не
надано відповідних доказів, які б
підтверджували, що даний випадок є
винятковим і зазначені відповідачем
обставини роблять неможливим або
ускладнюють виконання рішення суду.
Крім того, місцевим судом не було
з'ясовано, які наслідки надання
відстрочки виконання рішення суду
настануть для стягувача, не досліджено
фінансовий стан стягувача, що є
порушенням принципу змагальності та
рівності сторін перед законом і судом.

Також апелянт звертає увагу суду на те,
що місцевим судом не було перевірена
можливість виконання рішення суду у
інший спосіб, зокрема, наявність майна
на яке можна звернути стягнення, а
також наявність грошових коштів на
поточних рахунках та реальна
неспроможність виконати рішення суду
на момент розгляду справи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, вислухавши пояснення
представників сторін, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

13.02.2008 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Фірма "Т.М.М." було
укладено Договір фінансового лізингу
№1182/02/2008, за умовами якого позивач
зобов'язався передати без надання
послуг по управлінню та технічній
експлуатації, а відповідач прийняти в
тимчасове володіння та користування за
плату майно - Трьохвісний сідловий
самоскидний напівпричіп ШМІТЦ
Каргобулл тип SKI 24 S-8.2 (три одиниці) та
здійснювати лізингові платежі.

Відповідно до п. 2.3 Договору, вартість
предмета Лізингу складає суму,
еквівалентну 165 000,00 умовних одиниць в
тому числі ПДВ у розмірі 20% - 27 500,00 у.о.,
представлених у гривнях України.

Пунктом 7.1. Договору сторони домовились
про те, що валютою Договору є умовна
одиниця. Під умовною одиницею
розуміється сума, виражена у гривнях
України та що дорівнює одному Евро за
курсом відповідно до п.7.1.1. Договору.

Відповідно до п.7.5. Договору лізингові
платежі нараховуються за кожний період
строку фінансового лізингу. Розмір
лізингового податку за кожний період
строку фінансового лізингу зазначений
у Додатку № 1 до Договору.

Частиною 1 ст. 806 Цивільного кодексу
України, за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачу) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг) на
певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу
України, до договору лізингу
застосовуються загальні положення про
найм (оренду) з урахуванням
особливостей, встановлених цим
параграфом та законом. До відносин,
пов'язаних з лізингом, застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж
та положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

13.02.2008 між позивачем та відповідачем
було укладено Додаткову угоду №
1182/02/2008/R до Договору фінансового
лізингу, якою були внесені зміни до
Графіку внесення платежів.

30.05.2008р. на виконання умов Договору
позивач передав предмет лізингу
відповідачу, що підтверджується
Видатковою накладною №РН-0000170 від
30.05.2008 та Довіреністю серії НБЛ №614422
від 28.05.2008.

Згідно з п. 7.7. Договору
лізингоодержувач зобов'язаний вносити
всі грошові суми в рахунок оплати
лізингових платежів в розмірі і в
строки, встановлені в Графіку внесення
платежів, незалежно від виставлення
або отримання рахунків лізингодавця, а
також незалежно від фактичного
використання предмета Лізингу, в тому
числі в період технічного
обслуговування ремонту, втрати
предмета Лізингу, протягом строку
фінансового лізингу або до моменту
дострокового припинення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
"Про фінансовий лізинг", сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про
фінансовий лізинг" передбачено, що
лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі.

Однак, як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи відповідач свого
грошового зобов'язання належним чином
не виконав внаслідок чого за ним
утворилась заборгованість по сплаті
лізингових платежів.

17.12.2012 Господарським судом м. Києва
винесено рішення у справі № 35/411 за
позовом ТОВ «Ласка Лізиинг» до Фірми
«Т.М.М.» - ТОВ про стягнення
заборгованості за договором
фінансового лізингу №1182/02/2008 від
13.02.2008р., яким позовні вимоги задоволені
частково, стягнуто 196 594, 64 грн.
основного боргу, 12 372, 66 грн. неустойки 1
544, 31 грн. інфляційних втрат станом на
30.07.2010р., 1 853, 12 грн. 3% річних станом на
30.07.10р., а також стягнуто витрати по
сплаті державного мита та витрати за
проведення судової експертизи.

Спір у справі виник у зв'язку із
несвоєчасним виконанням відповідачем
грошового зобов'язання по сплаті
лізингових платежів. В обгрунтування
позовних вимог позивач посилається на
те, що рішення Господарського суду м.
Києва у справі № 35/411 було винесено на
підставі висновку експертизи, який
складено станом на 30.07.2010р. Оскільки
відповідач не виконав грошові
зобов'язання перед ТОВ "Ласка Лізинг".
На підставі зазначеного позивач
просить стягнути з відповідача 3%
річних у сумі 17 305,71 грн.та інфляційні
втрати у сумі 20 839,03 грн.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на корить
другої сторони (кредитора) певну дію
(передати майно, виконати роботу,
надати послугу, сплатити гроші тощо)
або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Пунктом 1 частини 2 вказаної статті
визначено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Наявність грошового зобов'язання
відповідача (виникло за договором
№1182/02/2008 від 13.02.2008) по сплаті позивачу
лізингових платежів підтверджується
рішенням Господарського суду міста
Києва від 17.12.2012 у справі №35/411.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішення інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Статтею 598 Цивільного кодексу України
встановлено, що зобов'язання
припиняється частково або в повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом. Припинення
зобов'язання на вимогу однієї із сторін
допускається лише у випадках,
встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599
Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов'язання є
виконання, прийняте кредитором, у
результаті якого припиняються права та
обов'язки сторін зобов'язання.

Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
зобов'язальних правовідносин сторін
договору, не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України оскільки, право
кредитора вимагати сплату боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредитору.

Правомірність стягнення 3% річних та
інфляційних втрат після стягнення
основного боргу за окремим судовим
рішенням підтверджується п. 2
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України №01-06/249 від
15.03.2011 р. з посиланням на постанову
Верховного Суду України у справі №10/25
від 20.01.2011 р.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірне грошове зобов'язання
відповідача перед позивачем не
виконано, що не заперечується
представником відповідача в судовому
засіданні.

Позивачем заявлено вимогу про
стягнення інфляційних витрат у розмірі
20 839,03 грн. за період з серпня 2010 року по
червень 2013 року та 3% річних у розмірі 17
305,71 грн. за період з cерпня 2010 по червень
2013.

Відповідно до ч. 2 статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З огляду на викладене, враховуючи, що
спірне грошове зобов'язання у жодний із
передбачених чинним законодавством
способів не припинилось, має місце
прострочення його виконання у
заявлений позивачем період, а тому,
Київський апеляційний господарський
суд погоджується з висновком суду
першої інстанції, що позивач має право
на отримання сум, передбачених ч. 2
статті 625 Цивільного кодексу України.

Так, для всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого позивачем нарахування
штрафних санкцій, річних тощо, і в разі,
якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно
(аналогічна правова позиція викладена
в ч. 1 п. 18 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
11.04.2005р. № 01-8/344 „Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені в доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2004 році").

Київський апеляційний господарський
суд здійснивши розрахунок 3% річних та
інфляційних погоджується з висновком
суду першої інстанції щодо задоволення
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача 3% річних у розмірі 17 305,71
грн. за період з серпня 2010 року до
червня 2013 року; інфляційні втрати у
сумі 20 839,03 грн. за період з серпня 2010
року по червень 2013 року.

Разом з тим, колегія не може погодитись
з висновком суду про задоволення заяви
відповідача від 04.02.2014 про надання
відстрочки виконання рішення суду,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 121 Господарського
процесуального кодексу України, при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора або за
своєю ініціативою господарський суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора і у
виняткових випадках, залежно від
обставин справи, може відстрочити або
розстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови, змінити спосіб та порядок їх
виконання.

Згідно з п. 7.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України" №9 від 17.10.2012, підставою для
відстрочки, розстрочки, зміни способу
та порядку виконання рішення можуть
бути конкретні обставини, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим у визначений
строк або встановленим господарським
судом способом.

При цьому слід мати на увазі, що згоди
сторін на вжиття заходів, передбачених
статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і
господарський суд законодавчо не
обмежений будь-якими конкретними
термінами відстрочки чи розстрочки
виконання рішення. Проте, вирішуючи
питання про відстрочку чи розстрочку
виконання рішення, зміну способу і
порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, відстрочка виконання
судового рішення може бути задоволена
судом лише у виняткових випадках за
наявності обставин, що ускладнюють
виконання судового рішення або роблять
його виконання неможливим.

При цьому, такі виняткові обставини
визначаються судом з огляду на
матеріали справи, у тому числі подані
стороною докази на обґрунтування такої
заяви.

У відповідності до п. 7.3. вказаної
постанови, заяву про надання
відстрочки, розстрочки, зміну способу і
порядку виконання рішення слід
розглядати за правилами ГПК у межах
розглянутої господарським судом
справи.

Вищезазначені норми визначають
процесуальну можливість вирішення
питань, пов'язаних із проблемами, що
виникають під час виконання рішення
господарського суду. Проте, нормами
чинного законодавства, зокрема
Господарським процесуальним кодексом
України не визначено переліку
обставин, які свідчать про
неможливість виконання рішення чи
ускладнюють його виконання. Тому, суд
оцінює докази, які підтверджують
зазначені обставини, за правилами ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України і лише за наявності обставин,
що ускладнюють виконання рішення чи
унеможливлюють його, господарський суд
має право відстрочити виконання
рішення чи постанови.

Як вбачається з клопотання б/н від
04.02.2014 Фірми "Т.М.М." - Товариства з
обмеженою відповідальністю "Про
відстрочку виконання рішення суду",
боржник обгрунтовує підстави для
надання відстрочки неналежним
майновим станом. Крім того, відповідач
вказує на тяжке фінансово-економічне
становище боржника, що унеможливлює
виконання судового рішення протягом
короткого строку.

Фірма "Т.М.М." - товариство з обмеженою
відповідальністю зазначає, що в умовах
економічної кризи припинилося
кредитування банками фізичних та
юридичних осіб, упав рівень
платоспроможності, у зв'язку з чим
зменшилися прибутки фірми, що не дає
фінансової можливості проводити
розрахунки з постачальниками товарів,
робіт, послуг. Крім того, відповідач
зазначає, що фірма "Т.М.М." - Товариство з
обмеженою відповідальністю має
зобов'язання перед іншими суб'єктами
господарської діяльності, що
підтверджується судовими рішеннями.
Заявник наголошує на тому, що не
відмовляється від виконання своїх
зобов'язань перед позивачем, проте
звертається з проханням відстрочити їх
виконання для уникнення наслідків
визнання відповідача банкрутом.

В підтвердження викладених обставин
відповідачем надано копію
консолідованої фінансової звітності
незалежного аудиту.

Консолідована фінансова звітність - це
фінансова звітність, яка відображає
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
юридичної особи та її дочірніх
підприємств як єдиної економічної
одиниці (ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні), тобто надає
правдиву та неупереджену інформацію
про фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Надана фінансова звітність не містить
жодного підтвердження негативного
стану компанії, зменшення показників,
можливості банкрутства відповідача
при виконанні своїх зобов'язань перед
TOB «Ласка Лізинг».

Крім того, заявником не надано доказів,
які б підтверджували відсутність на
його рахунках коштів, достатніх для
виконання рішення Господарського суду
м. Києва у справі № 910/16242/13. Відповідач
посилається на тяжкий фінансовий стан,
однак продовжує будівництво усіх
своїх об'єктів та закупівлю матеріалів,
продаж нерухомості обсяги якого
зростають відповідно до інформації з
інформаційного центру Фірми «Т.М.М.» -
ТОВ, продовжує користуватися технікою
переданою йому у лізинг та
несплачувати за неї. Також заявник
зазначає про свої зобов'язання перед
іншими суб'єктами господарської
діяльності.

Зазначені обставини жодним чином не
стосується виконання зобов'язань саме
перед TOB «Ласка Лізинг» і не повинно
бути причиною відстрочки даного
рішення про стягнення заборгованості
Фірми «Т.М.М.» - TOB на користь TOB «Ласка
Лізинг». Виконання зобов'язань перед
іншими суб'єктами господарської
діяльності має переважне значення ніж
виконання зобов'язань перед TOB «Ласка
Лізинг», підтвердженням
систематичного порушення виконань
яких є дане судове рішення, хоча
відповідач продовжує користуватися
переданим йому майном.

Одночасно колегія зазначає, що
місцевий суд не звернув увагу на ту
обставину, що TOB «Ласка Лізинг» зазнає
значних фінансових втрат через
несплату заборгованості відповідачем,
які можуть призвести до погіршення
фінансового стану та стійкої
неплатоспроможності з процедурою
банкрутства TOB «Ласка Лізинг».

Скрутне фінансове становище та
збитковість власного виробництва
носять не особливий і надзвичайний
характер, а свідчать про негативні
явища в поточній діяльності товариства
з обмеженою відповідальністю, яка за
приписами статті 42 Господарського
кодексу України є самостійною,
ініціативною, систематичною, на
власний ризик господарською
діяльністю, відтак, не є підставою
вважати збиткову фінансову діяльність
заявника винятковим випадком у
розумінні суті статті 121
Господарського кодексу України, що
зумовлював би ускладнення чи
відсутність можливості виконати
судове рішення та зробили висновок що
викладене свідчить про відсутність
обставин, які є виключними у розумінні
приписів статті 121 Господарського
процесуального кодексу України, що є
підставою для відмови у задоволенні
заяви про відстрочку виконання
рішення.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд
вищенаведені вимоги не врахували,
прийняли до уваги лише факти та доводи
відповідача, не встановивши при цьому
матеріальний інтерес позивача, що є
порушенням принципів змагальності та
рівності сторін перед законом і судом,
передбачених статтями 42 та 43 ГПК
України.

Крім того, колегія вважає за необхідне
зазначити, що з аналізу процесуальних
норм, які регулюють питання можливості
надання розстрочки виконання рішення
суду випливає, що законодавець у
будь-якому випадку пов'язує розстрочку
виконання судового рішення у судовому
порядку з об'єктивними, непереборними,
іншими словами -виключними
обставинами, що ускладнюють вчасне
виконання судового рішення. В той же
час наведені заявником підстави для
розстрочки виконання судового рішення
не є тими виключними обставинами, які б
давали підстави для розстрочки
виконання судового рішення, а
господарські суди попередніх
інстанцій припустились хибного
застосування норм процесуального
права.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному та повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вище викладене, колегія
суддів зазначає, що апелянтом надані
належні та допустимі докази на
підтвердження своєї правої позиції, а
також наведено переконливі аргументи у
відповідності з нормами чинного
законодавства, які дають підстави для
задоволення апеляційної скарги.

Оцінюючи вищенаведені обставини,
колегія приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення підлягає
частковому скасуванню, як таке, що
ґрунтуються на висновках, які не
відповідають в повній мірі обставинам
справи, та з помилковим застосуванням
норм матеріального права, що призвело
до прийняття неправильного рішення, що
є підставою для його часткового
скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ласка
Лізинг" на рішення Господарського суду
м. Києва від 10.02.2014 р. у справі №
910/16242/13 задовольнити.

Рішення Господарського суду м. Києва
від 10.02.2014 р. по справі № 910/16242/13 в
частині надання відстрочки виконання
рішення на два роки до 10.02.2016р.
скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення.

В задоволенні заяви Фірми "Т.М.М."-
Товариство з обмеженою
відповідальністю про відстрочку
виконання рішення суду відмовити.

В іншій рішення Господарського суду
міста Києва від 10.02.2014 р. у справі №
910/16242/13 залишити без змін.

Стягнути з Фірми "Т.М.М."- Товариство з
обмеженою відповідальністю (адреса
реєстрації: 03146, м.Київ, вул. Чаадаєва,
2-Б, поштова адреса: 04116, м.Київ, вул.
Г.Тимофеєвої, 3, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ласка Лізинг" ( 03150,
м.Київ, вул.Димитрова, 5, корп.2,
Бізнес-Центр "Реноме", )
913, 50 грн. витрат по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги.

Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському
суду м. Києва.

Матеріали справи № 910/16242/13 повернути
Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя
А.І. Тищенко

Судді
Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх