ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.06.2014
Справа № 905/2083/14

Господарський суд Донецької області у
складі головуючого судді Демідової П.В.

При секретарі судового засідання
Самойловій К.Є.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль",
м.Київ

до відповідача: Концерна "Група
компаній "Капітель", м.Донецьк

про стягнення 13 682 415,73грн.

За участю представників сторін:

Від позивача: Приходько В.М. за
довіреністю.

Від відповідача: Степашов М.І.,
Залєвська І.А. за довіреностями.

Суд перебував в нарадчій кімнаті

11.06.2014р. з 13.10 год. по 13.20 год.

Суть справи:

Публічне акціонерне товариство
"Райффайзен Банк Аваль", м. Київ
звернулось до господарського суду
Донецької області з позовом до
Концерна "Група компаній "Капітель",
м.Донецьк про стягнення 13 682 415,73грн.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на неналежне
виконання відповідачем зобов'язань за
кредитним договором №012/05/00224 від
05.05.2008р., у зв'язку з чим нараховує до
стягнення штрафні санкції у вигляді
пені.

Ухвалою суду від 02.04.2014р. за вказаним
позовом порушено провадження по справі
№905/2083/14.

15 квітня 2014р. через канцелярію суду від
позивача надійшла заява про
забезпечення позову, в якій позивач
просить суд накласти арешт на майно
відповідача.

В уточненій заяві про забезпечення
позову №140-12-1-00/220 від 25.04.2014р. позивач
наголошує, що відповідач намагається
відчужити належне йому майно та
витратити кошти не для розрахунку з
банком, що підтверджує роздрукованими
з мережі Інтернет оголошеннями про
продаж належного відповідачу майна та
виписками з поточного рахунку
відповідача №260026364 в ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль», з яких вбачається
перерахування відповідачем коштів в
сумі 40 000,00 грн. на поточний рахунок в
іншому банку. У зв'язку з
вищевикладеним позивач просить суд
накласти арешт на все майно
відповідача та на грошові кошти, що
знаходяться на рахунках №8310,
3820 в ПАТ «Креді Агріколь банк»,
№259 в Центральній філії ПАТ
«Кредобанк», №38 в Донецькій філії
ПАТ «Кредобанк», в межах суми стягнення
13 682 415,73 грн.

Відповідно до ст.66 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) забезпечення позову
допускається, якщо невжиття заходів до
забезпечення позову може утруднити або
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду. За правовою
позицією Вищого господарського суду
України, викладеною в п.1 постанови №16
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову", особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України), обов'язковим є подання
доказів наявності фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного заходу до забезпечення позову.

Проте, суд не погоджується з доводами
позивача стосовно того, що
перерахування відповідачем коштів з
одного поточний рахунку на інший
свідчить про ухилення останнього від
виконання взятих на себе кредитних
зобов'язань, оскільки внаслідок
зазначений дій кошти не вибувають з
володіння відповідача. Разом з цим,
надані позивачем оголошення про продаж
належного відповідачу майна,
роздруковані з мережі Інтернет, судом
не приймаються до уваги в якості
належних доказів ліквідації активів
відповідача, оскільки не містять
інформації щодо часу їх виготовлення
за допомогою Print Screen, що унеможливлює їх
визнання джерелами актуальних даних.
До того ж судом враховане, що поточною
діяльністю відповідача згідно статуту
та цільового призначення кредиту,
наданого відповідачеві, є будівництво
нерухомості для задоволення
споживчого ринку, у зв'язку з чим суд не
може вважати поточну діяльність
відповідача - пропозиції щодо продажу
продукції (нерухомості), як намагання
ухилитися від виконання зобов'язань
перед позивачем.

Отже, оскільки позивачем не
підтверджено належними та допустимими
доказами ймовірність припущення того,
що майно, яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення, що унеможливлює
вжиття таких заходів, заява щодо
забезпечення позову у справі №905/2083/14
шляхом накладення арешту на майно
відповідача в межах суми позову не
підлягає задоволенню, оскільки є
необґрунтовано заявленою.

28 травня 2014р. від позивача до суду
надійшла заява від 28.05.2014р. про
збільшення розміру позовних вимог, за
змістом якої він просить стягнути з
відповідача на підставі кредитного
договору №012/05/00224 від 05.05.2008р.
заборгованість за кредитом в сумі 8 563
507,70 грн., заборгованість за процентами
в сумі 4 289 010,28 грн., пеню за несвоєчасне
погашення кредиту в сумі 652 133,79 грн. та
пеню за несвоєчасну сплату процентів в
сумі 598 436,13 грн.

З огляду на норми ч.4 ст.22 ГПК України, за
якими позивач вправі до прийняття
рішення по справі збільшити розмір
позовних вимог, суд приймає до розгляду
заяву від 28.05.2014р. та розглядає в межах
справи №905/2083/14 позовні вимоги з
урахуванням їх збільшення.

28 травня 2014р. відповідачем через
канцелярію суду подано відзив №381 від
26.05.2014р., в якому він заперечив проти
позовних вимог, посилаючись на
невідповідність умовам договору
застосованої позивачем відсоткової
ставки за користування кредитом та
вимагаючи застосувати позовну
давність до вимог позивача про
стягнення пені за несвоєчасне
повернення кредиту та несвоєчасну
сплату відсотків.

В судовому засіданні 11.06.2014р.
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги з урахуванням
їх збільшення, представники
відповідача заперечили проти позову з
викладених у відзиві підстав. В
судовому засіданні представник
позивача наполягав на виклику до суду
фахівця позивача, відповідного за
нарахування відсотків та штрафних
санкцій з метою надання пояснень щодо
методів нарахування зазначених
зобов'язань. Суд відхиляє зазначене
клопотання у зв'язку із наявністю в
матеріалах справи розрахунків
позивача, в яких повно, всебічно
приведено формулу розрахунків. До того
ж до матеріалів справи надані виписки з
відповідних рахунків аналітичного
обліку, з яких також вбачається розмір
нарахованих відсотків за відповідний
період.

Перед початком розгляду справи по суті
представників сторін було ознайомлено
з правами та обов'язками, передбаченими
ст.22 ГПК України. Судом, відповідно до
вимог ст.81-1 ГПК України, складено
протокол, який долучено до матеріалів
справи.

У відповідності до п.п.2, 3, 4 ч.2 ст.129
Конституції України, ст.ст.42,43 ГПК, ст.33
ГПК України основними засадами
судочинства є рівність усіх учасників
судового процесу перед законом та
судом, змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст.34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
За приписами ст.43 ГПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

05 травня 2008р. між Відкритим акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - кредитор, правонаступником
якого є позивач) та Концерном
«Донецькоблагробуд» (далі -
позичальник, правонаступником якого є
відповідач) укладено кредитний договір
№012/05/00224 «Корпоративний інвестиційний
кредит невідновлювальна кредитна
лінія» (далі - кредитний договір),
згідно з п.1.1 якого кредитор
зобов'язується надати позичальнику
кредит у формі невідновлювальної
кредитної лінії з лімітом 4 951 000,00 дол.
США, а позичальник зобов'язується
отримати кредит, використати його за
цільовим призначенням, повернути
кредитору суму кредиту, сплатити
проценти за користування кредитом та
комісії, а також виконати інші
обов'язки, визначені цим договором.

Згідно з п.1.2 (в редакції додаткової
угоди №012/05/00224/14 від 29.02.2012р.), кінцевий
термін погашення кредиту - 26.04.2012р.
(останній день строку користування
кредитом).

У відповідності до п.2.1, плата за
користування кредитом в строк до
04.05.2009р. встановлюється в розмірі 11,75%
річних., в строк до 07.02.2012р. -
розраховується на основі процентної
ставки 15,5% річних (п.1.2 в редакції
додаткової угоди №012/05/00224/9 від 08.02.2011р.),
в строк до 28.02.2012р. - на основі
процентної ставки 15,0% річних (п.2.1 в
редакції додаткової угоди №012/05/00224/11
від 11.08.2011р.), в строк по 26.04.2012р. - на
основі процентної ставки 24% річних (в
редакції додаткової угоди №012/05/00224/14
від 29.02.2012р.).

В п.6.4 кредитного договору сторони
погоджуються, що остаточною підставою
для визначення будь-яких грошових
зобов'язань позичальника перед
кредитором за цим договором є дані
аналітичного обліку та рахунки, що
ведуться установою кредитора.

За умовами п.14.4, за прострочення
виконання будь-яких грошових
зобов'язань за цим договором
позичальник сплачує кредитору пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного Банку України за кожний
календарний день прострочки.
Нарахування пені здійснюється
починаючи з наступного календарного
дня після дати, коли зобов'язання мало
бути виконаним, і по день виконання
позичальником зобов'язання включно. До
всіх правовідносин, пов'язаних з
укладанням та виконанням цього
договору, застосовується строк
позовної давності тривалістю у п'ять
років (п.14.8 кредитного договору).

Кредитний договір вступає в силу з
моменту його підписання сторонами і
діє до повного виконання прийнятих
відповідно до цього договору
зобов'язан (п.15.1 кредитного договору).

Оцінивши договір, з якого виникли
цивільні права та обов'язки сторін, суд
дійшов висновку, що укладений між
сторонами правочин за своїм змістом та
правовою природою є договором кредиту,
який підпадає під правове регулювання
норм §2 глави 71 Цивільного кодексу
України та ст. 345-346 Господарського
кодексу України (далі - ГК України).

Як вбачається зі змісту кредитного
договору №012/05/00224 від 05.05.2008р.,
сторонами погоджено всі істотні умови
вищевказаного правочину. Оскільки
сторонами не надано доказів його
припинення або визнання у
встановленому порядку недійсним,
виходячи зі встановленої ст.204
Цивільного кодексу України презумпції
правомірності правочину, суд вважає
вищевказану угоду дійсною та
обов'язковою для виконання сторонами.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України (далі - ГК України),
ст.ст.525,526 ЦК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом.

З урахуванням приписів наведених норм,
позивач на виконання умов кредитного
договору №012/05/00224 від 05.05.2008р. надавав
відповідачу грошові кошти в межах
узгодженого сторонами ліміту.
Відповідач, в свою чергу, взяті на себе
зобов'язання належним чином не
виконував, кредитні кошти та проценти
за користування ними в обсязі та строки
визначені Графіком погашення
заборгованості не сплачував.

З урахуванням викладеного, позивач
неодноразово звертався до відповідача
з претензіями №140-0-0-00/8/827 від 05.10.2012р.,
№140-0-0-00/8/1103 від 17.06.2013р. Незважаючи на
отримання вищевказаних претензій
представником відповідача, їх в
повному обсязі позичальником не
виконано, доказів протилежного під час
розгляду справи №905/2083/14 не надано.

Як зазначає позивач, станом на 30.04.2014р. у
відповідача наявна заборгованість за
кредитним договором, яка складається з
заборгованості за кредитом в сумі 8 563
507,70 грн. та заборгованості за
відсотками в сумі 4 289 010,70 грн. На вимогу
суду, позивачем до матеріалів справи
№905/2083/14 надані документи первинного
бухгалтерського обліку (виписки з
відповідних рахунків другого класу
Плану рахунків бухгалтерського обліку
банків України), які відповідно до
ст.ст.1, 9 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підтверджують
наявність у відповідача
заборгованості у заявлених до
стягнення сумі, та є належними й
допустимими доказами в розумінні
ст.ст.33-34 ГПК України, з чим
погоджується відповідач у відзиві на
позов. У даному випадку судом також
враховано, що відповідно до п. 6.4
Кредитного договору грошові
зобов'язання позичальника перед
кредитором визначаються саме даними
аналітичного обліку та рахунків, що
ведуться позивачем.

Проте, вислухавши заперечення
відповідача та проаналізувавши
наданий позивачем розрахунок
відсоткової заборгованості, суд
погоджується з доводами відповідача
щодо наявності в ньому арифметичних
помилок, які полягають у різних сумах
нарахованих відсотків в умовах
тотожних періодів та бази нарахування
і відсоткової ставки в розмірі 24%
річних. З огляду на наведені обставини,
суд робить висновок про правомірність
позовних вимог про стягнення
заборгованості за кредитом в сумі 8 563
507,70 грн. та заборгованості за
відсотками в сумі 4 114 651,63 грн.

Відповідно до ст.ст.611, 612 ЦК України, у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом. Боржник
вважається таким, що прострочив
виконання зобов'язання, якщо він не
приступив до його виконання або не
виконав у строк, встановлений
договором або законом.

Особливості регулювання
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань у відносинах
суб'єктів господарювання визначаються
приписами статей 534, 549-552 ЦК України,
статей 229-234 ГК України та статей Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

Відповідно до ст.ст.1,3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочу платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

За приписами ч.6 ст.232 ГК України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано. Проте, виходячи зі
змісту п.14.4 кредитного договору,
законодавчо встановлене обмеження
строку нарахування пені до
правовідносин, що випливають з
кредитного договору №012/05/00224 від
05.05.2008р.

У відповідності до приписів наведених
норм, з урахуванням настання умов п.14.4
кредитного договору, позивачем
нараховано пеню за несвоєчасне
повернення кредиту за період з 27.04.2012р.
по 27.10.2012р. в сумі 652 133,79 грн. та пеню за
несвоєчасну сплату відсотків за період
з 27.06.2012р. по 30.04.2014р. в сумі 598 436,13 грн.

Проаналізувавши надані позивачем
розрахунок пені за несвоєчасне
повернення кредиту, судом встановлено,
що позивачем помилково включаються до
періоду нарахування пені дати
часткового погашення наявної
заборгованості, що не відповідає п.30.1
статті 30 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні",
згідно з яким моментом виконання
грошового зобов'язання є дата
зарахування коштів на рахунок
кредитора або видачі їх йому готівкою.
Разом з цим, при розрахунку пені за
несвоєчасну сплату відсотків
позивачем неправильно визначено базу
її нарахування з огляду на невірне
визначення розміру відсотків, що
підлягають щомісячній сплаті
відповідачем.

З огляду на наведені обставини,
відповідають закону та підлягають
задоволенню позовні вимоги про
стягнення пені за несвоєчасне
повернення кредиту в сумі 652 068,88 грн. та
пені за несвоєчасну сплату відсотків в
сумі 394 435,35 грн.

Як зазначалось вище, у відзиві на позов
відповідач просив застосувати позовну
давність до вимог позивача щодо
стягнення пені.

За приписами ч.4 ст.267 Цивільного
кодексу України, сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Проте, виходячи зі змісту п.14.8
кредитного договору №012/05/00224 від
05.05.2008р. сторони скористались
визначеним ч. 1 ст.259 ЦК України правом
та змінили тривалість позовної
давності за всіма правовідносинами,
пов'язаними з укладанням та виконанням
цього договору, встановивши її у п'ять
років.

З огляду на наведені обставини, суд не
вбачає правових підстав для
застосування позовної давності до
вимог позивача щодо стягнення пені за
кредитним договором №012/05/00224 від
05.05.2008р. та відмови в їх задоволенні на
підставі ч.4 ст.267 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене та беручи до
уваги, що позовні вимоги ґрунтуються на
приписах чинного законодавства,
доведені належним чином та
відповідачем не спростовані, вони
підлягають задоволенню в
обґрунтованій частині.

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий
збір покладається на сторін
пропорційно розміру заявлених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст.129
Конституції України, ст.ст. 525, 526, 534,
549-552, 611, 612, 629, §2 Глави 71 Цивільного
кодексу України, ст.ст.193, 229-234, 267, 345-346
Господарського кодексу України, ст.1, 3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", ст.ст.1, 4, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль", м.Київ до Концерна "Група
компаній "Капітель", м.Донецьк про
стягнення 14 103 087,90 грн. - задовольнити
частково.

Стягнути з Концерна "Група компаній
"Капітель" (83086, м. Донецьк, вул. Ф.
Зайцева, 46А, ) на користь
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» (01011, м. Київ,
вул. Лєскова, 9, ) за
кредитним договором №012/05/00224 від
05.05.2008р. заборгованість за кредитом в
сумі 8 563 507,70 грн., заборгованість за
відсотками в сумі 4 114 651,63 грн., пеню за
несвоєчасне погашення кредиту в сумі 652
068,88 грн. та пеню за несвоєчасну сплату
відсотків в сумі 394 435,35 грн., судовий
збір в сумі 71 119,06 грн.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В судовому засіданні 11.06.2014р. оголошено
вступну та резолютивну чистини
рішення. Повний текст рішення за
правилами ст.ст.84-85 ГПК України
підписано 16.06.2014р.

Суддя
П.В. Демідова