м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/3019/14 28.05.14
За позовом Броварської районної
державної лікарні ветеринарної
медицини до Київського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України про
визнання недійсним рішення
Головуючий суддя Блажівська О.Є.
Суддя Марченко О.В.
Суддя Полякова К.В.
за участю представників:
від позивача:Бойкініч Р.С. за дов. б/н
від 14.02.2014 року до 14.02.2016 року,
Завадський В.П. - за дов. б/н від 02.04.2014
року до 02.04.2016 року.від
відповідача:Євтушок І.В. за дов. № 02-06/917
від 06.05.2014 року до 06.05.2015 року.ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:
Броварська районна державна лікарня
ветеринарної медицини звернулась до
Господарського суду міста Києва із
позовом до Київського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України про
визнання недійсним рішення № 54 від
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.02.2014 року порушено
провадження у справі, розгляд справи
призначено на 02.04.2014 року.
18.03.2014 року через канцелярію
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшло 1 клопотання про
долучення документів до матеріалів
справи та клопотання про відмову у
01.04.2014 року через канцелярію
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшов відзив на позовну
02.04.2014 року представники сторін у
судове засідання з'явились.
Представник позивача у судовому
засіданні надав суду клопотання про
долучення документів до матеріалів
справи.
Представник позивача надав суду усні
пояснення щодо поновлення строку для
Судом оголошено про перехід розгляду
справи по суті.
Представник позивача надав усні
пояснення по суті справи.
В усних поясненнях заявлені позовні
вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник відповідача надав усні
пояснення по суті справи.
В усних поясненнях проти задоволення
позовних вимог заперечив у повному
Суд зобов'язав відповідача надати
копії матеріалів справи № 764/41-р-02-06-13
Антимонопольного комітету України.
В зв'язку з необхідністю витребування
документів по справі, відповідно до ст.
77 ГПК України, судом оголошено перерву
Судове засідання призначене на 14.04.2014 р.
не відбулось у зв'язку з проведенням
Зборів суддів Господарського суду
міста Києва для обрання Голови та
заступників Господарського суду міста
Києва відповідно до вимог Закону
України "Про відновлення довіри до
судової влади в Україні" від 08.04.2014 року.
Відповідно до статті 4-6 Господарського
процесуального кодексу України справи
у місцевих господарських судах
розглядаються суддею одноособово.
Будь-яку справу, що відносить до
підсудності цього суду, залежно від
категорії і складності справ, може бути
розглянуто колегіально у складі трьох
суддів.
Враховуючи складність справи з метою
забезпечення повного та всебічного
розгляду всіх обставин справи, суд
вважає за доцільне призначити
колегіальний розгляд справи.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 14.04.2014 року суд призначив
колегіальний розгляд справи № 910/3019/14.
Розпорядженням від 14.04.2014 року в.о.
Голови господарського суду міста Києва
Домнічевої І.О., керуючись рішенням
зборів суддів Господарського суду
міста Києва від 03.02.2011 р. (протокол № 1
від 03.02.2011р.) та ст.4-6 Господарського
процесуального кодексу України, справу
№ 910/3019/14 передано для розгляду колегії
суддів Блажівська О.Є. (головуючий),
суддів Марченко О.В., Полякова К.В.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 14.04.2014 року справу прийнято до
колегіального розгляду та призначено
розгляд на 28.05.2014 року.
28.05.2014 року представники сторін у
судове засідання з'явились.
Судом оголошено про перехід розгляду
справи по суті.
Представник позивача надав суду усні
пояснення по суті позову, позовні
вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник позивача надав суду
клопотання про долучення документів до
матеріалів справи.
Представник відповідача надав суду
усні пояснення по суті справи, проти
позову заперечив у повному обсязі.
Відповідно до вимог ст.81-1 ГПК України в
судових засіданнях складені протоколи,
які долучено до матеріалів справи.
В судовому засіданні 28.05.2014 р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у відповідності до ст.
В судовому засіданні суд повідомив про
порядок отримання повного тексту
рішення відповідно до вимог ст. 87 ГПК
України.

Розглянувши надані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
уповноважених представників сторін
всебічно та повно з'ясувавши обставини,
на яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши в сукупності
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Адміністративною колегією Київського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України
(далі - відповідач, Відділення)
розглянуто справу № 764/41-р-02-06-13 про
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції Броварською
районною державною лікарнею
ветеринарної медицини (далі - позивач,
Лікарня), за результатами розгляду якої
прийнято рішення від 30.09.13 № 54 (надалі -
Рішення) яким визнано, що Броварська
районна державна лікарня ветеринарної
медицини у період з 01.01.2012 по 31.12.2012
займала монопольне (домінуюче)
становище на ринку надання послуг з
видачі ветеринарних свідоцтв та
пов'язаних з цим послуг з проведення
ветеринарно-санітарної експертизи
продукції у територіальних межах
Броварського району Київські області з
часткою 100%. Визнано дії Броварської
районної державної лікарні
ветеринарної медицини, які полягають у
стягненні зі споживача економічно
необгрунтованої плати за надання
ветеринарних послуг, зокрема послуг,
пов'язаних з видачею ветеринарних
свідоцтв, зі рахунок застосування
тарифів, до складу яких включені
витрати на заробітну плату лаборантів
та ветсанітарів, за умови відсутності
посад лаборантів у штаті Установи,
порушенням законодавства про захист
економічної конкуренції, яке
передбачене пунктом 2 статті 50, пунктом
1 частини другої статті 13 Закону
України «Про захист економічної
конкуренції» у вигляді зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку надання послуг з видачі
ветеринарних свідоцтв та пов'язаних з
цим послуг з проведення
ветеринарно-санітарної експертизи
продукції у територіальних межах
Броварського район) Київської області,
шляхом встановлення таких цін
реалізації товару, які неможливо було б
встановити за умов існування значної
конкуренції на ринку. За вчинення
порушення накладено на Броварську
районну державну лікарню ветеринарної
медицини штраф у розмірі 50 000 гривень.
Зобов'язано Броварську районну
державну лікарню ветеринарної
медицини у місячний строк з дня
отримання рішення вжити заходів щодо
усунення порушень законодавства про
"захист економічної конкуренції на
ринку надання послуг з видачі
ветеринарних свідоцтв та пов'язаних з
цим послуг з проведення
ветеринарно-санітарної експертизи
продукції у територіальних межах
Броварського району Київської області,
шляхом приведення своєї діяльності у
відповідність до вимог чинного
законодавства, про що повідомити
Відділення з наданням підтверджуючих
документів.

Відповідно позовної заяви позивач
вказує, що оспорюване рішення
відповідача прийнято на підставі
неповного з'ясування обставин, зокрема,
з оскаржуваного Рішення АМК вбачається
невідповідність висновків, викладених
у рішенні обставинам справи,
недоведення обставин, які мають
значення для справи і які визнано
встановленими, порушення та
неправильне застосування норм
матеріального права. Адміністративною
колегією Київського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України не
доведено, які саме дії позивача
призвели або можуть призвести до
недопущення, усунення чи обмеження
конкуренції, або ущемлення інтересів
інших суб'єктів господарювання чи
споживачів.

Також позивач зазначає, що тарифи, які
застосовувались Броварською районною
державною лікарнею ветеринарної
медицини були розроблені Головним
управління ветеринарної медицини в
Київській області, а тому в діях
позивача, на його думку, відсутній
склад адміністративного
правопорушення.

З огляду на вказане позивач вказує, що
висновки адміністративної колегії
Київського обласного територіального
відділення Антимонопольного комітету
України у зазначеному рішенні є такими,
що не відповідають дійсним обставинам
і є недоведеними, а відтак оскаржуване
рішення прийнято неправомірно, що
відповідно до приписів ст. 59 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" є підставою для визнання
його недійсним.

Також позивач в поданій до
господарського суду міста Києва 26.02.2014
року позовній заяві просить поновити
строк для подання даної позовної заяви
для оскарження рішення
адміністративної колегії Київського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
30.09.2013 року № 54, яка мотивована тим, що
позивач в межах строку, встановленого
ст. 60 Закону України "Про захист
економічної конкуренції", оскаржив
вказане рішення до господарського суду
Київської області, однак суд в порядку
ст. 15, 17 ГПК України ухвалою від 05.12.2013
року у справі № 911/44780/13 надіслав
вказану позовну заяву за підсудністю
до Господарського суду міста Києва.
Проте Господарським судом міста Києва
від 12.12.2013 року дана позовна заява була
повернута судом без розгляду з
посиланням на приписи п. 6 ч. 1 ст. 63 ГПК
України. Повторно позивач звернувся до
суду з даним позовом про визнання
недійсним рішення адміністративної
колегії Київського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
30.09.2013 року № 54 лише 26.02.2014, тобто після
спливу законодавчо встановленого
двомісячного строку для оскарження
рішення Антимонопольного комітету
України.

Відповідно відзиву на позовну заяву,
відповідач проти позовних вимог
заперечує, вважає їх безпідставними та
необгрунтованими, та просить суд
відмовити в їх задоволенні з огляду на
пропущення позивачем, передбачено ст. 60
Закону України "Про захист економічної
конкуренції" двомісячного строку для
оскарження рішення органу
Антимонопольного комітету України,
який є присічним та не може бути
відновлений.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, суд вважає, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають, з наступних підстав.

Згідно ст. 1 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України"
Антимонопольний комітет України є
державним органом із спеціальним
статусом, метою діяльності якого є
забезпечення державного захисту
конкуренції у підприємницькій
діяльності та у сфері державних
закупівель. Особливості спеціального
статусу Антимонопольного комітету
України обумовлюються його завданнями
та повноваженнями, в тому числі роллю у
формуванні конкурентної політики, та
визначаються цим Законом, іншими
актами законодавства і полягають,
зокрема, в особливому порядку
призначення та звільнення Голови
Антимонопольного комітету України,
його заступників, державних
уповноважених Антимонопольного
комітету України, голів територіальних
відділень Антимонопольного комітету
України, у спеціальних процесуальних
засадах діяльності Антимонопольного
комітету України, наданні соціальних
гарантій, охороні особистих і майнових
прав працівників Антимонопольного
комітету України на рівні з
працівниками правоохоронних органів, в
умовах оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 цього Закону
розпорядження, рішення та вимоги
органу Антимонопольного комітету
України, голови територіального
відділення Антимонопольного комітету
України, вимоги уповноважених ними
працівників Антимонопольного комітету
України, його територіального
відділення в межах їх компетенції є
обов'язковими для виконання у
визначені ними строки, якщо інше не
передбачено законом.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України"
визначено, що у сфері здійснення
контролю за дотриманням законодавства
про захист економічної конкуренції
Антимонопольний комітет України має
повноваження, в тому числі, розглядати
заяви і справи про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції та проводити
розслідування за цими заявами і
справами; приймати передбачені
законодавством про захист економічної
конкуренції розпорядження та рішення
за заявами і справами, перевіряти та
переглядати рішення у справах,
надавати висновки щодо кваліфікації
дій відповідно до законодавства про
захист економічної конкуренції;
перевіряти суб'єкти господарювання,
об'єднання, органи влади, органи
місцевого самоврядування, органи
адміністративно-господарського
управління та контролю щодо дотримання
ними вимог законодавства про захист
економічної конкуренції та під час
проведення розслідувань за заявами і
справами про порушення законодавства
про захист економічної конкуренції;при
розгляді заяв і справ про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції, проведенні перевірки та в
інших передбачених законом випадках
вимагати від суб'єктів господарювання,
об'єднань, органів влади, органів
місцевого самоврядування, органів
адміністративно-господарського
управління та контролю, їх посадових
осіб і працівників, інших фізичних та
юридичних осіб інформацію, в тому числі
з обмеженим доступом тощо.

Пунктом 11 Положення про територіальне
відділення Антимонопольного комітету
України, затвердженого розпорядженням
Комітету від 23 лютого 2001 р. № 32-р,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 30 березня 2001 року за №
129/5482 передбачено, що діяльність щодо
виявлення, попередження та припинення
порушень законодавства про захист
економічної конкуренції здійснюється
територіальним відділенням з
додержанням процесуальних засад,
визначених законодавчими актами
України, а також Правил розгляду заяв і
справ про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції, що
затверджуються Комітетом.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
розгляд справ про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції починається з прийняттям
розпорядження про початок розгляду
справи та закінчується прийняттям
рішення у справі.

Частиною 1 статті 48 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
визначено, що за результатами розгляду
справ про порушення законодавства про
захист економічної конкуренції органи
Антимонопольного комітету України
приймають рішення, в тому числі про
визнання вчинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції; накладення штрафу тощо.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 50 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" зловживання монопольним
(домінуючим) становищем є порушенням
законодавства про захист економічної
конкуренції.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
суб'єкт господарювання займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку товару, якщо: на цьому ринку у
нього немає жодного конкурента; не
зазнає значної конкуренції внаслідок
обмеженості можливостей доступу інших
суб'єктів господарювання щодо
закупівлі сировини, матеріалів та
збуту товарів, наявності бар'єрів для
доступу на ринок інших суб'єктів
господарювання, наявності пільг чи
інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається
становище суб'єкта господарювання,
частка якого на ринку товару перевищує
35 відсотків, якщо він не доведе, що
зазнає значної конкуренції.

Монопольним (домінуючим) також може
бути визнане становище суб'єкта
господарювання, якщо його частка на
ринку товару становить 35 або менше
відсотків, але він не зазнає значної
конкуренції, зокрема внаслідок
порівняно невеликого розміру часток
ринку, які належать конкурентам.

Вважається, що кожен із двох чи більше
суб'єктів господарювання займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку товару, якщо стосовно певного
виду товару між ними немає конкуренції
або є незначна конкуренція і щодо них,
разом узятих, виконується одна з умов,
передбачених частиною першою цієї
статті.

Монопольним (домінуючим) вважається
також становище кожного з кількох
суб'єктів господарювання, якщо
стосовно них виконуються такі умови:
сукупна частка не більше ніж трьох
суб'єктів господарювання, яким на
одному ринку належать найбільші частки
на ринку, перевищує 50 відсотків;
сукупна частка не більше ніж п'яти
суб'єктів господарювання, яким на
одному ринку належать найбільші частки
на ринку, перевищує 70 відсотків -і при
цьому вони не доведуть, що стосовно них
не виконуються умови частини четвертої
цієї статті.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про
захист економічної конкуренції",
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку є дії чи
бездіяльність суб'єкта господарювання,
який займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку, що призвели або
можуть призвести до недопущення,
усунення чи обмеження конкуренції, або
ущемлення інтересів інших суб'єктів
господарювання чи споживачів, які були
б неможливими за умов існування
значної конкуренції на ринку.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України
"Про захист економічної конкуренції",
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку, зокрема,
визнається:

1) встановлення таких цін чи інших умов
придбання або реалізації товару, які
неможливо було б встановити за умов
існування значної конкуренції на
ринку;

2) застосування різних цін чи різних
інших умов до рівнозначних угод з
суб'єктами господарювання, продавцями
чи покупцями без об'єктивно
виправданих на те причин;

3) обумовлення укладання угод
прийняттям суб'єктом господарювання
додаткових зобов'язань, які за своєю
природою або згідно з торговими та
іншими чесними звичаями у
підприємницькій діяльності не
стосуються предмета договору;

4) обмеження виробництва, ринків або
технічного розвитку, що завдало чи може
завдати шкоди іншим суб'єктам
господарювання, покупцям, продавцям;

5) часткова або повна відмова від
придбання або реалізації товару за
відсутності альтернативних джерел
реалізації чи придбання;

6) суттєве обмеження
конкурентоспроможності інших
суб'єктів господарювання на ринку без
об'єктивно виправданих на те причин;

7) створення перешкод доступу на ринок
(виходу з ринку) чи усунення з ринку
продавців, покупців, інших суб'єктів
господарювання.

Для виявлення ознак монопольного
становища відповідно до п. 2 Методики
визначення монопольного (домінуючого)
становища суб'єктів господарювання на
ринку, затвердженої Розпорядженням
Антимонопольного комітету України від
5 березня 2002 року № 49-р, Антимонопольний
комітет України проводить наступні
дії:

- встановлює об'єкти аналізу щодо
визначення монопольного (домінуючого)
становища, а саме суб'єкта
господарювання (групи суб'єктів
господарювання), конкретний товар
(продукцію, роботи, послуги), який
випускається, постачається,
продається, придбавається
(споживається, використовується) цим
(цими) суб'єктом (суб'єктами)
господарювання;

- складає перелік товарів (робіт,
послуг), щодо яких має визначатися
монопольне (домінуюче) становище
суб'єкта господарювання і які мають
ознаки одного товару, товарної групи;

- складає перелік основних продавців
(постачальників, виробників), покупців
(споживачів) товарів (товарних груп);

- визначає товарні межі ринку;

- визначає територіальні (географічні)
межі ринку;

- встановлює проміжок часу, стосовно
якого має визначатися становище
суб'єктів господарювання на ринку -
визначає часові межі ринку;

- визначає обсяги товару, який
обертається на ринку;

- розраховує частки суб'єктів
господарювання на ринку;

- складає перелік продавців
(постачальників, виробників), покупців
(споживачів) товару (товарної групи) -
потенційних конкурентів, покупців, які
можуть продавати (постачати,
виробляти), придбавати (споживати,
використовувати) той самий або/та
аналогічний товар (товарну групу) на
ринку;

- визначає бар'єри вступу на ринок та
виходу з ринку для суб'єктів
господарювання, які продають
(постачають, виробляють), придбавають
(споживають, використовують) або можуть
продавати (постачати, виробляти),
придбавати (споживати,
використовувати) той самий або/та
аналогічний товар (товарну групу) на
ринку.

Відповідно п.5.1 Методики, товарні межі
ринку визначаються шляхом формування
групи взаємозамінних товарів (товарних
груп), у межах якої споживач за
звичайних умов може легко перейти від
споживання одного товару до споживання
іншого. Формування групи
взаємозамінних товарів (товарних груп)
здійснюється із переліку товарів, які
мають для продавців (постачальників,
виробників), покупців (споживачів,
користувачів) ознаки одного (подібного,
аналогічного) товару (товарної групи),
за показниками взаємозамінності, якими
зокрема є: подібність призначення,
споживчих властивостей, умов
використання тощо; подібність
фізичних, технічних, експлуатаційних
властивостей і характеристик, якісних
показників тощо; наявність спільної
групи споживачів товару (товарної
групи); відсутність суттєвої різниці в
цінах; взаємозамінність товарів
(товарної групи) з точки зору їх
виробництва, тобто здатності
виробників запропонувати нові товари
на заміну існуючих. У процесі
визначення товарних меж ринку
попередньо визначена група
взаємозамінних товарів (товарних груп)
може бути поділена на декілька підгруп
або приєднана до іншої групи.

Відповідно п. 5.2 Методики, при
проведенні дослідження необхідно
враховувати, що взаємозамінні товари
належать до групи однорідних товарів
(товарних груп), які розглядаються
споживачем як один і той же товар
(товарна група), і які можуть бути
стандартизовані або диференційовані.

Згідно п. 6.1. Методики, територіальні
(географічні) межі ринку певного товару
(товарної групи) визначаються шляхом
установлення мінімальної території, за
межами якої з точки зору споживача
придбання товарів (товарної групи), що
належать до групи взаємозамінних
товарів (товарної групи), є неможливим
або недоцільним. При цьому, зокрема,
можуть враховуватися: фізичні і
технічні характеристики товару
(товарної групи); технологічні зв'язки
між виробниками і споживачами;
можливості щодо технічного,
гарантійного, абонентського
обслуговування; співвідношення цін,
зокрема рівень співвідношення цін на
певні товари (товарні групи) в межах
цього ринку, прийнятний для виробників
чи споживачів; можливості щодо
переміщення попиту на товар (товарну
групу) між територіями, які за
припущенням входять до одного
географічного ринку, зокрема
можливість збереження рівня якості і
споживчих властивостей товару
(товарної групи) при транспортуванні;
рівень транспортних витрат, включаючи
особливості транспортування товару
(товарної групи); наявність торгових,
складських приміщень, зручностей
виконання вантажно-розвантажувальних
робіт, можливостей виконання
передпродажної підготовки; наявність
знаків для товарів і послуг; наявність
на відповідній території та рівень
бар'єрів на вивезення чи ввезення
товару (товарної групи), а саме:
адміністративних бар'єрів; економічних
й організаційних обмежень; впливу
вертикальної (горизонтальної)
інтеграції; бар'єрів, що пов'язані з
ефектом масштабу виробництва; бар'єрів,
що базуються на абсолютній перевазі
рівня витрат; бар'єрів, пов'язаних з
розмірами капітальних витрат або
обсягів інвестицій, що необхідні для
вступу на певний товарний ринок;
обмежень щодо попиту; екологічних
обмежень; бар'єрів, що перешкоджають
виходу з ринку, тощо; місце
розташування специфічних груп
споживачів; рівень цін на певні товари
(товарні групи) на відповідних суміжних
територіях, можливість переміщення
пропозиції товару (товарної групи) між
цими територіями. При остаточному
визначенні територіальних
(географічних) меж ринку визначальною є
менша здатність до переміщення або
попиту, або пропозиції.

Коректність визначення територіальних
(географічних) меж товарного ринку може
бути перевірена дослідженням
відкритості ринку щодо
міжрегіональної та/або міжнародної
торгівлі. (пункт 6.2 Методики).

Згідно п. 7.1 Методики, часові межі ринку
визначаються як проміжок часу (як
правило - рік), протягом якого
відповідна сукупність
товарно-грошових відносин між
продавцями (постачальниками,
виробниками) і споживачами утворює
ринок товару із сталою структурою.

Відповідно до п. 15.1. Постанови Пленуму
ВГСУ "Про деякі питання практики
застосування конкурентного
законодавства" № 15 від 26.12.2011 року,
установлення монопольного
(домінуючого) становища суб'єкта
(суб'єктів) господарювання включає
застосування як структурних, так і
поведінкових показників, що
характеризують стан конкуренції на
ринку. При цьому застосування
структурних показників зумовлюється
встановленням об'єкта аналізу,
визначенням товарних, територіальних
(географічних), часових меж ринку на
підставі інформації, яка може бути
використана для визначення
монопольного (домінуючого) становища.

Товаром, щодо якого визначається
монопольне (домінуюче) становище
позивача, є послуги з видачі
ветеринарних свідоцтв та пов'язані з
цим послуги з проведення
ветеринарно-санітарної експертизи
продукції.

Товарними межами ринку в спірному
рішенні визначено послуги з видачі
ветеринарних свідоцтв та пов'язані з
цим послуги з проведення
ветеринарно-санітарної експертизи
продукції. При визначенні
територіальних меж ринку враховано: що
це територія зі сферою взаємовідносин
купівлі-продажу товару (групи товарів),
в межах якої за звичайних умов споживач
може легко задовольнити свій попит на
певний товар.Таким чином,
територіальними (географічними) межами
ринку, який досліджується є територія
Броварського району Київської області.

Часовими межами ринку визначено період
з 01.01.2012 по 31.12.2012 - проміжок часу,
протягом якого незмінним залишалась
структура ринку.

Відповідно до матеріалів справи, копія
рішення адміністративної колегії
Київського обласного територіального
відділення Антимонопольного комітету
України від 30.09.2013 року № 54 була
надіслана позивачу із супровідним
листом від 08.10.2013 року № 02-06/2488 та
отримана позивачем 10.10.2013 року, що
підтверджується відомостями щодо
відстеження пересилання поштових
відправлень, що розмішені на веб-сайті
УДППЗ "Укрпошта" та зареєстрована
зазначена вхідна кореспонденція
позивачем 15.10.2013 року за вхідним № 490, що
підтверджується відтиском штампу
вхідної кореспонденції позивача, який
розміщений в нижньому правому куті
зазначеного супровідного листа.

Відповідно ч. 1 ст. 60 ЗУ "Про захист
економічної конкуренції", заявник,
відповідач, третя особа мають право
оскаржити рішення органів
Антимонопольного комітету України
повністю або частково до
господарського суду у двомісячний
строк з дня одержання рішення. Цей
строк не може бути відновлено.

Заяву позивача про відновлення
пропущеного строку на оскарження
даного рішення в порядку ст. 53 ГПК
України суд не приймає та відхиляє з
огляду на наступне.

Згідно вхідного штампу суду позивач
звернувся до суду з позовом про
визнання недійсним рішення
Адміністративної колегії Київського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
30.09.2013 року № 54 - 26.02.2014 року, тобто після
спливу, встановленого ч. 1 ст. 60 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" двомісячного строку на
оскарження рішення органів
Антимонопольного комітету України.

Відповідно п. 2 Постанови Пленуму ВГСУ
"Про деякі питання практики
застосування конкурентного
законодавства" № 15 від 26.12.2011 року, у
застосуванні згаданого припису
частини першої статті 60 Закону України
"Про захист економічної конкуренції", а
також частини другої статті 47 цього
Закону господарським судам слід
враховувати таке.

За цими приписами передбачені ними
строки оскарження рішень органу
Антимонопольного комітету України не
може бути відновлено.

Таким чином, зазначені строки є
присічними. Встановлена Цивільним
кодексом України позовна давність до
відповідних правовідносин не
застосовується, так само як і в
оскарженні розпоряджень
Антимонопольного комітету України та
його органів.

Аналогічним чином вирішується й
питання щодо строків оскарження рішень
органів Антимонопольного комітету
України, прийнятих у справах про
недобросовісну конкуренцію.

Закінчення присічного строку,
незалежно від причин його пропуску
заінтересованою особою, є підставою
для відмови в позові про визнання
недійсним рішення (розпорядження)
Антимонопольного комітету України та
його органів.

А відтак суд не приймає та відхиляє
посилання позивача на те, що він в межах
двомісячного строку звернувся до
господарського суду, оскільки позивач
звертаючись до суду має подати позов,
який відповідає вимогам, встановленим
чинним процесуальним законодавством,
проте подана позивачем позовна заява
була повернута судом на підставі ст. 63
Господарського процесуального кодексу
України, що не може вважатись
своєчасним оскарженням до
господарського суду рішення в межах
двомісячного строку, встановленого
Законом для такого оскарження.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позивач
звернувся до суду з даним позовом лише
26.02.2014, тобто після спливу законодавчо
встановленого двомісячного строку для
оскарження рішення АМК.

Таким чином, строк оскарження рішення є
пропущеним, що є підставою для відмови
в позові про визнання недійсним
рішення повністю.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
позивача.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
останню не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не було скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

Повний текст рішення складено: 04.06.2014
року (у зв'язку із лікарняним).

Головуючий суддя
О. Є. Блажівська

Суддя
О.В. Марченко

Суддя
К.В. Полякова