ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2014 р.
Справа № 922/3739/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя
Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Писаренко Є.В.,
довіреність б/н від 04.02.2014 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Енергокомплекс УБ ХАЕС", м. Нетішин,
Хмельницька область (вх. №867 Х/3-10)

на рішення господарського суду
Харківської області від 17.03.14 у справі
№ 922/3739/13

за позовом ТОВ "Енергокомплекс УБ ХАЕС",
м. Нетішин, Хмельницька область

до ВАТ "Теплоенергомонтаж", м. Харків

про стягнення 70887,97 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року позивач, ТОВ
"Енергокомплекс УБ ХАЕС", звернулось до
господарського суду з позовною заявою
про стягнення з відповідача, ВАТ
"Теплоенергомонтаж", суми
заборгованості у розмірі 70887,97 грн.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 17 березня 2014
року по справі № 922/3739/13 (суддя Аріт К.В.)
позов задоволено частково. Стягнуто з
Відкритого акціонерного товариства
"Теплоенергомонтаж" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Енергокомплекс УБ
ХАЕС" 10015,03 грн. заборгованості та 243,07
грн. судового збору. В частині
стягнення 60872,94 грн. в позові
відмовлено.

Позивач з даним рішенням не погодився,
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі, судові
витрати покласти на відповідача. В
обґрунтування викладених вимог
позивач посилається на те, що судом
першої інстанції невірно встановлені
обставини справи щодо суми наданих
позивачем послуг за договором № 10-Т-2003
від 01.11.2003 р. та виконаних за усною
домовленістю робіт, що дорівнює 180295,83
грн. В той же час, позивач стверджує, що
відповідачем оплачені послуги та
роботи в сумі 109407,86 грн., у тому числі, в
рахунок боргу відповідач передав
позивачу матеріальні цінності по
накладній № 309 від 06.12.2011 р. на суму 12799,49
грн. та вексель АА 1822950 на суму 34890,37 грн.
В зв'язку з чим, позивач вважає
неправомірним визначення судом першої
інстанції вимог позивача про стягнення
з відповідача 12799,49 грн. плати за
отриманий товар за накладною № 309 від
06.12.2011 р. та векселю загальною
номінальною вартістю 34890,37 грн. Крім
того, позивач вважає, що судом невірно
застосовано до даних правовідносин
позовну давність про стягнення
заборгованості з жовтня по грудень 2009
року, оскільки позовна давність
переривалась шляхом погашення боргу в
2010, 2011 та 2012 роках та підписанням
відповідних актів звірки.

Відповідач у запереченні на апеляційну
скаргу з наведеними позивачем доводами
не погоджується, вважає рішення суду
першої інстанції прийнятим у повній
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і правильним
встановленням всіх обставин справи, в
зв'язку з чим просить оскаржуване
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення. При цьому
відповідач зазначає про те, що
відповідно до умов договору позивач
надав послуги на загальну суму 172519,44
грн., а не на 180295,83 грн., посилаючись на
те, що послуги на суму 7776,42 грн. не були
предметом договору та не можуть бути
предметом даного спору. Таким чином,
відповідач вважає, що сума заявлених
позовних вимог, з урахування
здійснених відповідачем проплат в
розмірі 109407,86 грн., а також враховуючи
заявлене клопотання про застосування
позовної давності до вимог про
стягнення вартості послуг за
жовтень-грудень 2009 року в сумі 13185,08
грн., повинна складати 49926,50 грн. В той же
час, відповідач вважає, що поставка
товару по накладній № 309 від 06.12.2011 р. на
суму 12799,49 грн. не випливає з умов
договору та не може вважатися засобом
платежу. Відповідач також заперечує
зарахування векселя на суму 34890,00 грн. в
рахунок погашення боргу відповідача за
договором.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 22.04.2014 розгляд
апеляційної скарги позивача
відкладено на 22.05.2014 для надання
додаткових доказів по справі.

13.05.2014 року позивач на виконання вимог
ухвали від 22.04.2014, а також на
підтвердження заявлених позовних
вимог надав акт звірки від 06.05.2014 р. з
вивіреним сальдо на користь позивача в
сумі 71370,42 грн. Крім того, позивач
повідомив суд про неможливість прибути
в призначене судове засідання 22.05.2014 в
зв'язку з тяжким фінансовим станом
підприємства.

19.05.2014 позивач надав додаткові
пояснення по справі щодо суті спору, в
яких підтвердив свою позицію,
викладену в апеляційній скарзі, а також
обґрунтував правомірність заявлених
позовних вимог.

Оскільки, всі учасники судового
процесу були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги, проте позивач не
скористався своїми правами,
передбаченими статтею 22 ГПК України та
виходячи з того, що явка сторін не
визнавалася обов'язковою судом, а
участь в засіданні суду (як і інші
права, передбачені статті 22 ГПК
України) є правом, а не обов'язком
сторони, колегія суддів вважає
можливим розглянути апеляційну скаргу
по суті в даному судовому засіданні за
відсутності представника позивача за
наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, їх юридичну оцінку
в межах вимог, передбачених ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при винесенні
оскаржуваного рішення, колегія суддів
встановила наступне.

Звертаючись до господарського суду,
позивач послався на те, що за договором
№10-Т-2003 на постачання теплової енергії
від 01.11.2003 року позивач надав
відповідачу послуги з постачання
теплоенергії, водопостачання та
водовідведення, а також виконав роботи
по обслуговуванню трубопроводів,
електрообладнання та гідрантів за
період з жовтня 2009 року по лютий 2013 року
на загальну суму 180295,86 грн., що
підтверджується наданими до
матеріалів справи двосторонніми
актами.

Позивач вказує на те, що за надані
послуги та виконані роботи відповідач
розрахувався частково в розмірі 109407,86
грн. шляхом перерахування грошових
коштів, а також шляхом зарахування в
рахунок боргу поставленого
відповідачем товару по накладній № 309
від 06.12.2011 р. на суму 124829,55 грн. та
векселю на суму 34890,37 грн., в зв'язку з
чим у нього виникла заборгованість в
сумі 70887,97 грн.

Згідно умов договору, відповідач був
зобов'язаний сплачувати за надані
послуги до 10 числа місяця, що слідує за
розрахунковим. В той же час, як зазначає
позивач, за виконані роботи строк
оплати не встановлений, тому обов'язок
сплати робіт визначається у
відповідності з нормами ст. 530 ЦК
України.

16.04.2013 р. та 29.05.2013 р. відповідачу були
направлені претензії з вимогою
погасити заборгованість в сумі 70887,97
грн., які останнім залишились без
задоволення.

Позивач в підтвердження факту
наявності у відповідача
заборгованості посилається також на
те, що сторони регулярно проводили
звірку взаєморозрахунків, за
наслідками яких складалися акти
звірки, які додані позивачем до
матеріалів справи.

Вказані обставини стали підставою
звернення позивача до господарського
суду з позовом про стягнення з
відповідача суми заборгованості у
розмірі 70887,97 грн. Позов обґрунтований
положеннями ст.ст. 174, 193, 274
Господарського кодексу України, ст.ст.
509, 526, 530, 610, 612, 901, 903 Цивільного кодексу
України.

Вирішуючи даний господарський спір суд
першої інстанції виходив з обставин, за
якими встановив, що протягом дії
договору №10-Т-2003 на постачання
теплової енергії від 01.11.2003 року,
позивач надав відповідачу послуги на
суму 132605,97 грн., що підтверджується
актами здачі-приймання робіт,
зазначивши про те, що послуги на суму
124829,55 грн. були надані позивачем на
виконання умов договору №10/Т-2003 на
постачання теплової енергії від 01
листопада 2003 року, а послуги на суму
7776,42 грн. були надані позивачем на
виконання умов усної домовленості
сторін щодо обслуговування
трубопроводів та пожгідрантів.

Крім того, місцевий господарський суд
встановив, що між сторонами відбулась
поставка товару, відповідно до умов
якої, позивач передав відповідачу
матеріальні цінності на суму 12799,49 грн.,
що підтверджується накладною №309 від 06
грудня 2011 року (а.с.75), а на підставі
додаткової угоди №1 від 01 січня 2009 року
до договору №10/Т-2003 на постачання
теплової енергії від 01 листопада 2003
року, позивач прийняв від відповідача
вексель загальною номінальною
вартістю 34890,37 грн., що підтверджується
підписаним з обох сторін та скріпленим
печатками підприємств актом
прийому-передачі векселів від 26 травня
2011 року.

При цьому, суд першої інстанції вважав,
що позивачем заявлено окремі вимоги
про стягнення з відповідача 12799,49 грн.
плати за отриманий товар за накладною
№309 від 06 грудня 2011 року та векселю
загальною номінальною вартістю 34890,37
грн., які належить розглядати в порядку
різного судочинства, в зв'язку з чим суд
відмовив в частині позовних вимог щодо
стягнення 12799,49 гривень плати за
отриманий товар за накладною №309 від 06
грудня 2011 року та векселю загальною
номінальною вартістю 34890,37 гривень,
пославшись на відсутність правових
підстав для їх розгляду.

Таким чином, встановивши той факт, що
позивач надав відповідачу послуги та
виконав роботи на загальну суму 132605,97
грн., а відповідач, в свою чергу,
частково оплатив отримані послуги на
суму 109407,86 грн., що підтверджується
наявними у матеріалах справи копіями
банківських виписок (а.с.64-68, 71-74, 76-82),
суд першої інстанції дійшов висновку
про те, що у відповідача виникла
заборгованість перед позивачем у
розмірі 23198,11 грн.

Враховуючи викладене, а також
застосувавши до даних правовідносин за
клопотанням відповідача позовну
давність по вимогам на суму 13183,08 грн. за
період з жовтня 2009 року по грудень 2009
року, суд першої інстанції задовольнив
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача заборгованості в розмірі
10015,03 грн. В частині стягнення 13183,08 грн.
судом відмовлено, у зв'язку зі спливом
позовної давності.

Проте, колегія суддів не погоджується з
висновками місцевого господарського
суду викладеними у рішенні, оскільки
відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
р. № 6 «Про судове рішення», рішення
господарського суду повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження і
оцінки судом належних та допустимих
доказів у конкретній справі.

Однак, в даному випадку висновки суду
ґрунтуються на невірно встановлених
обставинах справи, а також суд надав
невірну кваліфікацію заявленим
позовним вимогам, помилково визначивши
надані позивачем докази сплати (12799,49
грн. за отриманий товар за накладною
№309 від 06 грудня 2011 року та вексель
загальною номінальною вартістю 34890,37
грн.) в якості окремих підстав позову, а
також суд безпідставно застосував
позовну давність без належного
дослідження матеріалів справи та
доказів на підтвердження проведення
відповідачем оплат в період 2010, 2011, 2012
року.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 34, 36 ГПК
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Письмовими доказами є
документи i матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Переглядаючи оскаржуване рішення в
апеляційному порядку, дослідивши
матеріали справи, повністю,
всесторонньо, за своїм внутрішнім
переконанням, яке ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, оцінивши надані
сторонами докази та надаючи правову
кваліфікацію викладеним обставинам
справи з урахуванням фактичних та
правових підстав вимог та заперечень
учасників судового процесу, колегія
суддів виходить з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 01
листопада 2003 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Енергокомплекс УБ ХАЕС" (позивачем) та
Відкритим акціонерним товариством
"Теплоенергомонтаж" (відповідачем) було
укладено договір №10-Т-2003 на постачання
теплової енергії, відповідно до умов
якого, постачальник (позивач)
зобов'язався забезпечувати споживача
(відповідача) тепловою енергією, питною
водою, технічною водою та приймати від
споживача стічні води до каналізації, а
споживач, в свою чергу, зобов'язався
вчасно проводити розрахунки з
постачальником за відповідні послуги.

Відповідно до положень статіі 509
Цивільного кодексу України
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
яка передбачає, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачено актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачено цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, відповідно до статті 11
Цивільного кодексу України є, зокрема,
договори. Договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Предметом даного господарського спору
є матеріально-правова вимога про
стягнення з відповідача
заборгованості в розмірі 70887,97 грн. за
надані послуги з постачання
теплоенергії, водопостачання та
водовідведення відповідно до умов
договору №10-Т-2003 від 01.11.20013 р., а також
за виконані за усною домовленістю
роботи по обслуговуванню
трубопроводів, електрообладнання та
гідрантів.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів встановила, що по договору №
10-Т-2003 від 01.11.2003р. позивач надав
відповідачу послуги з постачання
теплоенергії, водопостачання та
водовідведення та виконав роботи по
обслуговуванню трубопроводів,
електрообладнання та гідрантів за
період з жовтня 2009р. по лютий 2013р., що
підтверджується двосторонніми актами,
складеними з метою проведення
розрахунків відповідно до умов п. 3.1.
вказаного договору, а саме: за жовтень
2009р. на суму 4335,62грн.; за листопад 2009р. на
суму 3581,20грн., за грудень 2009р. на суму
5266,26грн., за січень 2010р. на суму 8510,95грн.,
за лютий 2010р. на суму 8368,38грн., за
березень 2010р. на суму 6503,13грн., за
квітень 2010р. на суму 2061,98грн., за травень
2010р. на суму 1421,94грн., за червень 2010р. на
суму 799,85грн., за липень 2010р. на суму
2336,06грн., за серпень 2010р. на суму
2171,02грн., за вересень 2010р. на суму
1904,40грн.; за жовтень 2010р. на суму
1815,53грн., за листопад 2010р. на суму
1967,88грн., за грудень 2010р. на суму
8348,96.грн., за січень 2011р. на суму
11879,03грн., за лютий 2011р. на суму 11000,12грн.,
за березень 2011р. на суму 11166,80грн., за
квітень 2011р. на суму 1945,72грн., за травень
2011р. на суму 610,20грн., за червень 2011р. на
суму 346,01грн., за липень 2011р. на суму
452,47грн., за серпень 2011р. на суму 731,94грн.,
за вересень 2011р. на суму 1250,95грн., за
жовтень 2011р. на суму 977,59грн., за
листопад 2011р. на суму 11379,34грн., за
грудень 2011р. на суму 7411,36грн., за лютий
2012р. на суму 23096,94грн., за березень 2012р.
на суму 24072,73грн., за квітень 2012р. на суму
495,14грн., за травень 2012р. на суму 418,97грн.,
за червень 2012р. на суму 584,02грн., за
липень 2012р. на суму 698,28грн., за серпень
2012р. на суму 672,89грн., за вересень 2012р. на
суму 723,67грн., за жовтень 2012р. на суму
596,71грн., за листопад 2012р. на суму
685,58грн., за грудень 2012 р. на суму 850,63
грн., за січень 2013р. на суму 469,75грн., за
лютий 2013р. на суму 609,41грн.

Крім того, у вересні 2009р. позивачем
виконані, а відповідачем прийняті
роботи по обслуговуванню трубопроводу
В-2 та пожгідрантів № 38, 40 на суму
600,10грн.; в жовтні 2009р. позивачем
виконані, а відповідачем прийняті
роботи по обслуговуванню трубопроводу
В-2 та пожгідрантів № 38, 40 на суму
600,10грн.; в листопаді 2009р. позивачем
виконані, а відповідачем прийняті
роботи по обслуговуванню трубопроводу
В-2 та пожгідрантів № 38, 40 на суму
600,10грн.; в грудні 2009р. позивачем
виконані, а відповідачем прийняті
роботи по обслуговуванню трубопроводу
В-2 та пожгідрантів № 38, 40 на суму
600,10грн.; в листопаді 2009р. позивачем
виконані, а відповідачем прийняті
роботи по обслуговуванню тепломереж
теплопостачання бази ВАТ ХМУ «ТЕМ» на
суму 249,66грн., в січні 2010р. позивачем
виконані, а відповідачем прийняті
роботи по обслуговуванню трубопроводу
В-2 та пожгідрантів № 38, 40 на суму
600,10грн.; в лютому 2010р. позивачем
виконані, а відповідачем прийняті
роботи по обслуговуванню трубопроводу
В-2 та пожгідрантів № 38, 40 на суму 600,10
грн.; в квітні 2010р. позивач виконав,
а відповідач прийняв роботи по
випробуванням та вимірюванням
електрообладнання, заземляючих
пристроїв опору ізоляції кабелів і
електропроводки, а також вимірювання
ланцюга «фаза нуль» промбази ТЕМ на
суму 2994,00грн., в жовтні 2011р. позивач
виконав, а відповідач прийняв роботи по
підготовці тепломереж до
опалювального періоду 2011-2012р.р. на суму
485,52грн., в жовтні 2011р. позивач виконав, а
відповідач прийняв роботи по
електричним вимірюванням і
випробуванням електроапаратів,
обладнання і індивідуальних засобів
захисту ВАТ «ХМУ ТЕМ» на суму 446,64грн.

Посилання відповідача на те, що
виконані позивачем роботи за усною
домовленістю не стосуються даного
господарського спору, оскільки не
випливають з умов договору, колегія
судді вважає безпідставними, оскільки
предметом позовних вимог є стягнення
заборгованості як за надані послуги
відповідно до умов укладеного між
сторонами договору, так і
заборгованості за виконані відповідно
до усної домовленості роботи, які були
прийняті відповідачем без жодних
заперечень відповідно до підписаних
між сторонами актів виконаних робіт.

Таким чином, наданими позивачем
доказами, а саме: актами надання послуг
та актами виконаних робіт
підтверджується, що позивач надав
відповідачу послуги та виконав для
відповідача роботи на загальну суму
180295,86 грн.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно статті 275 ГК України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму ії використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Матеріалами справи підтверджено, що
оплата послуг та робіт за вказаний
період була проведена відповідачем в
сумі 109407,86 грн.

При цьому, дана оплата підтверджується
не тільки банківськими виписками. Так,
відповідно до наданого розрахунку,
позивачем було включено в рахунок
погашення боргу за надані послуги та
виконані роботи 12799,49 грн. плати за
отриманий товар за накладною №309 від 06
грудня 2011 року та вексель загальною
номінальною вартістю 34890,37 грн.

Колегія суддів зазначає, що суд першої
інстанції неправомірно вважав, що
позивачем заявлено окремі вимоги про
стягнення з відповідача 12799,49 грн. плати
за отриманий товар за накладною №309 від
06 грудня 2011 року та векселю загальною
номінальною вартістю 34890,37 грн., які
належить розглядати в порядку різного
судочинства, оскільки позивач поставку
по вказаній накладній та вексель
зарахував в погашення боргу за надані
послуги з постачання теплоенергії,
водопостачання та водовідведення
відповідно до умов договору №10-Т-2003 від
01.11.20013 р., а також за виконані за усною
домовленістю роботи по обслуговуванню
трубопроводів, електрообладнання та
гідрантів.

Колегія суддів також звертає увагу, що
позивачем до матеріалів справи додано
додаткову угоду № 1 від 01.01.2009р. до
договору № Ю-Т-2003 від 01.11.2003р. про
надання комунальних послуг та послуг
по постачанню теплоенергетичними
ресурсами.

Дана угода була оформлена в зв'язку із
зміною тарифу на теплоенергію тому
пункт 2.1. договору був викладений в
новій редакції.

Пунктом 2 угоди сторони домовились про
пролонгацію договору.

Пунктом 4 угоди сторони домовились, що в
іншому сторони керуються умовами
договору № 10-Т від 01.11.2003р..

Отже, усі пункти названого договору є
діючими, оскільки умови пункту 7.2.
договору сторони додатковою угодою № 1
від 01.01.2009р. не змінювали. Даним пунктом
сторони обумовили, що якщо ні одна із
сторін не заявила про намір розірвати
даний договір за один місяць до
закінчення строку його дії, договір
рахується продовженим на слідуючий
рік.

Як вбачається з матеріалів справи,
актом прийому-передачі векселів від
26.05.2011 р. ХМУ ВАТ «ТЕМ» в особі директора
Шевчука П.В., що діє на підставі
доручення № 12-3 від 03.03.2011 р. по
додатковй угоді № 1 від 01.01.2009 р. до
договору № 10 від 01.11.2003 р. і ТОВ
«Енергокомплекс» ВАТ УБКАЄС в особі
директора Ковальчук В.І., прийняло від
ХМУ ВАТ «ТЕМ» вексель на суму 34890,37 грн.

Крім того, в рахунок боргу відповідач
також передав позивачу матеріальні
цінності по накладній № 309 від 06.12.2011р.
на суму 12799,49 грн. (про ще чітко
зазначено у позові та надісланому
розрахунку позову).

Отже, здійснивши зарахування в рахунок
боргу відповідача матеріальних
цінностей на суму 12799,49 грн. по
накладній № 309 від 06.12.2011р. та векселя АА
1822950 на суму 34890,37 грн. позивач фактично
зменшив суму боргу відповідача, яка
виникла за надані позивачем послуги та
виконані роботи, відповідно до
підписаних сторонами актів.

Колегія суддів зазначає, що
зарахування позивачем в рахунок
погашення боргу відповідач переданих
позивачу матеріальних цінностей на
суму 12799,49 грн. по накладній № 309 від
06.12.2011р. та векселя АА 1822950 на суму 34890,37
грн. не суперечить вимогам чинного
законодавства та визнається самим
відповідачем, про що свідчить наданий
до матеріалів справи на вимогу суду
апеляційної інстанції акт звірки
взаєморозрахунків від 06.05.2014 з
вивіреним сальдо на користь позивача в
розмірі 71370,42 грн. станом на березень 2013
року, який підписаний відповідачем без
жодних заперечень та зауважень, в той
час як предметом позовних вимог є
стягнення заборгованості по лютий 2013
року включно.

Відповідно до вимог статті 34
Господарського процесуального кодексу
України даний акт приймається до уваги
колегією суддів у сукупності з
наданими позивачем актами наданих
послуг та виконаних робіт не лише в
якості доказу проведення та
відображення сторонами певних
господарських операцій, а й доказом на
підтвердження наявності у відповідача
боргу в означеній сумі. Дані, що
відображені в даному акті звірки не
спростовані відповідачем жодними
доказами.

Отже, відповідач своїми діями фактично
визнав наявну у нього заборгованість
за надані позивачем послуги та
виконані роботи, яка на час прийняття
рішення по справі була визначена
позивачем в сумі 70887,97 грн.

Що стосується заявленої відповідачем
позовної давності по вимогам за період
з жовтня 2009 року по грудень 2009 року в
сумі 13183,08 грн., колегія суддів не вбачає
підстав для її застосування, виходячи з
наступного.

Так, згідно ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

Позовна давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також: якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач. Після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи, в
даному випадку позовна давність
переривалась вчиненням відповідачем
дій щодо погашення боргу в 2010 році (а.с.
64, 65 т. 1) з призначенням платежу згідно
рахунку № 46 від 31.08.2010 р. та погашення
заборгованості згідно графіка
розстрочки платежу від 25.11.2010 р., а також
підписанням актів звірки 29.11.2010р.,
20.12.2012р., тобто відповідачем
вчинювались дії щодо визнання боргу.

Позов заявлено в серпні 2013р., тобто
строк позовної давності в 3 роки за 2009
рік не пропущено, оскільки він
переривався, а час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Враховуючи, що вказана сума боргу,
відповідачем фактично не спростована,
відповідач не надав суду доказів
погашення суми боргу, а також
враховуючи, що згідно ст. 526 ЦК України
та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України зобов'язання повинно
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться, тому позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача
70887,97 грн. основного боргу є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Отже, позивачем на підтвердження
позовних вимог та обставин, викладених
в апеляційній скарзі, надані належні
документальні докази, які знаходяться
в матеріалах справи, та свідчать в їх
сукупності про правомірність позовних
вимог, тоді як відповідачем не надано
жодних аргументованих доказів, які б
спростовували суму заявленого боргу.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги позивача у зв'язку з
її юридичною та фактичною
обґрунтованістю і наявності фактів для
скасування оскаржуваного рішення з
прийняттям нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
Судовий збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на
обидві сторони, якщо господарським
судом відхилено частину пропозицій
кожної із сторін. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином судові витрати у даній справі
покладаються на відповідача, з вини
якого спір доведено до суду.

З огляду на зазначене та керуючись ст.
ст. 32-34, 43, 49, 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п. 1, 3, 4 ст.
104, ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Енергокомплекс УБ ХАЕС", м. Нетішин,
Хмельницька область задовольнити.

Рішення господарського суду
Харківської області від 17.03.14 у справі
№ 922/3739/13 скасувати та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

Стягнути з Відкритого акціонерного
товариства "Теплоенергомонтаж" (61166,
м.Харків, проспект Леніна, 30, ) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Енергокомплекс УБ
ХАЕС" (30100, Хмельницька область,
м.Нетішин, ) 70887,97 грн.
заборгованості, 1720,50 грн. судового
збору за звернення з позовною заявою та
913,50 грн. судових витрат за розгляд
апеляційної скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 27 травня 2014 року

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Білецька А.М.