ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ
Коцюбинського, 2-а тел.: 61-72-21
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
УХВАЛА

"11" червня 2014 р.
Справа № 907/159/14

За заявою товариства з обмеженою
відповідальністю „Компанія „БВ", с.
Ільниця Іршавського району

ДО товариства з обмеженою
відповідальністю „Лігніт", с. Ільниця
Іршавського району ()

ПРО визнання банкрутом

Суддя Ремецькі О.Ф.

Представники:

від заявника - Черепаня М.В. представник
за довіреністю б/н від 17.07.2013р.

від боржника - Клюца С.О. - представник
за довіреністю №6 від 17.02.2014р., Рекуц Е.Ю.
- директор

від кредитора - ОСОБА_4 - представник за
довіреністю від 26.07.2013р.

від кредитора - Попович М.В. - головний
державний податковий інспектор з
питань юридичної роботи, представник
за довіреністю №1157 від 01.08.2013р.

Розпорядник майна - арбітражний
керуючий Руденко О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заявник звернувся до Господарського
суду Закарпатської області з заявою
про порушення провадження у справі
про банкрутство боржника - товариства з
обмеженою відповідальністю „Лігніт",
с. Ільниця Іршавського району (), оскільки останнє має
кредиторську заборгованість у сумі
1445400грн. і неспроможне її погасити.

Ухвалою Господарського суду
Закарпатської області від 06.03.2014 р.
№907/159/14 заяву товариства з обмеженою
відповідальністю „Компанія „БВ", с.
Ільниця Іршавського району було
прийнято до розгляду, підготовче
засідання призначено на 19.03.2014р.,
визначеного автоматизованою системою
арбітражного керуючого Руденко О.В.
зобов'язано подати заяву про участь у
справі.

Ухвалою Господарського суду
Закарпатської області від 19.03.2014
порушено провадження у справі про
банкрутство товариства з обмеженою
відповідальністю „Лігніт", с. Ільниця
Іршавського району ().
Визнано грошові вимоги ініціюючого
кредитора - товариства з обмеженою
відповідальністю „Компанія „БВ" на
суму 1445400грн. Введено процедуру
розпорядження майном товариства з
обмеженою відповідальністю „Лігніт",
с. Ільниця Іршавського району (). Призначено розпорядником
майна товариства з обмеженою
відповідальністю „Лігніт"
арбітражного керуючого Руденко Ольгу
Василівну (свідоцтво на право
здійснення діяльності арбітражного
керуючого НОМЕР_2 від 17.07.2013р.).
Визначено дату проведення
попереднього судового засідання на
06.05.2014р. Оприлюднено на офіційному
веб-сайті Вищого господарського суду
України оголошення про порушення
провадження у справі про банкрутство
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Лігніт" (90130,
Закарпатська область, Іршавський
район, с. Ільниця, вул. Радянська,
будинок 75; ).

У зв'язку з поданими клопотаннями в
засіданні суду 06.05.2014р., попереднє
засідання було відкладено до 16.05.2014р.

Ухвалою суду від 16.05.2014р. попереднє
судове засідання було відкладено на
04.06.2014р. з мотивів, викладених в ній.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом" у
попередньому засіданні господарський
суд розглядає всі вимоги кредиторів, у
тому числі щодо яких були заперечення
боржника і які не були внесені
розпорядником майна до реєстру вимог
кредиторів, а також ті, що визнані
боржником та внесені розпорядником
майна до реєстру вимог кредиторів, і
вирішує питання про його затвердження.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
конкурсні кредитори за вимогами, які
виникли до дня порушення провадження у
справі про банкрутство, зобов'язані
подати до господарського суду письмові
заяви з вимогами до боржника, а також
документи, що їх підтверджують,
протягом тридцяти днів від дня
офіційного оприлюднення оголошення
про порушення провадження у справі про
банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових
вимог кредиторів до боржника
починається з дня офіційного
оприлюднення оголошення про порушення
провадження у справі про банкрутство.

Зазначений строк є граничним і
поновленню не підлягає.

Оголошення про порушення справи про
банкрутство товариства з обмеженою
відповідальністю „Лігніт", с. Ільниця
Іршавського району ()
було опубліковано на офіційному
веб-сайті Вищого господарського суду
України 19.03.2014 номер публікації 1726.

18.04.2014р. на адресу Господарського суду
Закарпатської області надійшла заява
фізичної особи ОСОБА_8, м. Донецьк б/н та
б/д (згідно відмітки канцелярії суду
отримано 18.04.2014р. за №02.5.1-14/5051/14) про
визнання додаткових кредиторських
вимог на загальну суму 562609,06грн.

Розпорядником майна боржника та
боржником подано господарському суду
письмове пояснення по суті поданої до
суду заяви, згідно з яким вимоги
фізичної особи ОСОБА_8, м. Донецьк про
визнання кредиторських вимог за
рішенням боржника не визнаються в
повному обсязі.

Судовим розглядом вимог кредитора
встановлено наступне:

Так, ОСОБА_8 з 08 листопада 2012 року
працював на посаді керівника
торгівельно-економічної місії ТОВ
«Лігніт» в ТОВ „Лігніт". Даний факт
підтверджується копією трудової
книжки.

04 червня 2013 року ОСОБА_8 було звільнено
з посади за власним бажанням у
відповідності до ст. 38 КЗпП України.
Разом з тим, йому не виплачена
заробітна плата.

Згідно Наказу працівнику щомісячно
нараховувалась заробітна плата в
розмірі 50 000грн.

Згідно даних розрахункової відомості
по заробітній платі підприємства
боржника станом на грудень 2013 року,
наданих на вимогу суду розпорядником
майна, заборгованість перед ОСОБА_8 по
розрахункам із заробітної плати (661
рахунок) становить 134021,58грн.

Згідно статті 47 Кодексу законів про
працю, власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Відповідно до ст. 49 Кодексу законів про
працю, власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний видати працівникові
на його вимогу довідку про його роботу
на даному підприємстві, в установі,
організації із зазначенням
кваліфікації, посади, часу роботи і
розміру заробітної плати.

Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю,
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Відповідно до проведеного кредитором
розрахунку сума заборгованості ТОВ
«Лігніт» перед ОСОБА_8 становить
558058,06грн., в тому числі по видах виплат: -
заборгованість по заробітній платі -
185615,52грн., - заборгованість по виплаті
компенсації за несвоєчасну відпустку -
19312,65 грн., а також нарахована
компенсація (на 18.03.2014 р.) за
несвоєчасний розрахунок при
звільненні працівника - 353129,89 грн.

Кредитор стверджує, що в супереч
вищенаведених норм, остаточного
розрахунку з ним проведено не було.
Крім того, не видано довідки про розмір
заборгованості по заробітній платі та
компенсацій.

Також кредитором подано суду відомості
про те, що між кредитором та боржником
укладено Договір № 10 про надання
поворотної фінансової допомоги від
10.05.2013 р. за умовами якого кредитор
надав боржнику 23 333,00 грн. позики, яка в
строк, передбачений договором не
повернута позикодавцю, а відтак, вимогу
до боржника на суму 23333грн.
неповернутої фінансової допомоги
просить включити до реєстру вимог
кредиторів в порядку та черговості,
визначеній у відповідності до вимог
Закону України „Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом".

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги ініціюючого кредитора
підлягають задоволенню частково з
наступних підстав.

Судом встановлено, що з 08 листопада 2012
року по 04 червня 2013 року ОСОБА_8
працював на посаді керівника
торговельно-економічної місії ТОВ
„Лігніт".

Як убачається зі штатного розкладу ТОВ
„Лігніт", з 08 листопада 2012 року був
встановлений посадовий оклад
керівника торговельно-економічної
місії в розмірі 50000грн.

Також судом встановлено, що з листопада
2012 року ОСОБА_8 нараховувалась
заробітна згідно зі штатним розкладом,
однак виплачувалась несвоєчасно і не в
повному обсязі.

Разом з тим, згідно з наказом №25-к про
звільнення ОСОБА_8 від 04 червня 2013 року
з ним повинен був бути проведений
повний розрахунок та виплачено йому
компенсацію за невикористані дні
відпустки з 08 листопада 2012 року по день
звільнення, а також виплачено
заборгованість по заробітній платі в
сумі 134021,58грн.

Кредитор, посилаючись на наданий суду
розрахунок, вказує на існування
заборгованості по заробітній платі в
сумі 185615,52грн., однак, такі доводи
кредитора не можуть бути взяті судом до
уваги, оскільки у відповідності до
відомостей про нарахування та виплату
заробітної плати на ТОВ „Лігніт" за
грудень 2013 року, які у відповідності до
вимог чинного законодавства свідчать
про наявність беззаперечної
заборгованості по даному виду
нарахувань, заборгованості по виплаті
заробітної плати ОСОБА_8 становить суму
134021,58грн.

Також кредитор просить суд включити до
реєстру вимог кредиторів суму 19312,65грн.
заборгованість по виплаті компенсації
за невикористану відпустку.
Матеріалами справи, в тому числі
відомостями, наданими ТОВ „Лігніт",
підтверджено, що 28.05.2013р. ОСОБА_8 згідно
наказу №19-к було надано щорічну
основну відпустку на 8 календарних днів
за період роботи з 08.11.2012р. по 01.02.2013р.
Згідно наказу №25-к від 04.06.2013р.
бухгалтерії підприємства наказано
провести остаточний розрахунок з
ОСОБА_8 і виплатити йому компенсацію за
невикористану відпустку за період з
08.11.2012р. по день звільнення.

Однак, даного розрахунку із
працівником ТОВ „Лігніт" проведено не
було.

Натомість, боржник у поданому суду
поясненні вказує на те, що відповідно
до результатів службової перевірки
діяльності підприємства за період з
11.09.2012 по 21.05.2013 р. встановлено
привласнення директором ТзОВ «Лігніт»
ОСОБА_10 грошових коштів підприємства, в
тому числі шляхом самовільного
затвердження штатного розпису
підприємства всупереч вимогам п. 5.1.1.
ст. 5 Статуту підприємства та п.п. 1.6, 2.2.
контракту з керівником підприємства
б/н від 11.09.2012р., а також фіктивного
працевлаштування свого батька ОСОБА_8
та матері ОСОБА_11.

Оскільки службовою перевіркою було
встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11 не
приступали до виконання робіт на
підприємстві, а в документах про облік
відпрацьованого ними часу вносилися
недостовірні дані. Наказ від 04.06.2013 р.
№25-к про звільнення ОСОБА_8 та Наказ від
08.11.2012 р. №45-к про прийняття на роботу
ОСОБА_8 визнані недійсними та
скасованими відповідно до Наказу №11-к
від 03.03.2014 р. про скасування деяких
наказів підприємства у зв'язку з
виявленими фактами привласнення
коштів підприємства та укладення
фіктивних трудових договорів.

Враховуючи, що ОСОБА_8 не приступав до
виконання робіт на підприємстві та не
виконував свою роботу взагалі, не було
розроблено посадової інструкції, також
посада «керівник
торгівельно-економічної місії»
відсутня в Довіднику кваліфікаційних
характеристик професій працівників
затвердженому Наказом Міністерства
праці та соціальної політики України №
336 від 29.12.2004 р., а отже, ніяких функцій та
обов'язків до нього доведено не було,
тому за відсутності виконаних робіт
ніяка заробітна плата не може бути
нарахована, а отже, і вимоги по ній не
можуть бути задоволені.

Також боржник вважає, що у розумінні ст.
117 КЗпП України виплата суми за
затримку розрахунку при звільненні є
санкцією, як штраф, неустойка чи пеня.

Однак, дані твердження боржника не
можуть бути взяті судом до уваги з
огляду на те, що чинним законодавством,
зокрема, Кодексом законів про працю та
Законом України „Про оплату праці" не
передбачено можливості скасування
керівництвом ТОВ „Лігніт" раніше
прийнятих наказів про прийняття та
звільнення з роботи, наказів про
виправлення помилок, тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
передбачено, що відповідно до
загальних положень статей 1 і 2 Закону
розмір заробітної плати за працю на
підставі трудового договору залежить
від професійно-ділових якостей
працівника, складності й умов
виконуваної ним роботи, результатів
останньої та господарської діяльності
підприємства і що за своєю структурою
заробітна плата складається: з
основної - винагороди за виконану
роботу відповідно до встановлених норм
праці (норм часу, виробітку,
обслуговування, посадових обов'язків);
із додаткової - винагороди за працю
понад установлені норми, за трудові
успіхи та винахідливість і за особливі
умови праці (доплати, надбавки,
гарантійні й компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством,
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій); а також
із заохочувальних та компенсаційних
виплат - винагороди за підсумками
роботи за рік, премії за спеціальними
системами і положеннями,
компенсаційних та інших грошових і
матеріальних виплат, які не
передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад установлені цими актами норми.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_12 щодо офіційного
тлумачення положень статті 233 Кодексу
законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
2371 цього кодексу від 22.02.2012р. №4-рп/2012
встановлено, що під заробітною платою,
що належить працівникові, або, за
визначенням, використаним у частині
другій статті 233 Кодексу, належною
працівнику заробітною платою
необхідно розуміти усі виплати, на
отримання яких працівник має право
згідно з умовами трудового договору і
відповідно до державних гарантій,
встановлених законодавством для осіб,
які перебувають у трудових
правовідносинах з роботодавцем,
незалежно від того, чи було здійснене
нарахування таких виплат.

Невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог лише на момент
припинення такого правопорушення, яким
є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
визначальними є такі юридично значимі
обставини, як невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Відтак, даним рішенням передбачено
необмежений час для звернення
працівника з позовом до підприємства
про виплату належних йому нарахувань
по заробітній платі.

Також Рішенням Конституційного Суду
України у справі за конституційним
зверненням громадянина ОСОБА_13 щодо
офіційного тлумачення положення
частини другої статті 233 Кодексу
законів про працю України від 15 жовтня
2013 року №9-рп/2013 передбачено, що
Положенням статті 34 Закону передбачено
компенсацію працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати, що
провадиться відповідно до індексу
зростання цін на споживчі товари і
тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.
Згідно зі статтями 1, 2 Закону України
,,Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року
підприємства, установи і організації
всіх форм власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу (особи), а
саме у разі затримки на один і більше
календарних місяців виплати
нарахованих громадянам грошових
доходів: пенсії, соціальних виплат,
стипендії, заробітної плати (грошового
забезпечення) тощо.

Тобто, положення даного Рішення
стосуються виключно можливості
проведення нарахування компенсації
громадянам втрати частини доходів у
випадку порушення встановлених
строків їх виплати під час роботи
працівника, а не після його звільнення
з займаної посади.

Відтак, аналіз всіх вищезазначених
норм свідчить про те, що всі суми
(заробітна плата, вихідна допомога,
компенсація за невикористану
відпустку, оплата за час тимчасової
непрацездатності тощо), належні до
сплати працівникові, мають бути
виплачені у день звільнення цього
працівника. Закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що йому належать;
при невиконанні такого обов'язку з вини
власника або уповноваженого ним органу
наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

Так, згідно з розрахунковими
відомостями ТОВ „Лігніт" по заробітній
платі боржник підтверджує факт
невиплати ОСОБА_8 заробітної плати за
період з листопада 2012 року до червня 2013
року в розмірі 134021,58грн.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому свої вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Таке роз'яснення цієї норми права, крім
наведеної вище постанови Пленуму
Верховного Суду України, надав і
Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у
справі щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього
кодексу.

Відтак, перевіривши поданий кредитором
розрахунок нарахування середнього
заробітку за весь період затримки
розрахунку по заробітній платі на суму
353129,89грн. суд вважає його належним
чином обґрунтованим, а вимоги
кредитора такими, що підлягають
задоволенню.

ОСОБА_8 надав суду відомості про те, що
між кредитором та боржником укладено
Договір № 10 про надання поворотної
фінансової допомоги від 10.05.2013 р. за
умовами якого кредитор надав боржнику
23 333,00 грн. позики, яка в строк,
передбачений договором не повернута
позикодавцю, а відтак, вимогу до
боржника на суму 23333грн. неповернутої
фінансової допомоги просить включити
до реєстру вимог кредиторів в порядку
та черговості, визначеній у
відповідності до вимог Закону України
„Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом".

Однак, дана вимога задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
кредитор - юридична або фізична особа,
яка має у встановленому порядку
підтверджені документами вимоги щодо
грошових зобов'язань до боржника, щодо
виплати заборгованості із заробітної
плати працівникам боржника, а також
органи державної податкової служби та
інші державні органи, які здійснюють
контроль за правильністю та
своєчасністю справляння єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).
Конкурсні кредитори - кредитори за
вимогами до боржника, які виникли до
порушення провадження у справі про
банкрутство. До конкурсних кредиторів
відносяться також кредитори, вимоги
яких до боржника виникли внаслідок
правонаступництва за умови виникнення
таких вимог до порушення провадження у
справі про банкрутство.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 14 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" конкурсні
кредитори за вимогами, які виникли до
дня порушення провадження у справі про
банкрутство, протягом тридцяти днів
від дня опублікування в офіційному
друкованому органі оголошення про
порушення провадження у справі про
банкрутство зобов'язані подати до
господарського суду письмові заяви з
вимогами до боржника, а також
документи, що їх підтверджують.

Відтак, суд зазначає, що відповідно до
вимог ч. 1 ст. 14 спеціального Закону,
кредитор зобов'язаний довести
обґрунтованість своїх грошових вимог
до боржника та надати відповідні
документи в підтвердження їх
правомірності.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинним
документом вважається документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 цього Закону,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 4.11 "Положення про
організацію операційної діяльності в
банках України" затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 18.06.2003 р. № 254, до
обов'язкових реквізитів первинних
документів, що використовуються для
розрахунків (крім перелічених вище),
також належать: назва одержувача
коштів; сума операції (цифрами та
словами). Сума операції може бути
відображена лише цифрами, якщо цей
документ формується за допомогою
програмного забезпечення в
автоматизованому режимі або якщо це
передбачено нормативно-правовими
актами Національного банку; номери
рахунків; назва банку (одержувача та
платника коштів).

Відповідно до п. 4.4 даного Положення,
залежно від виду операції первинні
документи банку (паперові та
електронні) поділяють на касові, які
підтверджують здійснення операцій з
готівкою, та меморіальні, що
використовуються для здійснення
безготівкових розрахунків із банками,
клієнтами, списання коштів з рахунків
та внутрішньобанківських операцій. До
первинних меморіальних документів, які
підтверджують надання банком послуг з
розрахунково-касового обслуговування,
належать меморіальні ордери, платіжні
доручення, платіжні вимоги-доручення,
платіжні вимоги, розрахункові чеки та
інші платіжні інструменти, що
визначаються нормативно-правовими
актами Національного банку України.
Вказані належні документи, що
підтверджують факт перерахунку ОСОБА_8
на адресу боржника коштів згідно
договору позики №10 від 10.05.2013 р. в
матеріалах справи відсутні, заявником
не доведено, відповідно до вимог ст.ст.
1, 14 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" наявність
грошових вимог до боржника.

Відповідно до вимог статей 33, 34 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Керуючись ст.ст. 23, 45 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом",
ст.ст.5, 86 Господарського
процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Визнати ОСОБА_8 (83101, АДРЕСА_1, ідент.
код НОМЕР_1) кредитором Товариства з
обмеженою відповідальністю „ЛІГНІТ"
(90130, Закарпатська обл.., Іршавський
район, село Ільниця, вул. Радянська,
будинок 75, код ЄДРПУО 00176265) з грошовими
вимогами на суму 507682,12грн. - вимоги І
черги, в тому числі на суму 134021,58грн.
заборгованість по заробітній платі,
19312,65грн. заборгованості по виплаті
компенсації за невикористану частину
відпустки, 353129,89грн. компенсації за
несвоєчасний розрахунок при
звільненні працівника, а також суми
1218грн. витрат по сплаті судового збору
за подання заяви з вимогами до
боржника.

2. Вимоги ОСОБА_8 (83101, АДРЕСА_1, ідент. код
НОМЕР_1) до Товариства з обмеженою
відповідальністю „ЛІГНІТ" (90130,
Закарпатська обл.., Іршавський район,
село Ільниця, вул. Радянська, будинок 75,
код ЄДРПУО 00176265) на суму 51593,94грн.
заборгованості по заробітній платі та
23333грн. позики відхлити.

Суддя
О.Ф. Ремецькі