ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2014 р.
Справа №917/829/14

За позовом Приватного акціонерного
товариства "Виробниче об'єднання
"Стальканат-Сілур", вул. Водопровідна, 16,
м. Одеса, 65007

до Публічного акціонерного товариства
"Кременчуцький сталеливарний завод",
вул. Івана Приходька, 141, м. Кременчук,
Полтавська область

про стягнення грошових коштів у сумі
16234,00 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники:

від позивача: не з'явився, повідомлений
належним чином.

від відповідача: Кравченко К.М.,
довіреність №40-21/14 від 15.01.2014 р.

Суть спору: розглядається позовна
заява про стягнення 16234,00 грн., з яких:
15767,94 грн. - сума основного боргу за
договором поставки товару №0602-СН від
04.12.2013 р., 377,46 грн. - пені та 88,60 грн. - 3 %
річних.

21.05.2014 р. позивачем були подані до суду
уточнення позову, якими позивач
фактично збільшував суму позову та
об'єднував позовні вимоги (додатково
просив стягнути заборгованість по
договору № 0071-СН від 23.01.2013 р.). Суд
ухвалою від 27.05.2014 р., відмовив
прийнятті даних уточнень.

У судове засідання 12.06.2014 р. представник
позивача не з'явився (ухвалою суду від
27.05.2014 р. явка позивача визнавалася
необов'язковою), в попередньому
судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримував в
повному обсязі; будь-яких інших
пояснень та доказів по суті спору на
час розгляду справи від позивача на
адресу суду не надходило.

Відповідач надав відзив на позовну
заяву, яким позовні вимоги визнає
частково в сумі 6873,80 грн., щодо іншої
частини позовних вимог - заперечує
проти їх задоволення, посилаючись на
те, що позовні вимоги в іншій частині
не мають відношення до договору №0602-СН
від 04.12.2013 р., невиконання зобов"язань по
якому є підставою даного позову.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши наявні у
матеріалах справи докази, суд
встановив:

04.12.2013 р. між сторонами було укладено
договір поставки товару № 0602-СН (арк.
справи 12-15, оригінал оглянуто у
засіданні) та додаткові угоди до нього
№ 1 від 08.01.2014 р. та №2 від 30.01.2014 р. (а.с. -
16-17), згідно якого, в порядку та на
умовах, визначених цим Договором,
позивач (постачальник) зобов'язується
поставити і передати у власність
відповідачу (покупцю) визначений цим
Договором товар, а відповідач
зобов'язується прийняти цей товар та
своєчасно здійснювати його оплату (п. 1.1
Договору).

Відповідно до п. 6.1 Договору, розрахунки
за товар здійснюються протягом 30-ти
календарних днів з дати поставки.

Згідно п. 10.6 Договору, у випадку
порушення відповідачем строку
розрахунку за поставлений товар,
останній сплачує на користь позивача
неустойку у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла під час
порушення грошового зобов'язання від
суми заборгованості за кожен день
прострочення.

Пунктом 13.1 передбачено, що цей договір
вважається укладеним і набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами та його скріплення печатками
сторін. Строк цього договору починає
свій перебіг у момент, визначений у п.
13.1 цього договору та закінчується
31.12.2014 р.

Як зазначає позивач у позовній заяві,
він, на виконання умов договору №0602-СН,
згідно накладних на відвантаження
готової продукції №14628 від 19.12.2013 р. на
суму 7872,18 грн., №14727 від 23.12.2013 р. на суму
1176,00 грн., №236 від 17.01.2014 р. на суму 6131,76
грн., №528 від 24.01.2014 р. на суму 588,00 грн.
(копії документів - арк.18-19, 21-22 справи,
оригінали оглянуто у засіданні)
передав відповідачу товар на загальну
суму 15767,94 грн.

Факт отримання товару відповідачем
підтверджується також належним чином
оформленими довіреностями № від
18.12.2013 р. та № від 14.01.2014 р. на
отримання його представником від
позивача товарно-матеріальних
цінностей (арк. спр. 20, 23).

Як зазначає позивач, відповідач в
порушення прийнятих на себе
зобов'язань за вказаним договором та
приписів ст. 692 Цивільного кодексу
України, прийнявши товар без претензій
щодо асортименту, якості, кількості
продукції чи відсутності будь-якого
документу, не оплатив його у
встановлені у договорі строки, в
зв'язку з чим заборгованість
останнього на момент подання позову та
розгляду даної справи складає 15767,94
грн.

Крім того, на підставі п. 10.6 договору та
ст.625 ЦК України позивач нарахував та
просить стягнути з відповідача 377,46 грн.
пені та 88,60 грн. 3% річних.

Таким чином, загальна сума, заявлена до
стягнення, становить 16234,00 грн.

При винесенні рішення суд виходив з
наступного:

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами
(ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК
України, строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права та виконати
обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання
повинно виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання з договору
поставки, за яким в силу ст. 712 ЦК
України продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.265 Господарського кодексу
України за договором поставки одна
сторона - постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
встановлених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. ст. 612 ЦК України).

Суд, дослідивши матеріали справи
встановив, що в підтвердження поставки
товару за договором № 0602-СН від 04.12.2013 р.
позивач надає накладні на
відвантаження готової продукції №14628
від 19.12.2013 р. на суму 7872,18 грн., №14727 від
23.12.2013 р. на суму 1176,00 грн., №236 від 17.01.2014
р. на суму 6131,76 грн., №528 від 24.01.2014 р. на
суму 588,00 грн. Проте судом встановлено,
що у накладних №14628 від 19.12.2013 р. на суму
7872,18 грн., №14727 від 23.12.2013 р. на суму 1176,00
грн., в графі "Підстава" зазначено
договір №0071-СН від 23.01.2013 р., тобто
зовсім інший договір, який не є
предметом даного позову.

Разом з заявою про уточнення позовних
вимог позивач надав накладну на
відвантаження готової продукції №1269
від 17.02.2014 р. на суму 1711,20 грн., яка
містить посилання на договір № 0602-СН
від 04.12.2013 р., у судовому засіданні
27.05.2014р. представник позивача просив
проводити стягнення з урахуванням цієї
накладної та відповідних штрфних
санкцій, нархованих за несвоєчасне
виконання зобов"язання по оплаті
товару, отриманого по цій накладній.
Суд приймає дану накладну у якості
належного та допустимого доказу
здійснення поставки по договору №0602-СН
від 04.12.2013 р.

За даних обставин, суд задовольняє
позовні вимоги про стягнення 8430,96 грн.,
основного боргу, як такі що є
правомірними, обґрунтованими,
підтверджуються належними та
допустимими доказами (договір поставки
товару № 0602-СН від 04.12.2013 р., накладні на
відвантаження готової продукції, які
містять всі необхідні реквізити,
передбачені ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", довіреності на
отримання товарно-матеріальних
цінностей). Представник відповідача в
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог в цій частині не
заперечував, доказів у спростування
наявності боргу у цій сумі не надав.

В частині стягнення 7336,98 грн. основного
боргу суд відмовляє в задоволенні,
оскільки дана заборгованість виникла
на підставі договору № 0071-СН від 23.01.2013
р., який не є предметом розгляду у межах
даного спору.

Частиною 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(ст.549 ЦК України). Предметом неустойки
може бути грошова сума, рухоме і
нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства (ст.551 ЦК
України).

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського
кодексу, нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір процентів.

Судом перевірено методику розрахунку
пені та 3% річних з використанням
калькулятора ІПС "Законодавство". За
результатами проведеного перерахунку,
суд задовольняє позовні вимоги про
стягнення 26,48 грн. 3% річних та 139,39 грн.
пені.; в задоволенні 62,12 грн. 3% річних та
241,07 грн. пені суд відмовляє, оскільки
дані суми нараховані з порушенням
методики нарахування (не по кожній
накладній окремо) та на іншу суму
основного боргу, ніж та, яка задоволена
судом.

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. В
силу вказаної норми предметом
доказування є обставини, які свідчать
про дійсні права та обов'язки сторін у
справі та складаються з фактів, якими
позивач обґрунтовує підстави позову,
та фактів, якими відповідач
обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, а згідно
ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають
для суду заздалегідь встановленої
сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні
конституційні засади судочинства,
принцип верховенства права, виходячи з
фактичних обставин справи, з'ясування
природи дійсних правовідносин між
сторонами у даному спорі та чинного
законодавства України, яке повинно
застосовуватися до них при вирішенні
спору, господарський суд дійшов до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

Судовий збір, сплачений позивачем,
підлягає відшкодуванню йому за рахунок
відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог відповідно
до приписів ст.49 ГПК України

На підставі матеріалів справи та
керуючись статтями 32, 33,43,49, 82-85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Кременчуцький сталеварний
завод" (39621, Полтавська область, м.
Кременчук, вул. Івана Приходька, 141, п/р
4679 в ПАТ КБ "Приватбанк" в м.
Дніпропетровськ, МФО 305299, ) на користь Приватного
акціонерного товариства "Виробниче
об'єднання "Стальканат-Сілур" (65007, м.
Одеса, вул. Водопровідна, 16, п/р 4501
В АБ банку "Південний" м. Одеса, МФО 328209,
) - 8430,96 грн. основного боргу,
136,39 грн. пені, 26,48 грн. 3% річних та 967,16
грн. судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.06.2014 р.

Суддя
О.С. Мацко