ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2014 р.Справа № 923/1712/13 Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів: головуючого судді
Мишкіної М.А.,

суддів Будішевської Л.О., Жекова В.І.

(склад судової колегії сформований
розпорядженням в.о. голови суду №604 від
11.04.2014р., змінений розпорядженням в.о.
голови суду №208 від 08.05.2014р.)

при секретарі судового засідання
Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

від ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - за
довіреністю;

від ТОВ «Видавництво Дніпро» - Овчарук
А.І. - директор; Пасісніченко О.П. - за
довіреністю;

від ФОП ОСОБА_5 - не з'явився;

від ОСОБА_6 - не з'явився

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення господарського суду
Херсонської області від 24 березня 2014
року

по справі №923/1712/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Видавництво Дніпро»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача:

- Фізична особа-підприємець ОСОБА_5

- ОСОБА_6

про витребування майна з чужого
незаконного володіння

Сторони та треті особи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 03.06.2014р. згідно ст.
85 ГПК України оголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

встановив:

13.12.2013р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Видавництво Дніпро»
(надалі - ТОВ «Видавництво Дніпро»,
позивач) звернулось до господарського
суду Херсонської області з позовом до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про
витребування у відповідача на його
користь нежитлового приміщення під № 5
площею 7,3 кв.м., нежитлового приміщення
під № 6 площею 6,9 кв.м., нежитлового
приміщення під № 7 площею 16,1 кв.м., що
знаходяться у будівлі під літерою "А" за
адресою: АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання
ФОП ОСОБА_5 звільнити нежитлове
приміщення під № 5 площею 7,3 кв.м.,
нежитлове приміщення під № 6 площею 6,9
кв.м., нежитлове приміщення під № 7
площею 16,1 кв.м., що знаходяться у
будівлі під літерою "А" за адресою:
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що ТОВ «Видавництво Дніпро» є
власником 49/50 частки нежитлових
будівель, розташованих у АДРЕСА_1, що
підтверджується витягом Генічеського
державного бюро технічної
інвентаризації №30223334 від 07.06.2011р. З
технічної документації вбачається, що
у приміщенні АДРЕСА_1 (будівля під літ.А)
на першому поверсі розташовані
приміщення №№5,6,7. Проте ФОП ОСОБА_5
незаконно заволоділа даними
приміщеннями та розмістила там
магазин. Позивач, в порядку ч.1 ст.641 К
України, звертався до відповідача з
листами з пропозицією укласти договір
оренди приміщень №№5,6,7, проте листи
залишились без відповіді. 24.10.2011р. ТОВ
«Видавництво Дніпро» як власник
нерухомого майна звернулось до ФОП
ОСОБА_5 з вимогою звільнити незаконно
зайняті приміщення, однак відповідач
вимогу проігнорувала та продовжила й
надалі незаконно володіти чужим
нерухомим майном.

З посиланням на норми ч.1 ст.317, ч.1 ст.319,
ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ч.1 ст.387 ЦК України
позивач просив задовольнити його
позовні вимоги у повному обсязі.

06.02.2014р. ТОВ «Видавництво Дніпро»
подало до місцевого господарського
суду уточнену позовну заяву, в якій
просило витребувати у ФОП ОСОБА_5 на
його користь нежитлове приміщення під
№5 площею 7,3 кв.м., нежитлове приміщення
під №6 площею 6,9 кв.м., нежитлове
приміщення під №7 площею 16,1 кв.м., що
знаходяться у будівлі під літерою "А" за
адресою: АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання
ФОП ОСОБА_5 звільнити і передати
вищезазначені нежитлові приміщення
ТОВ «Видавництво Дніпро».

Ухвалою господарського суду
Херсонської області від 11.02.2014р. (за
клопотанням позивача) залучено до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1.

12.03.2014р. ТОВ «Видавництво Дніпро»
подало місцевому господарському суду
клопотання про заміну первісного
відповідача належним відповідачем,
залучення в якості відповідача ФОП
ОСОБА_1 та залучення в якості третьої
особи на стороні відповідача ФОП
ОСОБА_5

Ухвалою суду першої інстанції від
12.03.2014р. здійснено заміну первісного
відповідача на належного - Фізичну
особу-підприємця ОСОБА_1 та залучено в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на стороні
відповідача - Фізичну особу-підприємця
ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

12.03.2014р. позивач подав до суду першої
інстанції уточнену позовну заяву, в
якій просить витребувати у ФОП ОСОБА_1
на його користь нежитлове приміщення
під № 5 площею 7,3 кв.м., нежитлове
приміщення під № 6 площею 6,9 кв.м.,
нежитлове приміщення під № 7 площею 16,1
кв.м., що знаходяться у будівлі під
літерою "А" за адресою: АДРЕСА_1, шляхом
зобов'язання ФОП ОСОБА_1 звільнити і
передати вищезазначені нежитлові
приміщення ТОВ «Видавництво Дніпро»
відповідно до положення ч.1 ст.387 ЦК
України.

24.03.2014р. ФОП ОСОБА_1 подав місцевому
господарському суду відзив на позов, в
якому просив відмовити у задоволенні
позовних вимог ТОВ «Видавництво
Дніпро» та наполягав на застосуванні
строку позовної давності, зазначивши,
що позивач знав про порушення свого
права ще у 2006 році.

Рішенням господарського суду
Херсонської області від 24.03.2014р. (суддя
Литвинова В.В.) задоволено позовні
вимоги ТОВ «Видавництво Дніпро» -
витребувано у ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ
«Видавництво Дніпро» нежитлове
приміщення під №5 площею 7,3кв.м.,
нежитлове приміщення під №6 площею
6,9кв.м., нежитлове приміщення під №7
площею 16,1кв.м., що знаходяться у будівлі
під літерою «А» за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом зобов'язання ФОП ОСОБА_1
звільнити і передати нежитлове
приміщення під №5 площею 7,3кв.м.,
нежитлове приміщення під №6 площею
6,9кв.м., нежитлове приміщення під №7
площею 16,1кв.м., що знаходяться у будівлі
під літерою «А» за адресою: АДРЕСА_1,
ТОВу «Видавництво Дніпро».

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ
«Видавництво Дніпро» 1720,50грн. судового
збору.

Рішення вмотивоване посиланнями
на норми ч.1 ст.182, ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.1
ст.320, ч.1 ст.321, ч.1 ст.387, ст.ст.16,396,391 ЦК
України та тим, що позивачем доведено
належними доказами, що ТОВ
«Видавництво Дніпро» є власником
нежитлового приміщення під №5 площею 7,3
кв.м., нежитлового приміщення під №6
площею 6,9 кв.м., нежитлового приміщення
під № площею 16,1 кв.м., що знаходяться у
будівлі під літерою "А" за адресою:
АДРЕСА_1, а відповідач незаконно, без
відповідної правової підстави
заволодів зазначеними приміщеннями та
надав їх в оренду. Реєстрація права
власності на спірні нежитлові
приміщення підтверджується витягом з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності №14658564 від 16.12.2013р., в той час
як відповідачем не надано
документального підтвердження
державної реєстрації за ним права
власності саме на нежитлове приміщення
під №5 площею 7,3 кв.м., нежитлове
приміщення під №6 площею 6,9 кв.м.,
нежитлове приміщення під №7 площею 16,1
кв.м. Посилання ФОП ОСОБА_1 на те, що
йому належить 1/50 частина будівлі
АДРЕСА_1 і саме вона складається із
спірних приміщень не підтверджено
належними та допустимими доказами в
розумінні ст.ст.32, 34 ГПК України. Таким
чином, позовні вимоги ТОВ «Видавництво
Дніпро» є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Також суд першої інстанції у
своєму рішенні з посиланням на
ст.ст.251,252,257,256, 261 ЦК України не
погодився з думкою відповідача щодо
того, що позивачем пропущено строк
позовної давності, оскільки,
враховуючи обставини справи, точка
зору відповідача є недоведеною та
необґрунтованою.

Не погодившись з рішенням
господарського суду першої інстанції,
ФОП ОСОБА_1 звернувся до Одеського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржене рішення суду від
24.03.2014р. та прийняти нове, яким
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги ФОП ОСОБА_1 зазначає, що
оскаржене рішення є незаконним,
необґрунтованим, прийняте з грубим
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та є таким, що
підлягає скасуванню з наступних
підстав:

- судом першої інстанції було
проігноровано, що скаржник став
власником спірного майна на підставі
договору купівлі-продажу, укладеного
між ТОВ «Транспортно-експедиційне
комерційне підприємство
«Транстехсервіс» та ФОП ОСОБА_1 26.02.2002р.,
в той час як позивач був зареєстрований
як юридична особа пізніше 12.04.2002р. ФОП
ОСОБА_1 набув право власності та
безпосередньо використовував саме це
майно, яке відповідно до п.9 договору
купівлі-продажу було звільнено та
передано продавцем покупцю ще до того,
як ТОВ «Видавництво Дніпро» почало
існувати. 30.01.2003р. між позивачем та ВАТ
«Херсонська міська типографія» було
укладено договір купівлі-продажу №2
будівель за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до акта приймання передачі
від 24.03.2003р. до складу будівель увійшли:
типографія А-Б, основанія, склад В,
сауна Г, сторожка Д, підвал. Таким
чином, після укладання вищевказаних
договорів, сторона, що набула права
власності на майно за цими договорами
стала користуватись конкретним майном
і цей порядок зберігається до цього
часу. У зв'язку із цим посилання суду в
своєму рішенні на ч.1 ст.182 ЦК України
щодо моменту набуття ФОП ОСОБА_1, права
власності на спірне майно є
безпідставним;

- вказані позивачем у його
позовній заяві підстави повинні були
підтверджувати його право власності,
факт вибуття майна з його володіння,
наявність майна у незаконному
володінні відповідача, відсутність у
відповідача правових підстав для
володіння майном. Суд в своєму рішенні
вказав, що в договорі купівлі продажу
від 30.01.2003р. є посилання на будівлю
літ.А, проігнорувавши при цьому, що
посилання на будівлю літ.А є також і в
договорі від 26.02.2012р. 1/50 частина
належних ОСОБА_1 приміщень може
знаходитись лише в двоповерховій
будівлі, яка позначена на схемі літ.А. і
в ніякій іншій;

- ігноруючи вимоги ст.387 ЦК України,
суд витребував майно у особи, яка ним не
володіє, завідомо знаючи про цю
обставину, оскільки в рішенні вказав,
що 11.03.2014р. за договором оренди ФОП
ОСОБА_1 передав нежитлові приміщення
№№5,6,7 ОСОБА_6 Матеріалами справи
підтверджується, що станом на 18.03.2014р.
ФОП ОСОБА_5 здійснює підприємницьку
діяльність в приміщеннях №№5,6,7, отже
позовні вимоги заявлені не до тієї
особи, яка має відповідати за позовом;

- у 2012р. позивач вже намагався
позбавити відповідача права власності
на належне йому майно, пред'явивши
позов з тих самих підстав, що і в даному
позові до РВ ФДМ України по Херсонській
області, ТОВ «Херсонавтотранс», ТОВ
ТЕКП «Транстехсервіс», треті особи на
стороні відповідачів - ТЕКП 16539, ФОП
ОСОБА_1 про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
державного майна від 17.03.1994р. Рішенням
господарського суду Херсонської
області від 02.04.2012р. у справі №5024/109/2012
(суддя Людоговська (наразі ОСОБА_9В.)
відмовлено у задоволенні позову з
підстав, що позивачем не доведено
порушення саме його прав та не надано
належних доказів існування обставин,
що були б підставою для задоволення
позовних вимог. Тобто цей суд і в тому ж
складі дійшов до протилежного
висновку, надаючи оцінку тим самим
обставинам;

- Суд апеляційної інстанції, під
час розгляду апеляційної скарги ТОВ
«Видавництво Дніпро» по справі
№5024/109/2012 дійшов висновку про те, що
спірна 1/50 частина двоповерхової
капітальної будівлі, яка розташована у
АДРЕСА_1, є власністю ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі продажу від
26.02.2002р. На момент розгляду справи цей
договір є дійсним та ніким не
спростований, а також не є предметом
даного спору;

- ТОВ «Видавництво Дніпро» також
намагалось визнати за собою право
власності на 1/50 спірної будівлі, але
постановою господарського суду
Херсонської області від 16.10.2006р. йому
було в цьому відмовлено. Рішенням
Генічеського районного суду від
20.09.2010р., зміненого рішенням
апеляційного суду Херсонської області
від 07.12.2010р., також встановлено, що
відповідно до реєстраційної справи,
наданої БТІ на запит суду першої
інстанції, і вказане не оспорюється
сторонами, інша 1/50 частина вказаного
нерухомого майна належить на праві
власності ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 26.02.2002р.

Ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 14.04.2014р.
прийнято апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1
до провадження та призначено її
розгляд на 13.05.2014р.; зобов'язано ФОП
ОСОБА_1 у строк до 13.05.2014 року: сплатити
судовий збір у розмірі 53,25грн. та
надати суду відповідні докази оплати
та зарахування судового збору в доход
Державного бюджету України, надати
докази надсилання копії апеляційної
скарги третім особам ФОП ОСОБА_6, ФОП
ОСОБА_5 (касові чеки (розрахункові
квитанції), тощо).

28.04.2014р. ТОВ «Видавництво Дніпро»
подало до Одеського апеляційного
господарського суду відзив та
заперечення на апеляційну скаргу ФОП
ОСОБА_1, в яких просило залишити
оскаржене рішення без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

05.05.2014р. скаржник надав суду
апеляційної інстанції квитанцію
№к4/М/96 від 22.04.2014р. про сплату судового
збору у сумі 53,25грн. та поштову
квитанцію від 28.04.2014р. про надіслання
третім особам копії апеляційної
скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ
«Видавництво Дніпро» заперечує проти
її задоволення, звертаючи увагу також
на те, що відповідачем не подані докази,
у якій будівлі він придбав свою частку.
Крім того, рішеннями судів у інших
справах установлено, що ФОП ОСОБА_1
придбав 1/50 у нерухомому майні у вигляді
приміщення площею 28кв.м. та КПП площею
30кв.м.

Також у письмових поясненнях від
19.05.2014р. позивач звертає увагу на
відсутність у ФОП ОСОБА_1 акту
приймання-передачі майна по договору
купівлі-продажу від 26.02.2002р. (п.9), тому
копія поверхового плану та
експлікації від 18.10.2010р. приміщень
№№5,6,7 в будівлі під літерою «А» не
свідчить про обґрунтованість
стверджень ФОП ОСОБА_1 про належність
йому на праві власності саме цих
приміщень.

У запереченнях на апеляційну скаргу
позивач додатково обґрунтовує свою
тезу про те, що відповідачем не
доведена належність йому на праві
власності саме приміщень №№5,6,7 в
будівлі під літерою «А», що розташоване
за адресою: : АДРЕСА_1, тому відповідач
незаконно заволодів цими приміщеннями
та передав їх в оренду ОСОБА_6 за
договором від 11.03.2014р.; позивач є
власником спірних приміщень, оскільки
багатьма доказами, у тому числі Витягом
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно від 16.12.2013р. та листами
Генічеського державного бюро
технічної інвентаризації, це
підтверджується.

Ухвалою Одеського апеляційного
господарського суду від 03.06.2014р.
виправлено описки в ухвалах суду
апеляційної інстанції від 14.04.2014р. та
13.05.2014р., а також у вступній частині
вступної та резолютивної частини
постанови від 03.06.2014р. - виключено з
тексту в усіх випадках «Фізична
особа-підприємець ОСОБА_6» та зазначено
замість цього в усіх випадках
«Тімченко Андрій Вікторович».

У засіданні апеляційного
господарського суду представники
сторін підтримали наведені позиції по
предмету апеляційного розгляду.

Треті особи в засідання апеляційного
господарського суду своїх
представників не направили, надіславши
телеграму з проханням розглянути
справу без їх участі.

Відповідно до ст.101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обгрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку
про наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги виходячи з
наступного.

Судом апеляційної інстанції
установлено, що ТОВ «Видавництво
Дніпро» на момент звернення до суду із
позовом (18.12.2013р.) та розгляду справи в
суді першої інстанції є власником
частки 49/50 в об'єкті нерухомого майна -
«будівлі нежитлові», що розташовані за
адресою: Херсонська область,
Генічеський район, АДРЕСА_1, форма
власності - приватна; вид спільної
власності - спільна часткова.

Вказана обставина підтверджується
Витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності від 16.12.2013р. №14658564 (т.1,
а.с.102), де зазначено у розділі
«Відомості про складові частини
об'єкта нерухомого майна», що об'єкт
складається з: будівлі
адміністративної літера «А» загальною
площею 778,4кв.м.; прибудови з підвалом
під літерою «Б» загальною площею 236,2
кв.м.; складу літера «В» загальною
площею 145кв.м.; сауни літера «Г»
загальною площею 47,8кв.м., сторожки
літера «Д», загальною площею 6,8кв.м.

У Витязі від 16.12.2013р. зазначено, що
підставою виникнення права власності
є рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 20.09.2010р. у
справі №2-160/10.

Відповідно до Витягу про державну
реєстрацію прав від 21.02.2011р. №29076233 ТОВ
«Видавництво Дніпро» на праві
приватної власності належить 49/50
нежитлових будівель, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.45).

Рішенням Генічеського районного суду
Херсонської області від 20.09.2010р. у
справі №2-160/10 визнано за ТОВ
«Видавництво Дніпро» право власності
на 49/50 частки нерухомого майна,
розташованого в АДРЕСА_1, яке
складається з: будівлі
адміністративної літера «А» загальною
площею 778,4кв.м.; прибудови з підвалом
під літерою «Б» загальною площею 236,2
кв.м.; складу літера «В» загальною
площею 145кв.м.; сауни літера «Г»
загальною площею 47,8кв.м., сторожки
літера «Д», загальною площею 6,8кв.м.

В цій частині рішення Генічеського
районного суду Херсонської області
залишено без змін рішенням
Апеляційного суду Херсонської області
від 07.12.2010р., тобто рішення Генічеського
районного суду Херсонської області від
20.09.2010р. набрало законної сили 07.12.2010р.

Як убачається з мотивувальної частини
цього рішення, визнаючи право
власності на частку 49/50 за ТОВ
«Видавництво Дніпро» у нерухомому
майні, загальний суд виходив з того, що
згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, виданого
Генічеським ДБТІ 17.11.2006р. на підставі
рішення господарського суду
Херсонської області від 16.10.2006р. у
справі №8/238-ПН-06 зареєстроване право
власності ТОВ «Видавництво Дніпро» на
49/50 частки нежитлових будівель по
АДРЕСА_1

Також установлено та не оспорюється
позивачем, що ОСОБА_1 на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу придбав у ТОВ
«Транспортно-експедиційне комерційне
підприємство «Транстехсервіс» 1/50
частину приміщення Трансагенства, що
знаходиться за адресою:АДРЕСА_1, та в
цілому складається з типографії під
літерою «А», нежилої площі 778,4кв.м.;
типографії під літерою «Б» нежилої
площі 236,2кв.м., а також підвал «пд»,
склад «В», сауна «Г», сторожка «Д» (т.1
а.с.135).

За даними Витягу про державну
реєстрацію прав від 02.11.2010р. №27850805
ОСОБА_1 на праві приватної спільної
часткової власності належить 1/50
частина нежилих будівель по АДРЕСА_1 (т.1
а.с.137).

Обставина належності на праві
спільної часткової власності
нежитлових будівель за вказаною
адресою ТОВу «Видавництво Дніпро» та
ОСОБА_1 та розмір належних їм часток
сторонами не оспорюються, проте ТОВ
«Видавництво Дніпро» вважає, що саме
йому на праві приватної власності
належать окремі приміщення у складі
будівлі під літерою «А» під №№5,6,7, та
вони входять до складу придбаного ним у
ВАТ « Херсонська міська типографія»
згідно договору №2 купівлі-продажу від
30.01.2003р. та акту приймання-передачі від
24.03.2003р., перебувають у складі належної
йому частки в об'єкті нерухомого майна -
«будівлі нежитлові» за вищевказаною
адресою.

Посилаючись на незаконність володіння
відповідачем приміщеннями №5, №6, №7
(надалі - спірні приміщення), позивач
вимагає витребувати це майно у ФОП
ОСОБА_1 на свою користь шляхом
звільнення цих приміщень відповідачем
та їх передачі позивачу.

Натомість, ФОП ОСОБА_1, з підстав,
викладених вище, вважає, що саме йому на
праві приватної власності належать
спірні приміщення та ухвалюючи рішення
по суті спору господарський суд
Херсонської області проігнорував те,
що ці приміщення ніколи не знаходились
у володінні та власності позивача, та
протиправно, не позбавляючи самого
права, витребував все, що належить
відповідачу по праву.

Відповідно до ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, ч.ч.1,2
ст.321 ЦК України правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Згідно ч.1 ст.325 ЦК України суб'єктами
права приватної власності є фізичні та
юридичні особи.

Виходячи із положень ст.ст.318,2, 324-327 ЦК
України розрізняються види права
власності: власність Українського
народу, державна, приватна, комунальна.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що
є у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом. Спільна
власність вважається частковою, якщо
договором або законом не встановлена
спільна сумісна власність на майно.

Згідно до ст.356 ЦК України власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.
Суб'єктами права спільної часткової
власності можуть бути фізичні особи,
юридичні особи, держава, територіальні
громади.

Виходячи із встановлених судом
апеляційної інстанції обставин,
неспростовним та беззаперечним є той
факт, що наразі ТОВу «Видавництво
Дніпро» та відповідачу на праві
спільної часткової власності належить
об'єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1,
що складається з будівлі
адміністративної літера «А» загальною
площею 778,4кв.м.; прибудови з підвалом
під літерою «Б» загальною площею 236,2
кв.м.; складу літера «В» загальною
площею 145кв.м.; сауни літера «Г»
загальною площею 47,8кв.м., сторожки
літера «Д», загальною площею 6,8кв.м., у
частках 49/50 та 1/50 відповідно, що
підтверджується поданими доказами
проведення у встановленому законом
порядку державної реєстрації права
власності на нерухоме майно, а також
іншими доказами у справі.

Відповідно до ст.358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.
Якщо договір між співвласниками про
порядок володіння та користування
спільним майном відповідно до їхніх
часток у праві спільної часткової
власності посвідчений нотаріально, він
є обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

За обставинами справи у їх сукупності
убачається, що наразі сторони не
досягли згоди щодо здійснення права
спільної часткової власності та/або
порядку володіння та користування
майном, що є їх спільною частковою
власністю, а також не реалізували своє
право вимагати надання їм у володіння
та користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає їх
частці у праві спільної часткової
власності.

Позивач вважає, що саме відповідач
незаконно заволодів спірними
приміщеннями, хоча ФОП ОСОБА_1 придбав
їх 26.02.2002р., коли юридична особа ТОВ
«Видавництво Дніпро» ще не була
зареєстрована, оскільки державна
реєстрація була проведена тільки
12.04.2002р. ( т.1 а.с.10).

ОСОБА_1 набув права власності на частку
в нерухомому майні 1/50 за договором
від 26.02.2002р., що був нотаріально
посвідчений, зареєстрований в реєстрі
за №808, та 13.03.2002р. на договорі вчинено
реєстраційний напис за №48, реєстрова
книга 1, Генічеським ДБТІ.

Відповідно до ст.364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою. Право на частку у праві
спільної часткової власності у
співвласника, який отримав таку
компенсацію, припиняється з дня її
отримання. У разі виділу співвласником
у натурі частки із спільного майна для
співвласника, який здійснив такий
виділ, право спільної часткової
власності на це майно припиняється.
Така особа набуває право власності на
виділене майно, і у випадку,
встановленому законом, таке право
підлягає державній реєстрації. Договір
про виділ у натурі частки з нерухомого
спільного майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно із ст.367 ЦК України майно, що є у
спільній частковій власності, може
бути поділене в натурі між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу спільного майна між
співвласниками право спільної
часткової власності на нього
припиняється. Договір про поділ
нерухомого майна, що є у спільній
частковій власності, укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Звертаючись до суду з позовом про
витребування безпосередньо спірних
приміщень, ТОВ «Видавництво Дніпро»
мало довести, що саме приміщення під
літерами №5,№6,№7 у будівлі під літерою
«А» належали йому на праві власності
та/або належать наразі, сам факт
вибуття цього майна з його володіння,
обставину заволодіння майном
відповідачем, а також відсутність у
відповідача законних підстав для
володіння ним, тобто незаконність
володіння.

Причому усі обставини, що входять до
предмету доказування у справах про
витребування майна, сторонами
доказуються та досліджуються судом у
певній послідовності, з визначальним
доведенням належності позивачу
спірного майна на праві власності.

Проте наразі спірні приміщення №№5,6,7 є
приміщеннями у складі нежитлової
будівлі під літерою «А» за адресою
АДРЕСА_1, позивач не набув речових прав
на них, зокрема, права власності, позаяк
ТОВ «Видавництво Дніпро» не виділяло в
порядку ст.364 ЦК України в натурі свою
частку у розмірі 49/50 із майна, що є
об'єктом права спільної часткової
власності із відповідачем.

На даний час відсутній договір про
виділ в натурі частки позивача з
нерухомого спільного майна, укладений
відповідно до ч.3 ст.364 ЦК України, а
також судове рішення з цього питання,
що не заперечується сторонами.

Також не відбувся поділ майна, що є у
спільній часткові власності сторін
даного спору, у відповідності до ст.367
ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України, абз.4
ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» нерухоме майно - земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких
неможливе без їх знецінення та зміни
призначення.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Згідно із ч.3 ст.3 ЗУ «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Згідно із абз.2 ч.3 ст.4 цього Закону
право власності на квартиру, житлове та
нежитлове приміщення може бути
зареєстровано незалежно від того, чи
зареєстровано право власності на
житловий будинок, будівлю, споруду (їх
окремі частини), в яких вони
розташовані.

Відповідно до ч.1 ст.5 цього Закону у
Державному реєстрі прав реєструються
речові права та їх обтяження на
земельні ділянки, а також на об'єкти
нерухомого майна, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких
неможливе без їх знецінення та зміни
призначення, а саме: підприємства як
єдині майнові комплекси, житлові
будинки, будівлі, споруди (їх окремі
частини), квартири, житлові та
нежитлові приміщення.

За змістом ч.3 ст.364 ЦК України та з
урахуванням встановлених судом
апеляційної інстанції обставин тільки
після виділу ТОВ «Видавництво Дніпро»
своєї частки 49/50 в об'єкті нерухомого
майна (яке в цілому складається з
будівлі адміністративної літера «А»
загальною площею 778,4кв.м.; прибудови з
підвалом під літерою «Б» загальною
площею 236,2 кв.м.; складу літера «В»
загальною площею 145кв.м.; сауни літера
«Г» загальною площею 47,8кв.м., сторожки
літера «Д», загальною площею 6,8кв.м.) в
натурі та у разі включення у це майно
приміщень під №№5,6,7 позивач набуває
право власності на спірні приміщення у
разі проведення державної реєстрації
права власності на виділене в натурі
майно.

Наразі відсутня можливість визначити,
яке саме нерухоме майно входить до
частки 49/50 позивача. Усі міркування
позивача з цього приводу, зокрема як
стосовно спірних приміщень, так і
будівлі під літерою «А» в цілому,
колегія суддів вважає юридично
неспроможними, оскільки посвідчення
приналежності на праві власності
будь-якого конкретного об'єкту в цілому
(або його окремих приміщень) на праві
власності позивачу згідно із ч.3 ст.364 ЦК
України припиняє право спільної
часткової власності, а отже - й
існування частки 49/50 позивача у цьому
майні.

Оскільки спірні нежитлові приміщення
не були виділені в натурі із спільного
майна на вимогу ТОВ «Видавництво
Дніпро» будь-яким шляхом (на підставі
договору або за судовим рішенням),
відповідно не поставало питання про
державну реєстрацію права власності
ТОВ «Видавництво Дніпро» на ці
приміщення у складі нежитлової
будівлі під літерою «А».

Отже наразі відсутні належні та
допустимі докази у розумінні положень
ст.34 ГПК України стосовно обставини
приналежності ТОВ «Видавництво
Дніпро» на праві власності приміщень
під №№5,6,7 як об'єктів нерухомого
майна, щодо яких Законом вимагається
проведення державної реєстрації
речових прав, зокрема, права власності.

Згідно із п.1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права та обтяження на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним та юридичним
особам, державі в особі органів,
уповноважених управляти державним
майном, іноземцям та особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право власності на нерухоме
майно.

З цих підстав та враховуючи норми ч.1
ст.182 ЦК України, ч.3 ст.3 ЗУ «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» апеляційний
господарський суд дійшов до висновку,
що ТОВ «Видавництво Дніпро»
безпідставно наголошує на належності
йому на праві власності приміщень під
№№5,6,7 у нежитловій будівлі під літерою
«А», що розташована за адресою: АДРЕСА_1,
що виключає можливість його
витребування від будь-якої особи, у
фактичному володінні якої вони
знаходяться.

Колегія суддів констатує, що місцевий
господарський суд припустився
неправильного застосування норм
процесуального права (ст.33 ГПК України),
повністю переклавши тягар доказування
обставин, що мають значення для справи,
на відповідача.

Саме ТОВ «Видавництво Дніпро» як
позивач мало довести приналежність
йому на праві власності приміщень
№5,№6,№7 у будівлі під літерою «А»,
оскільки ст.33 ГПК України покладає на
нього цей процесуальний обов'язок у
разі, якщо позивач витребовує майно як
його власник, від особи, яка ним
заволоділа.

ФОП ОСОБА_1 не висував зустрічних
позовних вимог, пов'язаних із захистом
його права власності на 1/50 частки у
спільному майні, отже тягар
доказування в даному спорі щодо
наявності або відсутності підстав для
витребування майна на свою користь
несе саме ТОВ «Видавництво Дніпро».

В протилежному випадку, якщо слідувати
логіці та мотивації позивача, з якою
безпідставно погодився суд першої
інстанції, позивач взагалі не повинен
доводити, що у складі його частки 49/50
перебувають спірні приміщення, і
тільки відповідач, навпаки, має довести
таку ж обставину стосовно своєї частки
в об'єкті права спільної часткової
власності.

Фактично суд першої інстанції
вмотивував свої висновки та результати
вирішення спору доведеністю позовних
вимог позивача недоведеністю
стверджень відповідача всупереч
загальним принципам господарського
судочинства - змагальності, рівності
сторін, диспозитивності, та правилам
розподілу тягара доказування у спорі
(ст.33 ГПК України).

Відповідно до ст.358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть
домовитися про порядок володіння та
користування майном, що є їхньою
спільною частковою власністю. Кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації. Якщо договір між
співвласниками про порядок володіння
та користування спільним майном
відповідно до їхніх часток у праві
спільної часткової власності
посвідчений нотаріально, він є
обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

В порушення ст.358 ЦК України за
відсутності згоди співвласників щодо
здійснення права спільної часткової
власності на об'єкт нерухомості по
АДРЕСА_1 а також домовленості про
порядок володіння і користування
майном спільної власності місцевий
господарський суд безпідставно надав
перевагу позивачу як співвласнику,
витребувавши майно у відповідача.

Покладена в підґрунтя оскаржуваного
рішення процесуальна помилка суду
першої інстанції призвела до хибних
висновків стосовно доведеності ТОВ
«Видавництво Дніпро» своїх позовних
вимог і належності йому на праві
власності спірних приміщень,
порушення норм матеріального права -
ст.ст.355,356,358,364,367 ЦК України внаслідок
їх незастосування судом до спірних
правовідносин, що, в свою чергу,
призвело до неправильного
застосування місцевим господарським
судом ст.387 ЦК України і
необґрунтованого судового захисту
прав позивача, що не є порушеними.

За таких обставин, встановлення судом
апеляційної інстанції того факту, що
ТОВ «Видавництво Дніпро» не є
власником приміщень у нежитловій
будівлі літера «А» за адресою: АДРЕСА_1
є достатньою та вичерпною підставою
для відмови у задоволенні позовних
вимог позивача про витребування у ФОП
ОСОБА_1 цього майна навіть без
дослідження доведеності факту вибуття
цього майна з його володіння, хоча слід
погодитись із ствердженнями скаржника,
що в матеріалах справи відсутні докази
стосовно цієї обставини.

Стосовно незаконності заволодіння ФОП
ОСОБА_1. спірними приміщеннями колегія
суддів відхиляє ці ствердження,
оскільки є чинний договір
купівлі-продажу від 26.02.2002р. та право
власності ФОП ОСОБА_1 на частку 1/50 у
спільному майні зареєстроване
відповідно до законодавства (т.1 а.с.137).

ТОВ «Видавництво Дніпро» набуло право
власності на частку 49/50 в об'єкті
нерухомого майна «будівлі нежитлові»
12.12.2013р., з дати прийняття рішення про
державну реєстрацію прав, інд. №8962115,
виходячи з вимог ч.3 ст.3 ЗУ «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» та ч.1
ст.182 ЦК України; правовстановлюючим
документом є рішення Генічеського
районного суду Херсонської області від
20.09.2010р. №2-160/10 (т.1, а.с.102) (Згідно іншого
Витягу - з 16.02.2011р. - т.1, а.с.45).

Проте станом на ці дати ФОП ОСОБА_1 вже
набув право власності на частку 1/50 в
нежитлових будівлях за адресою:
АДРЕСА_1. Частка 1/50 в об'єкті
нерухомості на дату 26.02.2002р. не належала
та не могла належати ТОВ «Видавництво
Дніпро», позаяк державна реєстрація
юридичної особи ТОВ «Видавництво
Дніпро» відбулась тільки 12.04.2002р.

Реєстрація права власності ОСОБА_1 на
частку 1/50 у спірному нерухомому майні
відбулась 13.03.2002р. шляхом вчинення на
нотаріально посвідченому договорі
реєстраційного напису Генічеським
ДБТІ (т.1, а.с.135 зворот), а після
реєстрації дубліката договору
купівлі-продажу від 26.02.2002р. в
Державному реєстрі правочинів 20.07.2010р.
(т.1 а.с.137 зворот) 20.11.2010р. проведено
державну реєстрацію права власності
на цю частку за відповідачем (т.1, а.с.137).

Фактичне заволодіння ФОП ОСОБА_1 саме
спірними приміщеннями відбулось до
набуття позивачем права власності на
49/50 частин у спільному нерухомому
майні, докази зворотнього, як і докази
вибуття спірних приміщень з володіння
позивача, в справі відсутні, отже таке
володіння не може вважатись
незаконним.

Разом із цим, відповідачем наданий
поверховий план будівлі літера «А» по
проспекту АДРЕСА_1, , зі штампом
Генічеського ДБТІ (а.с.136, т.1), який
складено при вчиненні реєстраційного
напису на договорі купівлі-продажу
ОСОБА_1 від 26.02.2002р., в якому відображені
саме приміщення №5, №6, №7 в цій будівлі.

На противагу цьому позивачем не надано
будь-яких належних доказів, які б
спростовували обставину законності
володіння ФОП ОСОБА_1 саме цими
приміщеннями.

Колегія суддів відхиляє ствердження
скаржника стосовно того, що він не є
належним відповідачем у спорі про
витребування спірних приміщень у
зв'язку з їх передачею у користування
за договором оренди нежитлових
приміщень від 11.03.2014р. з ОСОБА_6, з огляду
такого.

12.03.2014р. ТОВ «Видавництво Дніпро»
подало уточнену позовну заяву,
визначивши (після надання відповідачем
доказів розірвання попереднього
договору оренди з ФОП ОСОБА_5.)
відповідачем співвласника нежитлових
будівель - ФОП ОСОБА_1 у зв'язку із чим
суд першої інстанції замінив ФОП
ОСОБА_5 на належного відповідача - ФОП
ОСОБА_1

ОСОБА_6 є фізичною особою, яка залучена
до участі у справі в якості третьої
особи без самостійних вимог на стороні
відповідача, саме у статусі фізичної
особи уклав з ФОП ОСОБА_1 договір оренди
від 11.03.2014р. та підписав акт
приймання-передачі спірних приміщень
(т.2, а.с.51,52).

Витребування майна від ОСОБА_6 вимагає
його залучення до участі у справі в
якості відповідача, що є неможливим у
господарському процесі виходячи з
вимог ст.ст.1,21 ГПК України.

Відповідно до п.1.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» господарський суд за
клопотанням сторони або за своєю
ініціативою має право до прийняття
рішення залучити до участі у справі
іншого відповідача, якщо у спірних
правовідносинах він виступає або може
виступати як зобов'язана сторона.
Заміна первісного відповідача
належним відповідачем допускається
лише за згодою позивача, яка має бути
викладена в його письмовій заяві чи
зафіксована в протоколі судового
засідання. Якщо ж такої згоди не надано,
то господарський суд у залежності від
конкретних обставин справи вчиняє одну
з таких дій: 1) розглядає справу в межах
заявлених позовних вимог і відмовляє в
позові, оскільки відповідач не є
належним; 2) залучає до участі у справі з
власної ініціативи іншого відповідача
згідно з частиною першою статті 24 ГПК.
При цьому в останньому із зазначених
випадків: господарський суд зобов'язує
позивача згідно з частиною другою
статті 56 ГПК надіслати відповідачу
копії позовної заяви та доданих до неї
документів, а в разі невиконання цього
обов'язку у встановлений судом строк
залишає позов без розгляду на підставі
пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.
Ухвали про залучення іншого
відповідача чи заміну неналежного
відповідача не можуть бути оскаржені в
апеляційному та у касаційному порядку.
У разі якщо заява (клопотання) про
залучення іншого відповідача або про
заміну відповідача залишається судом
без задоволення, то ухвала з цього
приводу не виноситься, а про відхилення
відповідної заяви (клопотання)
зазначається в описовій частині
рішення суду або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи. Стаття 24
ГПК не зобов'язує господарський суд
задовольняти клопотання сторони про
залучення до участі у справі іншого
відповідача. Проте відхилення такого
клопотання і задоволення позову за
рахунок неналежного відповідача
можуть бути підставою для скасування
рішення згідно з пунктом 3 частини
третьої статті 104 ГПК. Якщо у розгляді
справи господарським судом буде
з'ясовано, що іншим або належним
відповідачем у ній мала б бути особа,
яка згідно з процесуальним законом не
може бути учасником судового процесу в
господарському суді, а позивач
наполягає на розгляді відповідної
справи саме господарським судом,
останній не вправі ні залучати
відповідну особу до участі у справі,
ані припиняти провадження в ній, а
повинен розглянути справу стосовно
того відповідача, якому пред'явлено
позовну вимогу, та прийняти рішення по
суті справи (в тому числі про відмову в
позові, якщо відповідач є неналежним).

Враховуючи викладене, ствердження
скаржника в цій частині колегія суддів
відхиляє як такі, що не свідчать про
порушення судом норм процесуального
права (ст.24 ГПК України) при ухваленні
рішення.

Доводи ТОВ «Видавництво Дніпро»
спростовуються вищевикладеними
висновками апеляційного
господарського суду.

Посилання на придбання ФОП ОСОБА_1
інших, ніж спірні, приміщень, які
увійшли до складу його частки 1/50 в
нерухомому майні (приміщення площею
28кв.м. та КПП 30кв.м.) колегія суддів
відхиляє, оскільки у складі об'єкта
нерухомості «нежитлові будівлі»
згідно Витягу від 16.12.2013р. (т.1, а.с.102)
такі об'єкти такої площі відсутні.

Намагання ТОВ «Видавництво Дніпро»
довести належність йому на праві
власності спірних приміщень листами
Генічеського ДБТІ суд апеляційної
інстанції вважає неспроможними з
урахуванням наявності у справі
належних та допустимих доказів у
спростування цієї обставини. Листи
Генічеського ДБТІ, в свою чергу, не
відповідають вимогам допустимості
доказів за ст.34 ГПК України і до уваги
не приймаються, оскільки ними довільно
тлумачиться зміст речових прав сторін
спору на підставі документів, які
безпосередньо досліджені та оцінені
апеляційним господарським судом за
правилами ст.43 ГПК України.

Апеляційний господарський суд не
досліджує правильність застосування
судом першої інстанції ст.ст.257,21,267 ЦК
України, позаяк встановлена
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог та право позивача
визнано не порушеним.

На підставі вищевикладеного, суд
апеляційної інстанції скасовує
оскаржуване рішення господарського
суду Херсонської області від 24.03.2014р. у
зв'язку із порушенням норм
матеріального і процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам, що мають значення для
вирішення спору, з прийняттям нового
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ТОВ «Видавництво
Дніпро» у повному обсязі.

Витрати із сплати судового збору за
подання позову згідно ст.49 ГПК України
покладаються на позивача.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати
по сплаті судового збору у сумі
913,50грн. за подання апеляційної скарги
покладаються на ТОВ «Видавництво
Дніпро» з їх відшкодуванням ФОП ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 ГПК України,
колегія суддів ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду
Херсонської області від 24.03.2014р.
скасувати.

У задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Доручити господарському суду
Херсонської області видати
відповідний наказ із зазначенням
необхідних реквізитів.

Постанова в порядку ст.105 ГПК України
набирає законної сили з дня її
прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції
може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складено 10. 06
.2014р.

Головуючий суддя Мишкіна М.А.

Суддя Будішевська Л.О.

Суддя
Жеков В.І.