ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
Р І Ш Е Н Н Я

11 червня 2014 р.
Справа № 927/556/14

Позивач: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Арис-Юг",

пр-т Науки, 41, оф. 442, м. Київ, 03028

Відповідач: Фізична особа - підприємець
ОСОБА_1,

АДРЕСА_1

(фактична адреса: АДРЕСА_2)

про стягнення 125575,29 грн.

Суддя А.М.Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: Коркін П.П. - представник,
дов. б/н від 10.01.2014 р.

Від відповідача: ОСОБА_1 - особисто,
паспорт НОМЕР_2 виданий Новозаводським
ВМ УМВС України в Чернігівській
області 13.01.2000 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошені вступна та
резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Арис-Юг" звернулось
до господарського суду Чернігівської
області з позовом до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 про стягнення 125575,29
грн., а саме: 118341,79 грн. основної
заборгованості, 3287,70 грн. пені, 3313,57 грн.
інфляційних нарахувань та 632,23 грн.
відсотків річних, зобов'язання
відповідача надати довідку про наявні
рахунки у банківських установах, а
також стягнення витрат зі сплати
судового збору в сумі 2511,52 грн.

В обґрунтування позовних вимог в
позовній заяві № 24443 від 11.04.14 р. позивач
посилається на те, що в порушення умов
укладеного між сторонами Договору №
266/4 від 01.11.11 р. відповідачем не виконані
належним чином зобов'язання щодо
повної та своєчасної оплати вартості
отриманих за договором послуг,
внаслідок чого утворилась
заборгованість в розмірі 118341,79 грн., за
наявності якої нараховано 3287,70 грн.
пені, 632,23 грн. відсотків річних та 3313,57
грн. втрат від інфляції.

Ухвалою господарського суду
Чернігівської області від 22.04.14 р.
позовну заяву прийнято до розгляду та
порушено провадження у справі № 927/556/14,
розгляд справи призначено на 14.05.14 р.

Ухвалами господарського суду
Чернігівської області від 14.05.14 р. та
27.05.14 р. розгляд справи відкладався на
27.05.14 р. та 11.06.14 р. відповідно.

В судове засідання 14.05.14 р. представник
позивача та відповідач особисто або
його уповноважений представник не
з'явились.

В судові засідання 27.05.14 р. та 11.06.14 р.
з'явились уповноважений представник
позивача та відповідач особисто.

До початку судового засідання 27.05.14 р.
представником позивача через
канцелярію суду подані письмові
пояснення № 321 від 26.05.14 р., які разом з
доданими до них документами долучені
судом до матеріалів справи.

В письмових поясненнях позивач
повідомляє, що між сторонами по справі
раніше було укладено договір № 266 від
26.08.10 р. на надання послуг по заправці
автотранспорту дизельним пальним на
автозаправних станціях, розташованих
за межами території України. При цьому
позивач зазначив про відсутність
заборгованості за вказаним договором,
що підтверджується наданими позивачем
актом № ЗкП-000120 (266)-У наданих послуг та
звірки взаєморозрахунків від 31.12.13 р. та
актом звірки взаєморозрахунків між
сторонами за 26.11.13 р. - 26.06.14 р.

До початку судового засідання 11.06.14 р.
через канцелярію суду представником
позивача подані письмові роз'яснення №
340 від 04.06.14 р. на зобов'язання суду по
ухвалі суду, які разом з доданими до них
документами долучені судом до
матеріалів справи.

В письмових роз'ясненнях позивач
зазначає, що відповідачем за період з 01
грудня 2013 року по 31 грудня 2013 року
здійснювалася часткова оплата на
поточний рахунок позивача в сумі 153856,17
грн., що підтверджується Актом наданих
послуг і звірки взаєморозрахунків №
ЗкП-000120 (266)-У від 31 грудня 2013 року до
договору № 266 від 26 серпня 2010 року, №
ЗкП-000120 (266/4)-3 від 31 грудня 2013 року та
платіжними банківськими дорученнями:
№ 436 від 02 грудня 2013 року, № 355 від 02
грудня 2013 року, № 444 від 06 грудня 2013
року, № 5 від 12 грудня 2013 року, № 6 від 12
грудня 2013 року, № 7 від 16 грудня 2013 року,
№ 9 від 20 грудня 2013 року, № 10 від 26
грудня 2013 року, № 459 від 27 грудня 2013
року.

Банківським платіжним дорученням № 355
від 02 грудня 2013 року на суму 54,14 грн.,
зазначеним в акті № ЗкП-000120 (266)-У від 31
грудня 2013 року, відповідачем була
здійснена оплата за пластикову картку
Payflax згідно рахунку № СФ - с22268 від 27
листопада 2013 р., яка була передана
відповідачеві згідно Акту прийому -
передачі пластикових карток № 216/3 від
27.11.2013 року.

Відносно виконання сторонами умов
п.п..2.1.3, 2.3.2, 2.3.3 Договору № 266/4 від 01
листопада 2011 року та п. 1 Протоколу № 1
від 01 листопада 2011 року щодо
виставлення позивачем рахунків -
фактур та реєстрів до них позивач
зазначив, що отримання вказаних
документів відповідачем здійснювалось
по факсу чи по електронній пошті
щонеділі, в даних рахунках-фактурах
вказаний строк оплати отриманих послуг
згідно п.1 протоколу № 1 - п'ять днів, про
що щомісяця між позивачем та
відповідачем згідно п. п. 2.1.3. договору
№ 266/4 підписувались уповноваженими
особами та засвідчувались печатками
акти наданих послуг та звірки
взаєморозрахунків за місяць, в яких
перераховувались рахунки-фактури з
відміткою «отримані Замовником
(Відповідачем) своєчасно». «Послуги
надані в повному обсязі, документи
оформлені у відповідному порядку.
Сторони претензії один до одного не
мають».

Детально обґрунтовуючи в письмових
роз'ясненнях розрахунок позовних вимог
позивач вказує, що сума основного боргу
на момент розгляду справи № 927/556/14
складає 118341,79 грн., станом на 31 січня 2014
року згідно акту наданих послуг та
звірки взаєморозрахунків № ЗкП-000121
(266/4)-3 від 31 січня 2014 року
заборгованість відповідача складала
125883,25 грн., оскільки відповідач 11 лютого
2014 року здійснив часткову оплату
заборгованості в сумі 7541,46 грн., сума
зменшилась до вищезазначеної.

Також позивач зазначив, що пеня ним
розрахована за рахунками - фактурами №
РФ - с24016 від 26.12.2013року, № РФ - с24410 від
09.01.2014 року, № РФ - с25160 від 23.01.2014 року, №
РФ - с25494 від 30.01.2014 року. При цьому
позивачем не береться до уваги
зазначене призначення платежу, так як
відповідач в призначенні може вказати
будь - яке призначення, що може не
відповідати дійсності черговості
погашення заборгованості за рахунками
- фактурами.

Як стверджує позивач, розрахунок 3%
річних проведено виходячи із суми
основного боргу з урахуванням
загальної суми прострочення за 65 днів,
враховуючи останній строк оплати 06.02.2014
року рахунку-фактури № РФ - с25494 від
30.01.2014 року та можливість повного
погашення заборгованості до 11.04.2014 року
- моменту подачі позовної заяви до
господарського суду Чернігівської
області. Облікова ставка за цей період
НБУ становила з 13.08.2013 року 6.5000 %.
Розрахунок інфляційної суми боргу
здійснено з урахуванням розрахунку 3%
річних, враховуючи індекс інфляції за
лютий 2014 року - 100,6, та березень 2014 року -
102,2.

Крім того позивач пояснив, що в акті №
ЗкП-000120 (266/4)-3 від 31 грудня 2013 року
вказується рахунок - фактура № РФ - с24410
від 09.01.2014 року, оскільки згідно реєстру
заправка транспортних засобів
відповідача відповідно до даного
рахунку - фактури здійснювалась за
грудень місяць 2013 року, а в акті №
ЗкП-000121 (266/4)-3 від 31 січня 2014 року
вказується рахунок - фактура № РФ - с25861
від 06.02.2014 року, оскільки згідно реєстру
заправки транспортних засобів
відповідача відповідно до даного
рахунку - фактури здійснювались за
січень місяць 2014 року.

В судовому засіданні 11.06.14 р.
представником позивача подана
письмова заява б/н від 11.06.14 р., в якій
позивач відмовляється від зазначених в
позовній заяві позовних вимог в
частині зобов'язання відповідача
надати довідку про наявні рахунки у
банківських установах. Вказана заява
долучена судом до матеріалів справи.

Заяв та клопотань процесуального
характеру від відповідача на час
слухання справи не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду
від 22.04.14 р., 14.05.14 р, та 27.05.14 р.
відповідачем суду не надані.

Інших доказів на підтвердження своїх
вимог, окрім наявних в матеріалах
справи, позивачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (далі - Постанова № 18)
якщо стороною (або іншим учасником
судового процесу) у вирішенні спору не
подано суду в обґрунтування її вимог
або заперечень належні і допустимі
докази, в тому числі на вимогу суду, або
якщо в разі неможливості самостійно
надати докази нею не подавалося
клопотання про витребування їх судом
(частина перша статті 38 ГПК), то розгляд
справи господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

З огляду на вищевикладене, оскільки
відповідач не скористався належним
йому процесуальним правом надати суду
відзив на позовну заяву, будь-які
письмові пояснення та інші докази, що
впливають на вирішення даного спору по
суті, беручи до уваги відсутність
процесуальних заяв та клопотань
відповідача на час розгляду справи,
суд, згідно ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України,
здійснював розгляд справи виключно за
наявними у ній матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово
відкладав розгляд справи, надаючи
учасникам судового процесу можливість
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 Господарським
процесуальним кодексом України, не
знаходив підстав для відкладення
розгляду справи.

Подані представником позивача та
відповідачем письмові клопотання від
27.05.14 р. про відмову від здійснення
технічної фіксації судового процесу
судом задоволені. Засідання
господарського суду по розгляду даної
справи проведені без фіксації
технічними засобами. Судовий процес
відображено у протоколах судового
засідання.

Перед початком розгляду справи
представника позивача та відповідача
було ознайомлено з правами та
обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60,
74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського
процесуального кодексу України.

Представник позивача та відповідач в
судових засіданнях повідомили суд, що
права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представником позивача
та відповідачем в судових засіданнях
не заявлено.

В судовому засіданні 11.06.14 р.
представник позивача підтримав заяву
про відмову від позовних вимог в
частині зобов'язання відповідача
надати довідку про наявні рахунки у
банківських установах та підтримав
заявлені позовні вимоги з урахуванням
вказаної заяви.

Відповідач в судовому засіданні 11.06.14 р.
в усних поясненнях позовні вимоги
визнав в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення представника
позивача та відповідача, з'ясувавши
обставини, що мають значення для
вирішення спору, перевіривши наданими
позивачем доказами та оглянувши в
судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного
кодексу України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

01 січня 2011 р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю
„Інтротрейд" (Комітент за договором) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю „Арис-Юг" (Позивач у
справі, Комітент за договором)
укладений договір комісії (далі -
Договір комісії), згідно п.п.1.1 якого
Комітент доручив, а Комісіонер прийняв
на себе зобов'язання щодо укладення на
користь комітента від свого імені, за
його рахунок та за комісійну плату
договори із третіми особами на
придбання послуг із заправки їх
автотранспорту дизельним пальним та
отримання додаткових сервісних послуг
на автозаправних станціях та
підприємствах дорожнього сервісу на
території комітента (за межами митної
території України) із використанням
пластикових карток „ARIS".

На виконання умов Договору комісії №
01/01 від 01.01.11 р. 01 листопада 2011 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Арис-Юг" (Комісіонер
за договором, позивач у справі) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1
(Підприємство за договором, відповідач
у справі) укладений договір № 266/4 (далі -
Договір).

Згідно п.1.1. Договору Комісіонер у
відповідності до договору комісії №
01/01 від 01.01.11 р. від свого імені та за
рахунок Комітента зобов'язався
укладати договори щодо надання послуг
із заправки їх автотранспорту
Підприємства дизельним пальним та
отримання додаткових послуг на
підставі пред'явлених Підприємством
пластикових карток „АРІС" за межами
митної території України.

Відповідно до п.п.2.1.1, 2.1.2 Договору
Комісіонер від свого імені та за
рахунок Комітента зобов'язався
передати Підприємству за актом
пластикові картки в узгоджених
асортименті та кількості, на умовах
дійсного договору та протоколів до
нього; забезпечити заправку дизельним
пальним автотранспорту Підприємства
на автозаправних станціях (далі -АЗС),
зазначених в списку АЗС (згідно порядку
роботи АЗС) при пред'явленні
пластикової картки „АРІС".

За умовами п.п.2.1.3 Договору Комісіонер
зобов'язався також щомісячно проводити
з Підприємством звірку
взаєморозрахунків. Звірка проводиться
не пізніше 5-го числа місяця, наступного
за звітним. Рахунки - фактури на оплату
виставляються щонеділі факсом або в
електронному вигляді. Реєстри
надсилаються Підприємству щонеділі
електронною поштою, у випадку
відсутності такої - факсом.

Пунктом 2.3 Договору передбачені
обов'язки Підприємства. Так, згідно
п.п.2.3.1, 2.3.2 Підприємство зобов'язане
прийняти від Комісіонера за актом
пластикові картки. Щомісячно проводити
з Комісіонером звірку
взаєморозрахунків із наданням акта
звірки з печаткою та підписом
уповноваженої на це особи.

Розділом 3 Договору № 266/4 від 01.11.11 р.
встановлені вартість послуг та порядок
розрахунків.

Абзацом 6 п.3.1 Договору передбачено, що
відпуск дизельного пального на АЗС, за
межами території держави, резидентом
якої є Підприємство, здійснюється за
ціною національної валюти країни
місцезнаходження АЗС та для
розрахунків між сторонами
конвертується в умовні одиниці (євро)
за курсом національної валюти місця
знаходження АЗС до євро, встановленому
національним банком цієї країни на
день відпуску дизельного пального і в
наступному в разі необхідності
приводиться до валюти договору по
курсу національного банку України на
день складення рахунку - фактури.

Додаткові умови визначення вартості
наданих послуг та порядку розрахунків
за Договором визначені сторонами
укладеним 01.11.11 р. Протоколом № 1
узгодження умов розрахунків при
обслуговуванні за пластиковими
картами до Договору № 266/4 від 26.08.10 р.
(далі - Протокол), який згідно п.8
Протоколу є невід'ємною частиною
Договору № 266/4 від 01.11.11 р. Умови
Договору, які не зачіпаються
Протоколом № 1, залишаються незмінними,
сторони підтверджують за ними свої
зобов'язання.

Строк дії Протоколу - з 01.11.11 р. та до
закінчення строку дії Договору № 266/4
від 01.11.11 р.

Відповідно до п.7.1. Договору цей Договір
діє з моменту його підписання і до 31
грудня 2011 р. Договір вважається
пролонгованим на кожен наступний
календарний рік, якщо за 10 днів до
моменту закінчення строку його дії
жодна зі сторін не заявить про
необхідність закінчення строку дії
договору (п.п. 7.2 Договору).

Судом встановлено, що укладений
правочин - Договір № 266/4 від 01.11.11 р. за
своїм змістом та правовою природою є
договором про надання послуг, який
підпадає під правове регулювання норм
глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно ст.901 Цивільного кодексу України
за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

На виконання умов п.п. 2.1.1 Договору
позивач передав, а відповідач прийняв в
користування пластикові картки «АРІС»,
за якими відповідачу надавалися
послуги по заправці автотранспорту, що
підтверджується, зокрема, наявною в
матеріалах справи копією акту № 216/2
прийому-передачі пластикових карток
«АРІС» від 04.09.13 року, строк дії карток -
жовтень 2016 р..

Як свідчать матеріали справи, на
виконання умов вищезазначеного
Договору за період грудень 2013 р. -
січень 2014 р. позивачем надані
відповідачу послуги по заправці
автотранспорту дизельним пальним на
АЗС, які розташовані за межами митної
території України, на загальну суму
211612,25 грн., що підтверджується
відповідними Актами наданих послуг та
звірки взаємних розрахунків № ЗкП-000120
(266/4)-3 від 31 грудня 2013 року та № ЗкП-000121
(266/4)-3 від 31 січня 2014 року, копії яких
знаходяться в матеріалах справи.

Як встановлено судом та засвідчено
сторонами в судовому засіданні,
отримання послуг позивача із заправки
автотранспорту дизельним пальним
відповідачем підтверджується
особистими підписами останнього на
вищевказаних актах, а саме ОСОБА_1, та
наявними на них відбитками печатки ФОП
ОСОБА_1

Згідно змісту наданих позивачем копій
актів наданих послуг та звірки
взаємних розрахунків № ЗкП-000120 (266/4)-3
від 31 грудня 2013 року та № ЗкП-000121 (266/4)-3
від 31 січня 2014 року зазначені в них
рахунки - фактури отримані
відповідачем своєчасно, послуги надані
в повному обсязі, документи оформлені у
відповідному порядку та сторони не
мають претензій одна до одної.

Відповідно до п.2.3.3 Договору
Підприємство зобов'язалось приймати
від Комісіонера та підписувати рахунки
- фактури, реєстри та акти приймання -
передачі наданих послуг та звик
взаємних розрахунків, які є
підтвердженням факту заправки
Підприємством дизельного пального за
пластиковими картками „ARIS" за межами
митної території України.

При отриманні рахунку - фактури від
Комісіонера, Підприємство зобов'язано
поставити на ньому свою печатку, підпис
уповноваженої особи та на протязі 3-х
днів з дати його отримання відправити
фактом або поштою Комісіонеру
підтвердження того, що Підприємство
отримало вказаний рахунок - фактуру.
Якщо Підприємство не відправило
Комісіонеру рахунок - фактуру в
обумовленому порядку, такий рахунок -
фактура вважається прийнятим
Підприємством.

При отриманні Підприємством від
Комісіонера рахунку - фактури та до
нього реєстру, а також акту звірки
взаєморозрахунків та за відсутності
пред'явлених заперечень Підприємства в
письмовому вигляді на протязі 7
календарних днів з моменту їх
отримання, факт заправки Підприємства
дизельним пальним за пластиковою
карткою вважається підтвердженим.
Відповідно, по закінченню 7 календарних
днів з моменту їх отримання вказані
документи вважаються такими, що
прийняті Підприємством без претензій
до Комісіонера та є належними доказами,
що підтверджують факт заправки та
узгодження всіх істотних умов (ціна,
кількість, вид, якість) по відпуску
дизельного пального.

При цьому, пунктом 2.3.4 Договору
передбачено обов'язок Підприємства на
протязі трьох днів після отримання
актів приймання - передачі наданих
послуг та звірки взаєморозрахунків
відправити Комісіонеру його екземпляр.

В матеріалах справи наявні копії
виставлених позивачем відповідно до
п.2.1.3 Договору рахунків - фактур на
загальну суму 211612,25 грн., а саме:

- № РФ - с22750 від 05.12.2013 року на суму 13701,98
грн.;

- № РФ - с23303 від 12.12.2013 року на суму 28016,48
грн.,

- № РФ - с23655 від 19.12.2013 року на суму 21423,16
грн.;

- № РФ - с24016 від 26.12.2013 року на суму 52588,07
грн.,

- № РФ - с24410 від 09.01.2014 року на суму 18855,50
грн.,

- № РФ - с25160 від 23.01.2014 року на суму 48146,24
грн.,

- № РФ - с25494 від 30.01.2014 року на суму 21339,36
грн.,

- № РФ - с25861 від 06.02.2014 року на суму 7541,46
грн.

Додатково факт отримання відповідачем
послуг по заправці автотранспорту
дизельним пальним згідно умом Договору
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями підписаних позивачем та
засвідчених його печаткою відповідних
реєстрів заправок автомобілів
„ОСОБА_1" СНД за межами України до
вказаних рахунків - фактур.

У свою чергу від відповідача
заперечень щодо невиконання позивачем
умов п.п. 2.1.3 Договору в частині надання
вищезазначених документів не
надходило.

Відповідно до абз. 3 п.3.1 Договору фактом
надання послуг Підприємству є чеки
„АРІС" встановленої Комісіонером
форми. При заправці дизельним пальним
на автозаправній станції під час
обслуговування за пластиковими
картками „ARIS" шляхом автоматичних
терміналів, фактом підтвердження
заправки (доказом) є інформація у
вигляді реєстру, яка надійшла на сервер
Комісіонера, підписана Комісіонером та
скріплена його печаткою, або акти
приймання - передачі наданих послуг та
звірки взаємних розрахунків.

Факт отримання та обсяг наданих
позивачем послуг по заправці
автотранспорту відповідача дизельним
пальним та отриманню додаткових послуг
відповідачем не заперечувався.

Доказів пред'явлення відповідачем
претензій щодо якості, обсягів, а також
термінів надання послуг до суду не
надходило, будь-які заперечення щодо
повного та належного виконання ТОВ
„Арис-Юг" умов Договору з боку
відповідача відсутні.

Як вбачається із матеріалів справи, а
також підтверджено представником
позивача та відповідачем особисто в
судовому засіданні, будь-які
заперечення щодо повного та належного
надання послуг відсутні.

Враховуючи відсутність доказів
наявності письмових зауважень щодо
якості, обсягів та термінів надання
послуг позивачем, а також
опротестування виставлених ним
рахунків-фактур за надані послуги по
заправці автотранспорту, актів наданих
послуг та реєстрів за період грудень 2013
- січень 2014 р., приймаючи до уваги
положення п.п.2.3.3 Договору, суд доходить
висновку, що вказані рахунки - фактури є
такими, що підлягають оплаті.

За таких обставин судом встановлено, що
позивачем виконано прийняті на себе
зобов'язання по наданню послуг по
заправці автотранспорту відповідача
дизельним пальним та отриманню
додаткових послуг на підставі
пред'явлених пластикових карток „АРІС"
на АЗС за межами митної території
України, обумовлених Договором 266/4 від
01.11.11 р., а відповідачем, у свою чергу,
прийнято надані послуги без будь - яких
зауважень.

За умовами п.3.1 Договору ціна послуг по
заправці автотранспорту, яка діє між
сторонами по дійсному договору (далі -
ціна), визначається на підставі діючої
ціни на автозаправній станції з
умовами, передбаченими в протоколах,
які є невід'ємною частиною дійсного
Договору.

Ціна дизельного пального та послуг по
заправці автотранспорту на АЗС
фіксується в платіжній квитанції (чеку,
виданому терміналом).

Прийняттям ціни Підприємством
вважається факт заправки
автотранспорту, направленого
Підприємством на АЗС.

Згідно п.3.2 Договору строк, на протязі
якого Підприємство сплачує вартість
наданих послуг по заправці
автотранспорту дизельним пальним,
зазначається в Протоколі узгодження
умов розрахунків.

Так, відповідно до п.п.1., 2. Протоколу
встановлений наступний строк оплати
заправки автотранспорту дизельним
пальним та додаткових послуг: на
протязі 5 календарних днів з дати
виставлення рахунку факсом або е-mail.
Ціна послуг по заправці автотранспорту
для розрахунків згідно дійсного
договору визначається на підставі
діючої ціни на автозаправних станціях
на момент отримання дизельного
пального з урахуванням п. 3 Договору та
п. 3 Протоколу, якою передбачені знижки
по пільговій мережі від вартості
заправленого дизельного пального.

Згідно п. 5 Протоколу моментом оплати
вважається момент надходження
грошових коштів на розрахунковий
рахунок Комісіонера.

Згідно матеріалів справи, зокрема,
згідно наданих позивачем копій
платіжних доручень, судом встановлено,
що відповідач в обумовлений договором
строк оплату за надані послуги по
заправці автотранспорту здійснив лише
частково, сплативши 93271,15 грн..

Частина 1 статті 903 Цивільного кодексу
України передбачає, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

За змістом ст.530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу
України строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Терміном є
певний момент у часі, з настанням якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України та ст. 193
Господарського кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів
справи, а також підтверджено позивачем
та не заперечувалось відповідачем в
судовому засіданні, свої зобов'язання
щодо сплати позивачу грошових коштів в
сумі 118341,10 грн. у встановлений строк,
всупереч вимогам господарського та
цивільного законодавства, а також умов
Договору № 266/4 від 01.11.11 р., відповідач
не виконав, а отже станом на день
прийняття рішення у відповідача
утворилась заборгованість за надані
послуги по заправці автотранспорту
дизельним пальним у вищезазначеному
розмірі.

При цьому судом встановлено, що в
позовній заяві № 243 від 11.04.14 р. позивач
просив стягнути з відповідача 118341,79
грн. основного боргу, а саме: 30000,69 грн.
за рахунком - фактурою № СФ-с24016 від
26.12.13 р., 18855,50грн. за рахунком - фактурою
№ СФ-с24410 від 09.01.14 р., 48146,24 грн. за
рахунком - фактурою № СФ-с25160 від 23.01.14
р., 21339,36 грн. за рахунком - фактурою №
СФ-с25494 від 30.01.14 р., тоді як згідно
наданих позивачем копій платіжних
доручень відповідача про часткову
оплату отриманих ним послуг, зокрема,
згідно платіжних доручень № 470 від 16.01.14
р. на суму 5588,07 грн. та № 471 від 17.01.14 р. на
суму 17000,00 грн. із зазначенням
призначення платежу „часткова оплата
за дизельне паливо згідно рах. № СФ-с24016
від 26.12.13 р. без ПДВ" залишок
несплаченого боргу відповідача за
вказаним рахунком становить 30000,00 грн.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст.
129 Конституції України, ст. 4-2,4-3
Господарського процесуального кодексу
України, основними засадами
судочинства є рівність всіх учасників
судового процесу перед законом та
судом, змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання
доказів відповідно до ст. 33 ГПК України
покладено на сторони та інших
учасників судового процесу. При цьому
відповідачем не надано суду жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження відсутності боргу,
письмових пояснень щодо неможливості
надання таких доказів, або ж фактів, що
заперечують викладені позивачем
позовні вимоги.

Доказів визнання недійсними чи
розірвання Договору № 266/4 від 01.11.11 р.
суду не надано.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Отже, оскільки матеріалами справи
підтверджується факт невиконання
відповідачем зобов'язань за Договором
№ 266/4 від 01.11.11 р. у встановлений строк,
розмір заборгованості відповідає
фактичним обставинам та на момент
прийняття рішення доказів повного
погашення заборгованості відповідач
суду не представив, як і доказів, що
спростовують вищевикладені обставини,
тому вимога позивача про стягнення з
відповідача основного боргу за надані
згідно вказаного Договору послуги по
заправці автотранспорту відповідача
дизельним пальним та отриманню
додаткових послуг на підставі
пред'явлених пластикових карток „АРІС"
на АЗС за межами митної території
України, підлягає частковому
задоволенню в сумі 118341,10 грн..

Відповідно до п.п.1.2, 1.3 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" (далі -
Постанова № 14) правові наслідки
порушення юридичними і фізичними
особами своїх грошових зобов'язань
передбачені, зокрема, приписами статей
549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9
названого Кодексу законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
майнових відносин у сфері
господарювання. Відповідні
особливості щодо наслідків порушення
грошових зобов'язань у зазначеній
сфері визначено статтями 229-232, 234, 343
Господарського кодексу України та
нормами Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549,
частини другої статті 625 Цивільного
кодексу України та статті 1 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" правовими наслідками
порушення грошового зобов'язання,
тобто зобов'язання сплатити гроші, є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й неустойку (якщо її
стягнення передбачене договором або
актами законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу.

Так, частиною 1 статті 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного
кодексу виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі. Правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання,
вчинений із недодержанням письмової
форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом (ч.1
ст.548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного
кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного або неналежно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що при
порушенні строків або умов оплати,
передбачених Договором або Протоколом
узгодження умов розрахунків,
Підприємство сплачує Комісіонеру пеню
в розмірі подвійної облікової ставки
НБУ від суми заборгованості за кожен
день прострочення платежу.

Статтею 628 Цивільного кодексу України
передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

При цьому, пунктом 2.9 Постанови № 14
передбачено, що за приписом статті 3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" та частини другої статті 343
ГК України розмір пені за прострочку
платежу не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла у період, за який
сплачується пеня. Якщо в укладеному
сторонами договорі зазначено вищий
розмір пені, ніж передбачений у цій
нормі, застосуванню підлягає пеня в
розмірі згаданої подвійної облікової
ставки.

Окрім того, у відповідності до ст.625
Цивільного кодексу боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три відсотки річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з
простроченням відповідачем виконання
зобов'язання щодо сплати боргу за
надані послуги у строк, визначений
умовами Договору, позивачем на
підставі п. 4.2 Договору нараховано та
пред'явлено до стягнення пеню в сумі
3287,70 грн. за період з 10.01.14 р. по 11.04.14 р.,
632,23 грн. відсотків річних за період з
06.02.14 р. по 11.04.14 р. та 3313,57 грн.
інфляційних нарахувань за
лютий-березень 2014 р.

Згідно п.1.12 Постанови № 14, з огляду на
вимоги частини першої статті 4-7 і
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК) господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань.

За результатами здійсненої за
допомогою системи "ЛІГА" перевірки
нарахування позивачем заявлених до
стягнення пені, відсотків річних та
інфляційних нарахувань судом
встановлено наступне.

Розмір відсотків річних за несвоєчасну
оплату наданих послуг, перерахований
судом у відповідності до вимог
господарського та цивільного
законодавства України в межах
визначеного позивачем періоду, є
вірним та відповідає нормам цивільного
законодавства, тому позовні вимоги в
частині стягнення 632,23 грн. відсотків
річних підлягають задоволенню.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні
нарахування на суму боргу здійснюються
окремо за кожен період часу, протягом
якого діяв відповідний індекс
інфляції, а одержані таким чином
результати підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений Державною службою
статистики України, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Розмір інфляційних нарахувань,
перерахований судом у відповідності до
приписів чинного законодавства в межах
визначеного позивачем періоду за
лютий-березень 2014 р., є більшим, ніж
заявлено у позивача, і становить 3329,17
грн., а розмір пені, перерахований судом
в межах визначеного позивачем періоду,
становить 3289,23 грн., що теж є більшим,
ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи
з того, що збільшення розміру позовних
вимог є правом позивача, передбаченим
ст. 22 Господарського процесуального
кодексу України, яким позивач не
скористався, суд не вправі самостійно
збільшувати розмір позовних вимог в
частині інфляційних нарахувань та
пені, тому позовні вимоги в частині
стягнення інфляційних нарахувань та
пені за несвоєчасну оплату наданих
послуг, підлягають задоволенню в сумах,
нарахованих позивачем - 3313,57 грн.
інфляційних нарахувань та 3287,70 грн.
пені.

Згідно ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 Господарського
процесуального кодексу України,
відмова позивача від позову
викладається в адресованій
господарському суду письмовій заяві.

До прийняття відмови позивача від
позову в частині зобов'язання
відповідача надати суду довідку про
наявні рахунки у банківських
установах, господарським судом у
відповідності з вимогами ст.78
Господарського процесуального кодексу
України представнику позивача
роз'яснено процесуальні наслідки
припинення провадження у справі,
передбаченні ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України.

Представник позивача повідомив суд в
судовому засіданні, що відповідні
наслідки припинення провадження йому
зрозумілі.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо позивач
відмовився від позову і відмову
прийнято господарським судом.

Дослідивши матеріали справи,
враховуючи вимоги ст.80 Господарського
процесуального кодексу України, суд
прийняв відмову позивача від позовних
вимог в частині зобов'язання
відповідача надати суду довідку про
наявні рахунки у банківських
установах, оскільки подана позивачем
заява не суперечить чинному
законодавству та не порушує права і
охоронювані законом інтереси інших
осіб, та вважає за необхідне
провадження у справі в цій частині
припинити.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з
того, що позов частково доведений
позивачем, обґрунтований матеріалами
справи та відповідачем не
спростований, суд доходить висновку, що
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу судові витрати
покладаються на відповідача
пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції
України, ст.ст. 11, 202, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625,
626, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 173, 193, 217, 218, 265 Господарського
кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 78, п.
4 ч. 1 ст. 80, 82-85, 116 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі в частині
зобов'язання Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 (фактична
адреса: АДРЕСА_2), ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) надати довідку про наявні
рахунки у банківських установах
припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити
частково.

3. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 (фактична
адреса: АДРЕСА_2), ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, п/р НОМЕР_3 в
„Полікомбанк", МФО 353100) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Арис-Юг" (пр-т Науки,
41, оф. 442, м. Київ, 03028, код 31745725, п/р
0655 в ПАТ "ВТБ Банк" м. Київ, МФО 321767)
118341,10 грн. основного боргу, 3287,70 грн.
пені, 632,23 грн. відсотків річних, 3313,57
грн. інфляційних нарахувань та 2511,51 грн.
витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання
рішенням законної сили.

4. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та
підписаний 16 червня 2014 року.

Суддя
А.М.Селівон