ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.06.2014
Справа № 905/2981/14

Господарський суд Донецької області у
складі головуючого судді Колесника Р.М.

при секретарі судового засідання Волзі
І.П.

розглянув у відкритому судовому
засіданні господарського суду справу

за позовною заявою: публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто» в
особі Донецької філії, м. Донецьк

до відповідача: фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк

про стягнення заборгованості,
інфляційних втрат, пені та 3% річних
усього у розмірі 20022,03 гривень

Представники сторін:

Від позивача: Петрова О.В. за дов.

Від відповідача: ОСОБА_1 особисто

Публічне акціонерне товариство
«Українська страхова компанія
«Гарант-Авто» в особі Донецької філії
звернулось до господарського суду
Донецької області з позовом до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості, інфляційних
втрат, пені та 3% річних усього у розмірі
20022,03 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на невиконання
відповідачем зобов'язань за договором
оренди №191/91/2520 від 07.12.2012р. зі сплати
орендної плати та відшкодування
вартості спожитої електроенергії, у
зв'язку з чим виникла стягувана
заборгованість та підстави для
нарахування пені, 3% річних та
інфляційних втрат.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав вимоги, вкладені у
позовній заяві.

Відповідач письмового відзиву на
позовну заяву не надав, проте в
судовому засіданні визнав позовні
вимоги в повному обсязі.

Перед початком розгляду справи по суті
представника позивача та відповідача
було ознайомлено з правами та
обов'язками, передбаченими ст.ст. 20, 22
Господарського процесуального кодексу
України.

З'ясувавши фактичні обставини справи,
докази на їх підтвердження, виходячи з
фактів, встановлених у процесі
розгляду справи, вислухавши
представника позивача та відповідача,
суд

ВСТАНОВИВ

07.12.2012р. позивачем (орендодавцем) та
відповідачем (орендарем) укладено
договір оренди №191/91/2520, за умовами п.1.1
якого орендодавець передає, а орендар
приймає у строкове платне користування
частину нежитлового приміщення,
розташованого у АДРЕСА_2 на 9 поверсі
загальною площею 160,6 кв.м. для
здійснення підприємницької
діяльності.

Відповідно до п. 2.1 договору датою
початку використання об'єкту оренди
орендарем є дата підписання сторонами
акту приймання-передачі об'єкта оренди,
який підписується уповноваженими
представниками сторін та скріплюється
печатками і є складовою та невід'ємною
частиною договору (додаток №1).

Факт передання майна в оренду
підтверджується актом
приймання-передачі від 15.01.2013р.

Приписами п.п. 3.1, 3.2 договору визначено,
що за користування приміщенням орендар
щомісячно сплачує орендну плату з
урахуванням вартості комунальних
послуг та експлуатаційних витрат та з
урахуванням тепла без урахування
спожитої електроенергії у розмірі 4818,00
гривень (з ПДВ). Орендна плата
перераховується орендарем щомісячно
не пізніше 8 числа кожного місяця, за
який здійснюється оплата, шляхом
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок орендодавця.

До суми орендної плати не включаються
витрати за вартість спожитої
електроенергії, які оплачуються
орендарем окремо на підставі
виставлених орендодавцем рахунків
протягом 7 днів з моменту їх отримання
(п. 3.4 договору).

Згідно п. 5.1 договору термін оренди та
строк дії договору становить 24 місяці з
моменту підписання акту
приймання-передачі.

Додатковим договором №1 від 30.04.2013р.
сторони зменшили площу орендованого
приміщення до 80,3 кв.м. та орендну плату
до 2409,00 гривень на місяць.

Додатковим договором №2 від 16.12.2013р.
сторони дійшли згоди про дострокове
розірвання договору оренди з 16.12.2013р. та
визначили, що припинення договору не
звільняє орендаря від здійснення
виплати на користь орендодавця
заборгованості за оренду приміщення в
сумі 15999,00 гривень та спожиту
електроенергію в сумі 2566,96 гривень, а
також від повернення приміщення в
стані не гіршому, ніж під час укладання
договору з урахуванням нормального
фізичного зносу приміщення.

17.12.2013р. позивач звернувся до
відповідача із листом №625, в якому
вимагав сплати заборгованості 15999,00
гривень, яка отримана відповідачем
17.12.2013р.

В матеріалах справи наявний акт
звіряння розрахунків від 24.04.2014р.,
підписаний сторонами, з якого
вбачається наявність заборгованості
відповідача у розмірі 18565,96 гривень.

За таких обставин, позивач звернувся до
суду з розглядуваним позовом та
просить стягнути з відповідача
заборгованість зі сплати орендної
плати у розмірі 15999,00 гривень, зі
спожитої електроенергії у розмірі 2566,96
гривень, інфляційні втрати у розмірі
563,39 гривень, пеню у розмірі 723,68 гривень
та 3% річних у розмірі 167,00 гривень.

Виходячи з принципу повного,
всебічного та об'єктивного розгляду
всіх обставин справи, суд вважає вимоги
позивача до відповідача такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі, враховуючи наступне.

Як вбачається із матеріалів справи,
сутність розглядуваного позову
полягає у примусовому спонуканні
відповідача до виконання грошових
зобов'язань за договором оренди.

Зважаючи на статус сторін та характер
правовідносин, останні, згідно ст.ст.1-3
Господарського кодексу України
регламентуються насамперед його
положеннями, Цивільним кодексом
України та умовами договору оренди
№191/91/2520 від 07.12.2012р.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають зокрема
з договорів. Аналогічні положення
встановлені і в ст.ст. 173-175
Господарського кодексу України.

Виходячи із змісту прав та обов'язків
сторін, визначених договором №191/91/2520
від 07.12.2012р., його предмету, такий
договір кваліфікується судом як
договір найму (оренди). Як встановлено
ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає наймачеві майно у користування
за плату на певний строк.

Отже, в контексті зазначених норм,
укладений між сторонам договір оренди
є належною правовою підставою для
виникнення у останнього грошових
зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до умов закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутністю таких умов та вимог
-відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За змістом ч.ч.1,5 ст.762 Цивільного
кодексу України за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.
Плата за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). При цьому, приписи ч.7
ст. 193 Господарського кодексу України
та ст. 525 Цивільного кодексу України
встановлюють загальне правило щодо
заборони односторонньої відмови від
зобов'язання або односторонньої зміни
його умов, що кореспондується із
вимогами ст. 629 Цивільного кодексу
України про обов'язковість договору
для виконання сторонами.

Таким чином, відповідач не мав жодних
підстав для ухилення від сплати
орендної плати та відшкодування
вартості спожитої електроенергії
згідно визначених договором умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського
кодексу України та ст.599 Цивільного
кодексу України за загальним правилом
зобов'язання припиняються виконанням,
проведеним належним чином.

Між тим, з огляду на відсутність у
матеріалах справи належних та
допустимих доказів сплати орендних
платежів в повному обсязі та оплати
спожитої електроенергії, враховуючи
зміст додаткового договору №2 від
16.12.2013р. та визнання відповідачем
позовних вимог, суд приходить до
висновку про задоволення позову в
частині стягнення суми основного боргу
у розмірі 18565,96 гривень.

Крім суми основного боргу, позивачем
нараховано та пред'явлено до стягнення
з відповідача пеню у розмірі 723,68
гривень, 3% річних у розмірі 167,00 гривень
та інфляційні втрати у розмірі 563,39
гривень.

Надаючи належну юридичну оцінку
доводам позивача в цій частині суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний уплатити
суму боргу з урахуванням індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.216- 218
Господарського кодексу України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за порушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських
санкцій. Господарськими санкціями
визнаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування яких для
нього настають несприятливі
економічні та/або правові наслідки.
Господарські санкції застосовуються в
установленому законом порядку за
ініціативою учасників господарських
відносин. Підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України передбачено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язань.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що за
несплату орендних платежів у повному
обсязі у визначений договором термін
орендар сплачує на користь орендодавця
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла в період, за який
нараховується пеня.

Перевіривши відповідність наданих
позивачем розрахунків, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог в частині стягнення пені, 3%
річних та інфляційних втрат в повному
обсязі, а саме в розмірі 723,68 гривень,
167,00 гривень та 563,39 гривень відповідно.

Судові витрати відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на відповідача в
повному обсязі, оскільки спір виник з
його вини.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 44, 48, 49, 75,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто» в
особі Донецької філії задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (83087, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на
користь публічного акціонерного
товариства «Українська страхова
компанія «Гарант-Авто» в особі
Донецької філії (01042, м.Київ, пров.
Новопечерський, 19/3, код 16467237)
заборгованість з орендної плати у
розмірі 15999,00 гривень, зі спожитої
електроенергії у розмірі 2566,96 гривень,
пеню у розмірі 723,68 гривень, 3% річних у
розмірі 167,00 гривень, інфляційні втрати
у розмірі 563,39 гривень, судовий збір у
розмірі 1827,00 гривень.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

У судовому засіданні 03.06.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення. Повне рішення складено
05.06.2014р.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя
Р.М. Колесник