ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року Справа № 910/6922/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого,
Волковицької Н.О., Рогач Л.І. за участю
представників
сторін:позивачаДроботенко Ю.О. дов. від
03.06.2014 рокувідповідачаГодованюка О.В.
дов. від 27.12.2013 рокурозглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Приватного
акціонерного товариства
"Київспецтранс"на постановувід 01.04.2014
року Київського апеляційного
господарського суду у справі№910/6922/13
господарського суду міста Києва
областіза позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю "Фірма
Октан"доПриватного акціонерного
товариства
"Київспецтранс"простягнення 33783,44
грн.ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Фірма Октан"
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Приватного
акціонерного товариства
"Київспецтранс" про стягнення 5141,43 грн.
3% річних, 5765,27 грн. інфляційних втрат,
22876,74 грн. 17% річних за користування
товарним кредитом.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.06.2013 року (суддя Сташків Р.Б.)
у задоволенні позову відмовлено.

За апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фірма
Октан" судове рішення переглянуте в
апеляційному порядку і постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 13.11.2013 року
(головуючого судді Чорної Л.В., судді
Іоннікової І.А., Мартюк А.І.) скасоване
та прийнято нове рішення про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Стягнуто з Приватного акціонерного
товариства "Київспецтранс" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма Октан" 5141,43 грн.
3% річних 5765,27 грн. інфляційних втрат,
22876,74 грн. 17% річних за користування
товарним кредитом, 1720,50грн. судового
збору за розгляд позовної заяви та 860,25
грн. судового збору за розгляд
апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду
від 24.12.2013 року постанова Київського
апеляційного господарського суду від
13.11.2013 року була скасована, а справа
направлена на новий розгляд до цього ж
суду.

Під час нового розгляду справи
Київський апеляційний господарський
суд постановою від 01.04.2014 рогу
(головуючий суддя Коротун О.М., судді
Гаврилюк О.М., Корсакова Г.В.) рішення
господарського суду міста Києва від
03.06.2013 року в частині відмови у
стягненні 29101,22 грн. скасував і прийняв
нове рішення про задоволення позову в
цій частині.

Стягнув з Приватного акціонерного
товариства "Київспецтранс" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма Октан" 4046,69 грн.
3% річних, 5765,27 грн. інфляційних втрат та
19289,26 грн. 17% річних, 1720,50 грн. судового
збору за розгляд справи у суді першої
інстанції.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишив без змін.

Стягнув з Приватного акціонерного
товариства "Київспецтранс" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фірма Октан" 860,25 грн.
судового збору за розгляд справи в
апеляційній інстанції та 1218,00 грн. на
правову допомогу.

Приватне акціонерне товариство
"Київспецтранс" звернулося до Вищого
господарського суду України із
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Київського
апеляційного господарського суду від
01.04.2014 року, а рішення господарського
суду міста Києва від 03.06.2014 року
залишити без змін.

Скаржник вважає, що постанова
апеляційного господарського суду
прийнята з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а саме статей 205-210, 213, 604, 625, 637
Цивільного кодексу України, статей 181,
184 Господарського кодексу України та з
неправильним і неповним дослідженням
доказів, що призвело до
невідповідності висновків суду
обставинам справи.

Також заявник зазначає, що діючим
законодавством не передбачено право
кредитора вимагати сплати 3% річних та
інфляційних втрат, нарахованих окремо
на встановлену в судовому рішенні суму
боргу, за період примусового виконання
відповідного судового рішення.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
заслухавши суддю - доповідача та
присутніх у судовому засіданні
представників сторін, перевіривши в
межах вимог статей 108, 1117
Господарського процесуального кодексу
України наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в рішенні та постанові у
даній справі, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами та вбачається з
матеріалів справи 20.11.2007 між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Фірма Октан" та
Приватним акціонерним товариством
"Київспецтранс" було укладено договір
поставки, згідно з яким позивач
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) нафтопродукти у
власність відповідача, а останній
зобов'язується прийняти нафтопродукти
і оплатити їх на умовах цього договору
(а.с.10-11).

На виконання умов договору Товариство
з обмеженою відповідальністю "Фірма
Октан" у листопаді, грудні 2008 року
поставило Приватному акціонерному
товариству "Київспецтранс" товар
загальною вартістю 169925,73 грн., який
відповідач у встановлені даним
договором строки не оплатив.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 08.12.2010 року у справі № 52/45
позовні вимоги ТОВ "Фірма Октан" було
задоволено частково.

Стягнуто з ВАТ "Київспецтранс" на
користь ТОВ "Фірма Октан" 169925,73 грн.
основного боргу за договором поставки,
35427,90 грн. інфляційної складової боргу,
9635,34 грн. 3% річних, 55391,78 грн. оплати за
користування товарним кредитом, 2703,81
грн. державного мита, 155,22 грн. витрати
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу та 10085,60 грн. витрат на
адвокатські послуги. У іншій частині
позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 14.02.2011
зазначене рішення господарського суду
міста Києва змінено, в частині
стягнення витрат на оплату послуг
адвоката позов залишено без розгляду. У
іншій частині рішення залишено без
змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 19.04.2011 у справі № 52/45
вищевказані рішення та постанова судів
першої та апеляційної інстанцій
скасовані в частині стягнення 9635,34 грн.
3% річних, а в іншій частині - залишені
без змін.

На виконання вищезазначеної постанови
суду апеляційної інстанції 28.04.2011 було
видано наказ, за яким з відповідача на
користь позивача було стягнуто 169925,73
грн. основного боргу, 35427,90 грн.
інфляційної складової боргу, 55391,78 грн.
оплати за користування товарним
кредитом, 2703,81 грн. державного мита, 155,22
грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу. Таким
чином, згідно за даним наказом було
стягнуто з відповідача 263604,44 грн.

Причиною виникнення спору у даній
справі стало те, що відповідачем
зазначена сума заборгованості була
погашена у повному обсязі лише 14.10.2011
року, а тому позивачем на прострочену
суму заборгованості за період з 23.11.2010
до 14.10.2011 на підставі статті 625
Цивільного кодексу України нараховані
3% річних та інфляційні втрати, а також
на підставі пункту 3.3 договору поставки
нараховані 17% річних за користування
товарним кредитом, у заявлених до
стягнення сумах.

Також судами встановлено, що 15.06.2011 між
позивачем та відповідачем була
укладена угода про розстрочення
виконання грошового зобов'язання,
відповідно до якої ПАТ "Київспецтранс"
(боржник) визнає, що його
заборгованість перед ТОВ "Фірма Октан"
(кредитором) за постановою Київського
апеляційного господарського суду від
14.02.2011 року, яка набрала законної сили
14.02.2011 року та постановою Вищого
господарського суду України від 19.04.2011
року, яка набрала законної сили 19.04.2011
року, у справі № 52/45, на момент
укладення цієї угоди становить 263604,44
грн.

Пунктом 2 цієї угоди сторони
передбачили, що відповідач гарантує, що
вся зазначена сума заборгованості буде
погашена шляхом щомісячного
перерахування ним на поточний рахунок
позивача грошових коштів у сумі не
менше ніж 45000,00 грн. та повний
розрахунок буде проведений не пізніше
01.01.2012 року.

Відповідно до пункту 3 угоди від 15.06.2011
року угода є дійсною з моменту її
підписання сторонами.

Враховуючи те, що за рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
вищевказаній справі № 52/45 була
стягнута заборгованість, яка виникла
саме за договором поставки, тобто сума
боргу виникла на підставі даного
договору, а не на підставі зазначених
рішень судів (за винятком судових
витрат), то проаналізувавши умови угоди
за правилами статей 213, 637 Цивільного
кодексу України та правовідносини
сторін, суд першої інстанції дійшов
висновку, що новація відбулася за
зобов'язаннями, які виникли
безпосередньо за договором поставки (в
частині основного боргу, інфляційних
втрат та процентів за користування
товарним кредитом), і тільки в частині
стягнутих судових витрат - за
зобов'язанням, яке виникло із цих
судових рішень.

Також суд першої інстанції зазначив, що
після укладання угоди зобов'язання за
договором поставки та щодо сплати
судового збору за рішенням суду у
справі № 52/45 були припинені шляхом
новації на підставі частини 2 статті 604
Цивільного кодексу України і виникли
нові зобов'язання за цією угодою.

Апеляційний господарський суд не
погодився з такими висновками суду
першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 598 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених договором або
законом.

Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 604
Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється за
домовленістю сторін про заміну
первісного зобов'язання новим
зобов'язанням між тими ж сторонами
(новація).

Для того, щоб новація відбулася,
сторони повинні обумовити в своїй
угоді припинення зобов'язання, що
раніше діяло і заміну його новим
зобов'язанням.

Аналізуючи угоду про розстрочення
виконання грошового зобов'язання від
15.06.2011 року апеляційний господарський
суд дійшов висновку, що дана угода не
передбачає припинення зобов'язання, що
раніше діяло і заміну його новим
зобов'язанням, а змінився лише порядок
його виконання, в зв'язку з чим
порушення зобов'язань за основним
договором є підставою для застосування
господарських санкцій до винної особи.

При новому перегляді рішення
апеляційний суд встановив, що при
розрахунки ціни позову позивачем
неправомірно та безпідставно
нараховувалися в період з 14.02.2011 року по
14.10.2011 року штрафні санкції саме на суму
263604,44 грн., яка (згідно рішення у справі
№52/45) складається, окрім основного
боргу за договором з інфляційних, 3%
річних, 17% річних, тоді як правомірним є
нарахування санкцій виключно на
основну суму боргу за договором (169925,73
грн.), оскільки, як вбачається зі змісту
позовної заяви у даній справі,
підставою позову є невиконання
відповідачем обов'язку по сплаті
заборгованості, яка виникла через
порушення ним саме умов договору. В
свою чергу, як було встановлено вище,
сума основної заборгованості за
договором становить 169925,73 грн. і саме на
зазначену суму у позивача є законні
підстави нараховувати річні.

Так, зробивши перерахунок суми 3% річних
(нараховану виключно на суму основної
заборгованості за договором, з
врахуванням подальшого часткового
погашення відповідачем зазначеної
суми, з правильним визначенням
загального періоду нарахування даного
виду санкцій), суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
задоволення позовних вимог про
стягнення суми 3% річних у розмірі 4045,69
грн. за заявлені позивачем періоди,
оскільки дана сума є арифметично
вірною та обґрунтованою.

Крім того, суд апеляційної інстанції
правомірним визнав нарахування
індексу інфляції лише за період з 23.11.2010
року по 29.07.2011 року (безперервний період
прострочення суми основного боргу
становить 248 днів). Сума інфляційних
втрат за вказаний період, за
розрахунком суду апеляційної
інстанції, становить 9172,38 грн., однак з
врахуванням меж позовних вимог, які
була заявлена в суді першої інстанції
щодо стягнення інфляційних втрат,
задоволенню підлягає лише сума у
розмірі 5765,27 грн.

Зробивши перерахунок суми 17% річних за
користування товарним кредитом,
(нарахований позивачем на підставі
пункту 3.3 договору на суму основного
боргу), суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що обґрунтованою та
арифметично вірною є сума у розмірі
19289,26 грн., за заявлені позивачем
періоди, а відтак зазначена сума 17%
річних також підлягає задоволенню.

В свою чергу, відповідачем не було
надано контррозрахунку позовних вимог,
а посилання представника відповідача
на той факт, що позивачем невірно
визначені періоди погашення суми
основної заборгованості у розмірі
169925,73 грн. не прийняті судом
апеляційної інстанції, оскільки з
виписок погашення заборгованості
(а.с.79-89) вбачається, що цільовим
призначенням кожного окремого платежу
було одночасно як погашення
заборгованості по генеральному
договору № 20/11-43, так і заборгованості
згідно рішення господарського суду від
08.12.2010 року (тобто встановити,
черговість погашення основної
заборгованості та штрафних санкцій не
є можливим), а тому у суду апеляційної
інстанції немає підстав вважати
неправомірними визначені позивачем
періоди.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції позивач заявляв клопотання
про відшкодування за рахунок
відповідача витрат за послуги адвоката
по договору про надання правової
допомоги у розмірі 3300,00 грн., яке не було
задоволено місцевим судом. Вказане
клопотання також не задовольняється
судом апеляційної інстанції, оскільки
до суду першої інстанції не було надано
доказів надання правової допомоги
позивачу саме адвокатом, що є
необхідною умовою для відшкодування
такого виду судових витрат.

Під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції, представник
позивача також заявив клопотання про
відшкодування за рахунок відповідача
судових витрат на послуги адвоката в
розмірі 7000,00 грн.

З приводу даного клопотання суд
апеляційної інстанції зазначив
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
10.09.2013 року між ФОП ОСОБА_6 (виконвець за
умовами договору) ОСОБА_7 (адвокат за
умовами договору) та ТОВ "Фірма Октан"
(клієнт за умовами договору) було
укладено договір про надання правової
допомоги, відповідно до умов якого,
клієнт доручає, а виконавець та адвокат
приймає на себе зобов'язання з надання
правової допомоги, зокрема, з
представництва клієнта в
господарських судах та органах
виконавчої служби (п.п. 1.1. - 1.2.
зазначеного договору).

Так, суду апеляційної інстанції було
надано, зокрема, витяг з Єдиного
Реєстру адвокатів України на ім'я
ОСОБА_7

Пунктом 3.1. даного договору
встановлено, що розмір гонорару
виконавцеві за даним договору
становить 7000,00 грн.

На виконання даного пункту договору,
14.01.2014 року клієнтом було перераховано
7000,00 грн. на рахунок ФОП ОСОБА_6

Актом прийому передачі виконаних робіт
від 17.02.2014 року сторони погодили обсяг
фактично наданої юридичної допомоги,
сума якої склала 7000,00 грн. (з яких
вивчення виконавцем постанови Вищого
Господарського суду України від 24.12.2013
року та складання правових пояснень на
неї становить 5000,00 грн., а
представництво інтересів клієнта у
одному судовому засіданні - 2000,00 грн.).

Частина 1 статті 44 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює, що судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 48
Господарського процесуального кодексу
України витрати, що підлягають сплаті
за послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
"Про адвокатуру".

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1
Закону України "Про адвокатуру та
адвокатську діяльність" договір про
надання правової допомоги - це
домовленість, за якою одна сторона
(адвокат, адвокатське бюро, адвокатське
об'єднання) зобов'язується здійснити
захист, представництво або надати інші
види правової допомоги другій стороні
(клієнту) на умовах і в порядку, що
визначені договором, а клієнт
зобов'язується оплатити надання
правової допомоги та фактичні витрати,
необхідні для виконання договору.

Пункт 9 частини 1 статті 1 цього ж Закону
зазначає представництво як один із
видів адвокатської діяльності, що
полягає в забезпеченні реалізації прав
і обов'язків клієнта в цивільному,
господарському, адміністративному та
конституційному судочинстві, в інших
державних органах, перед фізичними та
юридичними особами, прав і обов'язків
потерпілого під час розгляду справ про
адміністративні правопорушення, а
також прав і обов'язків потерпілого,
цивільного позивача, цивільного
відповідача у кримінальному
провадженні.

Частина 5 статті 14 Закону України "Про
адвокатуру та адвокатську діяльність"
визначає, що стороною договору про
надання правової допомоги є
адвокатське бюро.

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону
України "Про адвокатуру та адвокатську
діяльність", при встановленні розміру
гонорару враховуються складність
справи, кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час.

За таких обставин, виходячи з норми
права щодо того, що при визнанні
розміру гонорару слід виходити з
принципів розумності, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про часткове задоволення
клопотання позивача та відшкодування
за рахунок відповідача суму судових
витрат у суді апеляційної інстанції на
послуги адвоката в розмірі 1218,00 грн.,
яка, на думку суду, відповідає
принципам розумності та
справедливості, враховуючи часткове
задоволення позову та апеляційної
скарги, наявності у відповідача
заборгованості перед позивачем, що, в
свою чергу, зумовило звернення
останнього з позовом до суду.

За таких обставин, враховуючи, що
касаційна інстанція не має права
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими або додатково
перевіряти докази, а суд апеляційної
інстанції в порядку статей 43, 101
Господарського процесуального кодексу
України всебічно, повно і об'єктивно
розглянув в судовому процесі всі
обставини справи в їх сукупності
колегія суддів касаційної інстанції не
вбачає підстав для зміни чи скасування
постанови Київського апеляційного
господарського суду від 01.04.2014 року.

Твердження заявника про порушення
судом норм матеріального та
процесуального права не знайшли свого
підтвердження, суперечать матеріалам
справи та зводяться до переоцінки
доказів, що відповідно статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України не входить до компетенції
касаційної інстанції, в зв'язку з чим
підстав для зміни чи скасування
постанови у даній справі колегія
суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119,
статтею 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 01.04.2014 року у
справі № 910/6922/13 господарського суду
міста Києва залишити без змін.

Касаційну скаргу Приватного
акціонерного товариства
"Київспецтранс" залишити без
задоволення.

Головуючий суддя
Т. Дроботова

С у д д і
Н. Волковицька

Л. Рогач