ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2014 р.
Справа № 922/766/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І.,
суддя Потапенко В.І.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився.

відповідача - Іванченко В.В.

третя особа - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. № 1320
Х/3-9) на рішення господарського суду
Харківської області від 12.05.14 р. у
справі № 922/766/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Науково-виробниче
акціонерне товариство
"ВНДІкомпресормаш", м. Суми

до Ізюмського комунального
виробничого водопровідно -
каналізаційного підприємства, м. Ізюм

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - Ізюмське управління
Державної казначейської служби
України Харківської області

про стягнення 217781,36 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ПАТ "Науково-виробниче
акціонерне товариство
"ВНДІкомпресормаш" звернувся до
господарського суду з позовною заявою,
в якій просив стягнути з відповідача -
Ізюмського комунального виробничого
водопровідно-каналізаційного
підприємства 197300,00 грн. заборгованості;
4778,44 грн. пені; 1102,72 грн. % річних; 13811,00
грн. штрафу; 789,20 грн. інфляційного
збільшення суми боргу, а також витрат
по сплаті судового збору в розмірі 4355,63
грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги
неналежним виконанням відповідачем
умов договору про закупівлю за
державні кошти № 1 від 20.06.2013 р. щодо
оплати вартості отриманого товару.

В процесі розгляду справи судом
задоволено клопотання відповідача та
залучено до участі у справі на стороні
відповідача в якості третьої особи на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
Ізюмське управління Державної
казначейської служби України
Харківської області.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 12.05.2014 р. у
справі № 922/766/14 позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з
Ізюмського комунального виробничого
водопровідно-каналізаційного
підприємства на користь ПАТ
"Науково-виробниче акціонерне
товариство "ВНДІкомпресормаш" 197300,00
грн. заборгованості; 1102,72 грн. процентів
річних; 789,20 грн. інфляційного
збільшення суми боргу, 3983,84 грн.
судового збору. В задоволенні позовних
вимог в частині стягнення 4778,44 грн. пені
та 13811,00 грн. штрафу - відмовлено.

Рішення мотивоване з посиланням на те,
що відповідач (покупець) на порушення
умов п. 2.4. договору № 1 від 20.06.2013 р. не
виконав свої зобов'язання по оплаті
поставленого позивачем товару,
внаслідок чого виникла заборгованість
у сумі 197300,00 грн., на яку продавцем
правомірно нараховані 789,20 грн.
інфляційних втрат та 3% річних в сумі
1102,72 грн. При цьому, відмовляючи на
підставі ст. 614 ЦК України у стягненні
пені та штрафу, суд встановив, що,
незважаючи на своєчасно надані
відповідачем до Ізюмського управління
Державної казначейської служби
України Харківської області реєстри
бюджетних зобов'язань розпорядників
(одержувачів) бюджетних коштів № 1 від
02.07.2013 р., № 6 від 07.10.2009 р. та платіжного
доручення № 3 від 08.10.2013 р. на загальну
суму 197300,00 грн. бюджетні кошти заявнику
не надходили, що свідчить про
відсутність вини покупця у несплаті
поставленого товару та ін.

Відповідач з рішенням господарського
суду першої інстанції не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Харківської області від 12.05.2014 р. у
даній справі та прийняти нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити, з мотивів та підстав,
зазначених в апеляційній скарзі.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
просить рішення господарського суду
першої інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення,
посилаючись на законність та
обґрунтованість рішення суду, з
мотивів викладених у відзиві та ін.

Третя особа у відзиві на апеляційну
скаргу просить рішення господарського
суду першої інстанції залишити без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення, посилаючись на законність
та обґрунтованість рішення суду, з
мотивів викладених у відзиві та ін.

Позивач та третя особа у призначене
судове засідання не з'явилися.

Враховуючи факт належного
повідомлення позивача та третьої особи
про час та місце розгляду апеляційної
скарги, та те, що норми ст. 38 ГПК України,
щодо обов`язку господарського суду
витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, судова колегія вважає,
що судом в межах наданих ним
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Неявка в судове засідання представника
позивача та третьої особи не
перешкоджає розгляду апеляційної
скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення встановила
наступне: 20.06.2013 р. між ПАТ
"Наукове-виробниче акціонерне
товариство "ВНДІкомпресормаш"
(продавець) та Ізюмським комунальним
виробничим водопровідно -
каналізаційним підприємством
(покупець) укладеного договір № 1 про
закупівлю за державні кошти (далі -
договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, продавець
зобов'язався у 2013 р. передати у
власність покупця обговорений в даному
договорі товар: помпи повітряні чи
вакуумні; компресори чи інші газові
(код товару 28.13.2 згідно з державним
класифікатором продукції та послуг ДК
016:2010 (повітродувка) далі - товар,
найменування, комплектність та
технічні характеристики товару
вказані в специфікації (додаток № 1 до
договору), яка є невід'ємною частиною
цього договору, а покупець зобов'язався
прийняти й оплатити товар на умовах,
обговорених у даному договорі.

Згідно з п. 1.2 договору, кількість
товару становить 1 одиниця.

Пунктом 2.1 договору сторони погодили,
що загальна ціна товару за договором
складає 197300,00 грн., у т. ч. ПДВ 32883,33 грн.

Джерело фінансування - кошти бюджету м.
Ізюм (п. 2.3 договору).

Пунктом 2.4 договору сторони
передбачили, що розрахунки за
договором здійснюються шляхом
перерахування коштів на поточний
рахунок продавця, після отримання
товару у термін - 10 банківських днів
після отримання бюджетних коштів на
рахунок покупця, але не пізніше 30
календарних днів з моменту отримання
товару.

Зобов'язання покупця по оплаті товару
вважаються виконаними в момент
зарахування коштів на поточний рахунок
продавця (п. 2.5 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору поставка
товару здійснюється протягом 60
календарних днів з дати укладення
договору.

Пунктом 3.2 договору сторони погодили,
що поставка товару здійснюється на
склад покупця (Харківська область, м.
Ізюм, вул.. Маршала Федоренко, 4).
Зобов'язання продавця з поставки
товару вважаються виконаними з моменту
передачі (надання) товару в
розпорядження покупця в пункті
поставки.

Право власності на товар переходить
від продавця покупцю після передачі
товару, підписання видаткової
накладної.

На виконання зобов'язань за договором,
21.08.2013 р. позивач передав, а відповідач
прийняв обумовлений у договорі товар
на загальну суму 197300,00 грн., про що
свідчить видаткова накладна № ГП-1169
від 21.08.2013 р. (а. с. 12) і не заперечується
відповідачем

Позивач зазначає, що відповідач за
отриманий товар не розрахувався, що
призвело до виникнення заборгованості
в розмірі 197300,00 грн.

В подальшому 10.10.2013 р. позивач звернувся
до відповідача з претензією № 04/09-014433
(а. с. 13), в якій просив відповідача
оплатити вартість поставленого йому за
договором товару.

Відповідач відповів на претензію
позивача листом № 1414 від 05.11.2013 р. а. с.
14), в якому повідомив позивача про
здійснення усіх залежних від нього
заходів для перерахування з бюджету м.
Ізюм коштів для оплати обумовленого
договором про закупівлю товару:
зареєстрував юридичне та фінансове
зобов'язання та надав органу
казначейства платіжне доручення на
оплату товару. Проте, відповідні кошти
органом казначейства на рахунок
відповідача не перераховані.

Крім того, матеріали справи містять акт
звірки взаєморозрахунків, в якому
відповідач визнав наявність
заборгованості перед позивачем за
період з 21.08.2013 р. по 10.10.2013 р. у розмірі
197300,00 грн. (а. с. 15).

Обставини щодо несплати
заборгованості у сумі 197300,00 грн., з
урахуванням санкцій стали підставою
для звернення позивача до суду з
позовом по даній справі.

З огляду на викладені обставини,
позивач нарахував відповідачу
передбачені п. п 7.5., 7.6. договором пеню
за період з 23.09.2013 р. по 29.11.2013 р. у
розмірі 4778,44 грн.; 13811,00 грн. штраф та 3 %
річних у розмірі 1102,72 грн., 789,20 грн.
інфляційних втрат.

З матеріалів справи також вбачається,
що господарський суд приймаючи
оскаржуване рішення крім іншого
виходив з того, що відповідач (покупець)
на порушення умов п. 2.4. договору № 1 від
20.06.2013 р. не виконав свої зобов'язання по
оплаті поставленого позивачем товару,
внаслідок чого виникла заборгованість
у сумі 197300,00 грн., на яку продавцем
правомірно нараховані 789,20 грн.
інфляційних втрат та 3% річних в сумі
1102,72 грн. При цьому, відмовляючи на
підставі ст. 614 ЦК України у стягненні
пені та штрафу, суд встановив, що,
незважаючи на своєчасно надані
відповідачем до Ізюмського управління
Державної казначейської служби
України Харківської області реєстри
бюджетних зобов'язань розпорядників
(одержувачів) бюджетних коштів № 1 від
02.07.2013 р., № 6 від 07.10.2009 р. та платіжного
доручення № 3 від 08.10.2013 р. на загальну
суму 197300,00 грн. бюджетні кошти заявнику
не надходили, що свідчить про
відсутність вини покупця у несплаті
поставленого товару та ін.

Викладені в рішенні господарського
суду висновки суд вважає такими, що
відповідають фактичним обставинам
спору та матеріалам справи, їм надана
правильна та належна правова оцінка, в
зв'язку з чим відсутні підстави для
задоволення апеляційної скарги і
скасування даного рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК
України, доказами у справі є будь -які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

У відповідності до вимог ст. ст. 626-629 ЦК
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін.

Відповідно до п. 1 ст. 175 ГК України,
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Пунктами 2.3., 2.4. договору сторони
передбачили, що оплата товару
здійснюється відповідачем шляхом
перерахування коштів на поточний
рахунок продавця за рахунок коштів
бюджету м. Ізюм після отримання товару
у термін - 10 банківських днів після
отримання бюджетних коштів на рахунок
відповідача, але не пізніше 30
календарних днів з моменту отримання
товару.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов договору позивач
поставив відповідачеві товар на суму
197300,00 грн.

Факт отримання відповідачем вказаного
товару підтверджується наявною в
матеріалах справи належним чином
засвідченою копією видаткової
накладної № ГП-1169 від 21.08.2013 р. (а. с. 12),
яка підписана представниками сторін.
Вказаний факт не заперечується
відповідачем.

Підписання покупцем видаткової
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розумінні Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону
і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар.

У п. 2.4. договору також зазначено, що
відповідач повинен розрахуватися за
отриманий товар не пізніше 30
календарних днів з моменту отримання
товару, тобто в строк до 20.09.2013 р.

В процесі розгляду справи відповідач
зазначав про те, що бюджетні кошти на
оплату товару на його рахунок не
надійшли.

Отже, з боку позивача договір виконаний
в повному обсязі, але відповідач зі
свого боку зобов'язань з оплати
отриманого товару не виконав, що
призвело до виникнення заборгованості
в розмірі 197300,00 грн.

Умови, викладені договорі, визначені та
погоджені сторонами.

Вказаний договір містить умови про
предмет, ціну та строк його дії (умови,
що є обов'язковими згідно зі ст. 180 ГК
України), та інші умови, жодна з яких не
суперечить чинному законодавству.

Таким чином, правові відносини, які
виникли між сторонами на підставі
договору відповідають встановленим
нормативними актами, вимогам щодо
договору поставки та були спрямовані
на реальне настання правових
наслідків, а зміст вказаного договору
не суперечить діючому законодавству
України.

Суд першої інстанції вірно зазначив
про те, що орган державного
казначейства не є стороною у договорі
про закупівлю, виконує лише технічну
функцію у відносинах з відповідачем по
перерахуванню зарахуванню на
відповідний рахунок коштів на оплату
товару, при цьому не перебуває у
правовому зв'язку з позивачем на
підставі договору про закупівлю.

Згідно з ст. 511 ЦК України, зобов'язання
не створює обов'язку для третьої особи.
У випадках, встановлених договором,
зобов'язання може породжувати для
третьої особи права щодо боржника та
(або) кредитора.

Таким чином, Ізюмське УДКСУ
Харківської області не може
відповідати за грошові зобов'язання
відповідача перед позивачем по
договору про закупівлю.

До того ж, факт неперерахування органом
державного казначейства відповідачу
коштів із бюджету м. Ізюм на оплату
отриманого відповідачем товару не
звільняє останнього від обов'язку
оплати вартість отриманого від
позивача товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Враховуючи викладене, а також те, що
строк виконання відповідачем своїх
зобов'язань з оплати отриманого товару
визначено умовами укладеного між
сторонами договору про закупівлю робіт
за державні кошти № 1 від 20.06.2013 р., і
відповідач при цьому в обґрунтування
своїх заперечень не надав суду доказів
погашення заборгованості, судова
колегія погоджується з висновками
господарського суду про задоволення
позову та стягнення з відповідача на
користь позивача 197300,00 грн.
заборгованості.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції обґрунтовано дійшов
висновку про стягнення з відповідача 3%
річних в розмірі 1102,72 грн. та
інфляційних втрат в розмірі 789,20 грн.

Що стосується позовних вимоги в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача пені та штрафу, суд
зазначає наступне.

Згідно з п 7.5. договору сторони
передбачили, що за несвоєчасну оплату
згідно п. 2.4 покупець сплачує продавцю
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, яка діяла на дату
виникнення зобов'язання, від вартості
несплаченого товару за кожний день
прострочення оплати. Нарахування пені
здійснюється за весь період
прострочення, за умови наявності вини
покупця.

Пунктом 7.6. договору сторони також
передбачили, що за прострочення оплати
згідно з п. 2.4 на термін більше ніж 30
календарних днів покупець додатково
сплачує продавцеві штраф в розмірі 7%
від вартості поставленого товару, за
умови наявності вини покупця.

При цьому, п. 7.7. договору передбачено,
що в разі затримки проведення платежу
органом Державної казначейської
служби України, при умові виконання
покупцем всіх необхідних дій для
проведення платежу - вина покупця
відсутня.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 217 Господарського
кодексу України, господарськими
санкціями визнаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
в результаті застосування яких для
нього настають несприятливі
економічні та/або правові наслідки. У
сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції.

Відповідно до ст. 218 ГК України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Частинами 1 та 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України встановлено, що особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить
особа, яка порушила зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи
відповідач, вживав відповідних
заходів, направлених на отримання
бюджетних коштів для погашення
заборгованості, а саме:.

Відповідно до реєстрів Ізюмського
управління Державної казначейської
служби України Харківської області
бюджетних зобов'язань розпорядників
(одержувачів) бюджетних коштів № 1 від
02.07.2013 р., № 6 від 07.10.2009 р. зареєстровано
та взято на облік бюджетних зобов'язань
на суму 197300,00 грн. До Ізюмського
управління Державної казначейської
служби України Харківської області
08.10.2013 р. надано платіжне доручення № 3
від 08.10.2013 р. на загальну суму 197300,00 грн.

Крім того, рішенням Ізюмської міської
ради № 1719 від 01.03.2013 р. (а. с. 34)
відповідачу виділені кошти для
придбання основних засобів.

Судом першої інстанції
правомірно відмовлено в задоволені
позовних вимог в частині стягнення
пені в сумі 4778,44 грн. та штрафу в сумі
13811,00 грн. з тих підстав, що передбачені
п. 7.7. договору..

На підставі вищевикладеного, рішення
господарського суду Харківської
області від 12.05.14 р. по справі № 922/766/14
прийнято з урахуванням фактичних
обставин справи та чинного
законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в
рішенні господарського суду
відповідають вимогам законодавства та
фактичним обставинам справи, а мотиви
заявника скарги, з яких вони
оспорюються не можуть бути підставою
для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст.
105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду
Харківської області від 12.05.14 р. по
справі № 922/766/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу -без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови підписано 16.06.2014
р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Пушай В.І.

Суддя
Потапенко В.І.