ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2014 року
Справа № 915/484/14

Господарський суд Миколаївської
області,

головуючий суддя Коваль С.М.,

при секретарі Кондратовій О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з'явився.

від відповідача: Шевцова Т.М.,
довіреність № 01-02/314 від 23.12.13.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу № 915/484/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мерктус", 65016, м.
Одеса, вул. Толбухіна,16,

До відповідача: Публічного
акціонерного товариства "Судноплавна
компанія "Укррічфлот", 04071, м.Київ, вул.
Електриків,8, в особі філії Публічного
акціонерного товариства "Судноплавна
компанія "Укррічфлот" "Миколаївський
річковий порт", 54058, м.Миколаїв, вул.
Проектна,1,

про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н
О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Мерктус" звернулось
до господарського суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Судноплавна компанія "Укррічфлот" в
особі філії Публічного акціонерного
товариства "Судноплавна компанія
"Укррічфлот" "Миколаївський річковий
порт" про визнання недійсною
додаткової угоди № 2 від 01.04.2013 року до
договору № 08-12-12 від 18.12.2012 року,
укладеного між ТОВ «Мерктус» та філією
Публічного акціонерного товариства
«Судноплавна компанія «Укррічфлот»
Миколаївський річковий порт».

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивач вказує на те, що спірна
додаткова угода була укладена з
порушенням ч. 1 ст. 230 ЦК України,
оскільки при укладанні додаткової
угоди № 2 від 01.04.2013 року відповідач
користувався своїм монопольним
становищем, а сама додаткова угода
передбачала неможливі до виконання з
боку позивача умови та така, що
критично погіршувала фінансову
складову раніше укладених
домовленостей між сторонами, що згідно
ст. 215 ЦК України є підставою для
визнання його недійсним.

Заперечуючи проти позову,
відповідач зазначив, що умови і порядок
розрахунку, визначені в додатковій
угоді № 2 від 01.04.2014р., не містять в собі
можливості двоякого тлумачення тексту,
у зв'язку з чим не можна стверджувати
про надання відповідачем відомостей,
що не відповідають дійсності.

У судових засіданнях
представники сторін підтримали доводи,
викладені у позові та у відзиві
відповідно.

Дослідивши матеріали справи та
вислухавши пояснення представника
відповідача, суд встановив наступне.

18 грудня 2012р. між Публічним
акціонерним товариством «Судноплавна
компанія «Укррічфлот» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Мерктус»
укладено договір № 08-12-12, відповідно до
п. 1.1 якого виконавець по договору (АСК
«Укррічфлот») прийняв на себе
зобов'язання по наданню послуг з
організації перевалки на внутрішній
ринок і зберігання навалочних вантажів
замовнику (ТОВ «Мерктус»), в об'ємі 120 000
тонн до закінчення строку дії даного
договору.

Тарифні ставки вартості послуг
порту було визначено в додатку № 1 до
договору з урахуванням запланованого
об'єму в розмірі 120 000 тонн протягом 2013р.
з рівномірною інтенсивністю надання
послуг протягом року (щомісячний об'єм
становить 10 000 тонн). Факт розуміння ТОВ
«Мерктус» необхідності забезпечення
стабільної інтенсивності перевалки
вантажу по договору підтверджується
листом, отриманим відповідачем 31.01.2013р.,
відповідно до якого ТОВ «Мерктус»
повідомив про запланований на лютий
2013р. об'єм в розмірі 7500 тон, при цьому
обіцяв підвищити інтенсивність з
березня до 17 500 тон і більше.

Проте, позивачем не виконувалися
заплановані об'єми. З огляду на
викладене, відповідач листом від
19.02.2013р. за № 282 звернувся до ТОВ
«Мерктус» з клопотанням про підвищення
інтенсивності відвантаження вантажу.
(а.с.46)

Зважаючи на те, що існуюча станом
на лютий-березень 2013 року
інтенсивність завезення і вивезення
вантажу не забезпечувала завантаження
портової техніки, потужностей,
інфраструктури та складських
територій в повному об'ємі, а взяті на
себе філією «Миколаївський річковий
порт» АСК «Укррічфлот» зобов'язання не
дозволяли використовувати їх для
перевалки інших вантажів та, як
наслідок, отримання прибутку, сторони
шляхом переговорів дійшли до рішення
про укладення додаткової угоди № 2 від
01.04.2013р. до договору № 08-12-12 від 18.12.2012р.,
якою було введено диференційована
вартість наданих послуг, яка залежала
від об'єму вантажу, що перевалюється в
порту в місяць.

Однією з підстав недійсності
додаткової угоди № 2 від 01.04.2013р. до
договору № 08-12-12 від 18.12.2012р., позивач
зазначає те, що спірна додаткова угода
містить такі умови і порядок
розрахунку, які неможливі для
виконання позивачем, оскільки націлені
на отримання надмірного прибутку
відповідачем, та критично погіршують
фінансову складову раніше укладених
домовленостей між сторонами по
договору. Крім того, підписуючи вказану
додаткову угоду № 2 від 01.04.2013р.,
відповідач вдався до обману про
формальність укладання додаткової
угоди.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України
передбачено, що якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним.

Згідно ч. 2 п. 3.10 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013р. під обманом слід розуміти
умисне введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення (наприклад,
ненадання технічної чи іншої
документації, в якій описуються
властивості речі).

Проаналізувавши умови та порядок
розрахунків, визначених додатковою
угодою № 2 від 01.04.2014р. до договору №
08-12-12 від 18.12.2012р., господарським судом
було встановлено, що останні не містять
в собі можливості двоякого тлумачення
тексту, у зв'язку з чим не можна
стверджувати про надання відповідачем
відомостей, що не відповідають
дійсності.

При цьому в позові позивач вказує
на те, що відповідач, користуючись
своїм монопольним становищем та
погрожуючи розірванням існуючого
договору, примусив позивача до
підписання додаткової угоди № 2 від
01.04.2014р., який з об'єктивних причин
виконати не можливо.

Проте, філія «Миколаївський
річковий порт» АСК «Укррічфлот» не
займає монопольного становища на
ринку, оскільки на території
Миколаївської області діють наступні
підприємства: ДП «Миколаївський
морський торгівельний порт»,
Портопункт «Очаків», ТОВ «Порт Очаків»,
ТОВ «Миколаївський глиноземний завод»,
СМП «Октябрськ».

Частиною 1 ст. 231 ЦК України
передбачено, що правочин, вчинений
особою проти її справжньої волі
внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
іншої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом не дійсним.

Відповідно до ч. 3 п. 3.10 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013р. під насильством
розуміється фізичний або
психологічний вплив на особу,
представника сторони правочину або
його близьких з метою спонукання його
до вчинення правочину.

Позивачем всупереч ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України не додано жодного доказу, яким
підтверджується,що відповідач вдався
до обману при укладанні спірної
додаткової угоди.

Пунктом 4.2 договору передбачено,
що у випадку необхідності чи
неналежного виконання сторонами своїх
зобов'язань згідно діючого
договору,сторони мають право в
односторонньому порядку розірвати
діючий договорі шляхом направлення
письмового повідомлення за 30
календарних днів до дати такого
розірвання.

З огляду на викладене, твердження
позивача про погрози відповідача щодо
розірвання договору №08-12-12 від 18.12.2012р.
при укладанні додаткової угоди № 2 від
01.04.2014р., яка на думку позивача, завідома
передбачала умови неможливі для
виконання позивачем, відхиляються
судом з огляду на те, що договором
взагалі не передбачена можливість
безпричинної відмови від договору.

Твердження позивача про
відсутність у останнього під час дії
договору можливості та часу для
розроблення інших логістичних
маршрутів відхиляється судом з огляд
на наступне:

07.06.2013р. на адресу філії
«Миколаївський річковий порт» АСК
«Укррічфлот» надійшов лист ТОВ
«Мерктус» від 06.06.2013р., відповідно до
якого відповідача було повідомлено про
призупинення відвантаження каменю
бутового з 10.06.2013р. строком на 3-4 тижні.
Разом з цим, оскільки даний випадок не
був поодиноким, у позивача була, у
випадку наявності бажання можливість
налагодити інший ланцюг виконання
взятих на себе зобов'язань по договору,
укладеного з ТОВ «Мебіус Констракшин
Юкрейн».

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

За вимогами ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ознаками правочину, що підпадає
під дію ст. 233 ЦК України, є вчинення
особою правочину на вкрай невигідних
для себе умовах (зокрема, реалізації за
низьку оплату майна, що має значну
цінність), під впливом тяжкої для неї
обставини (наприклад, під загрозою
банкрутства) і добровільно, тобто за
відсутності насильства, обману чи
помилки, можливо навіть з ініціативи
самого позивача.

При цьому відповідно до п. 3.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013р., доведення того, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено або було б вчинено на
інших умовах, покладається на позивача.

Як на тяжку обставину позивач
вказує наявність між ТОВ «Мерктус» і
ТОВ «Мебіус Констракшин Юкрейн»
договору № 20/08 від 20.08.2012р., виконання
умов якого поставило позивача у
скрутне становище. При цьому до
матеріалів позовної заяви не додано
копії зазначеного договору та інших
документів, що підтверджують порядок
виконання даного договору, завдані
збитки та причинно-наслідковий
зв'язкою між збитками і діями
відповідача.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1
Закону України «Про підприємництво»
підприємництво - це безпосередня
самостійна, систематична, на власний
ризик діяльність по виробництву
продукції, виконанню робіт, наданню
послуг з метою отримання прибутку, яка
здійснюється фізичними та юридичними
особами, зареєстрованими як суб'єкти
підприємницької діяльності у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Позивач є юридичною особою, що
зареєстрована в установленому порядку
та здійснює підприємницьку діяльність,
а отже ризик настання негативних
наслідків від здійснення власної
господарської діяльності (в тому числі
і від виконання взятих на себе
зобов'язань по договорам) несе саме
позивач.

Таким чином, посилання позивача
на той факт, що зазначена додаткова
угода підписана ним під тиском є
необґрунтованими та недоведеними,
оскільки не підтверджені, жодними
належними та допустимими доказами, що
містяться в матеріалах справи.

З наведеного можна зробити
висновок про те, що оспорювана
позивачем додаткова угода № 2 від
01.04.2013р. укладена з дотриманням вимог
чинного законодавства, тому підстави
для визнання її недійсною у суду
відсутні.

За таких обставин, суд дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог щодо визнання
недійсною додаткової угоди № 2 від
01.04.2013 року до договору № 08-12-12 від 18.12.2012
року, укладеного між ТОВ «Мерктус» та
філією Публічного акціонерного
товариства «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» Миколаївський річковий
порт».

Керуючись ст.ст. 33, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85
ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення місцевим господарським
судом. У разі якщо в судовому засіданні
було оголошено лише вступну та
резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено
10.06.2013р.

Суддя
С.М. Коваль