ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
Справа №920/1338/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя
Терещенко О.І., суддя Черленяк М.І.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивач - Кирянова А.Ю.;

відповідач - Кашира Л.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх.
№847С/1-35) та позивача (вх. №848С/1-35) на
рішення господарського суду Сумської
області від 24 лютого 2014 року по справі
№920/1338/13,

за позовом Державного
науково-дослідного інституту хімічних
продуктів, м. Шостка, Сумської області,

до Публічного акціонерного товариства
"Сумиобленерго", м. Суми,

про зобов'язання списання
заборгованості за електроенергію, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Державний науково-дослідний
інститут хімічних продуктів,
звернувся до господарського суду
Сумської області з позовом про
зобов'язання відповідача списати
заборгованість в сумі 65624,27 грн. згідно
акту звірки взаєморозрахунків за
договором №393 від 01.08.2003 р. про
постачання електричної енергії.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 16.09.2013 р., залишеним без змін
постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 05.11.2013 р. по
справі у задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 16.01.2014 р. рішення
господарського суду Сумської області
від 16.09.2013 р. та постанову Харківського
апеляційного господарського суду від
05.11.2013 р. скасовано, справу направлено
на новий розгляд до господарського
суду Сумської області.

При повторному розгляді справи,
рішенням господарського суду Сумської
області від 24.02.2014 р. по справі (суддя
Лиховид Б.І.) у задоволенні позову
відмовлено.

Відповідач, ПАТ "Сумиобленерго", з
рішенням суду не погодився, звернувся
до Харківського апеляційного
господарського суду зі скаргою, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування обставин
справи, невідповідність висновків
обставинам справи, просить його
змінити та виключити з мотивувальної
частини висновки суду, а саме:
"Враховуючи, що позивачем була створена
комісія з питань списання існуючої
заборгованості перед відповідачем, між
сторонами було підписано та погоджено
акт звірки, в якому зазначено обсяг та
період виникнення заборгованості, що
підлягає списанню, а також те, що у
відповідності до вимог ЗУ №5213-VI "Про
деякі питання заборгованості
підприємств оборонно-промислового
комплексу - учасників Державного
концерну "Укроборонпром" та
забезпечення їх стабільного розвитку"
датою списання заборгованості є дата
підписання актів звіряння, то списання
заборгованості позивача перед
відповідачем у сумі 65624,27 грн. згідно
договору про постачання електричної
енергії №393 від 01.08.2003 р. та додаткових
угод до нього, вважається проведеним та
виконаним, у зв'язку з чим суд відмовляє
у задоволенні позовних вимог".

Позивач, Державний науково-дослідний
інститут хімічних продуктів, з
рішенням суду першої інстанції також
не погодився, подав апеляційну скаргу,
в якій просить рішення господарського
суду Сумської області від 24.02.2014 р. по
справі скасувати та прийняти нове, яким
задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ
"Сумиобленерго" зазначило, що вважає
необґрунтованими доводи, викладені в
апеляційній скарзі позивача.

Посилається на те, що ч. 2 ст. 2 Закону
України «Про деякі питання
заборгованості підприємств
оборонно-промислового комплексу -
учасників Державного концерну
«Укроборонпром» та забезпечення їх
стабільного розвитку» визначено
порядок списання заборгованості.
Відповідач зазначає, що списання
заборгованості здійснюється на
підставі взаємно погоджених актів
звіряння учасників процедури списання,
в яких зазначається обсяг та період
виникнення заборгованості, що підлягає
списанню.

Між сторонами проведено лише звірку
взаємних розрахунків по договору
постачання електроенергії, що
оформлено актом звірки, який
підтверджує факт існування
заборгованості і не може бути актом
списання заборгованості, оскільки
підписаний зі сторони відповідача не
членами комісії.

У свою чергу, Державний
науково-дослідний інститут хімічних
продуктів надав заперечення на
апеляційну скаргу та правове
обґрунтування по справі, в яких
зазначає, що на умовах, визначених ч. 2
ст. 2 Закону України «Про деякі питання
заборгованості підприємств
оборонно-промислового комплексу -
учасників Державного концерну
«Укроборонпром» підлягають списанню
заборгованість підприємств
оборонно-промислового комплексу за
електричну енергію перед суб'єктами
господарювання, що здійснюють
постачання електричної енергії за
регульованим тарифом, яка виникла
станом на 1.09.2012 року і не сплачена
станом на дату набрання чинності цим
Законом.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційних скаргах
доводи, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам,
розглянувши справу у відповідності до
вимог статті 101 ГПК України, колегія
суддів Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

Як правильно встановлено
господарським судом під час прийняття
рішення, між ВАТ "Сумиобленерго"
(постачальник) та Державним
науково-дослідним інститутом хімічних
продуктів (споживач) було укладено
договір про постачання електричної
енергії № 393 від 01 серпня 2003 року
(надалі - Договір).

Згідно умов зазначеного Договору ПАТ
"Сумиобленерго" (постачальник) постачає
електричну енергію Державному
науково-дослідному інституту хімічних
продуктів.

У свою чергу, споживач сплачує
постачальнику вартість електричної
енергії та здійснює інші платежі,
передбачені укладеним між сторонами
Договором, враховуючи додатки до нього.

Пунктом 2.1.2 Договору сторони
передбачили, що постачальник
зобов'язується постачати споживачу
електроенергію, як різновид товару: в
обсягах, визначених відповідно до
розділу 5 та з урахуванням умов розділу
6 цього Договору (додаток №1 "Обсяги
постачання електричної енергії
споживачу та субспоживачу"); згідно з
категорією струмоприймачів споживача
відповідно до Правил улаштування
електроустановок та гарантованого
рівня надійності електропостачання
згідно фактичної категорії, визначеної
додатком № 6 "Акт розмежування
балансової належності електромереж та
експлуатаційної відповідальності
сторін"; із дотриманням граничних
показників якості електричної енергії
в межах відхилень, обумовлених у
договорі між постачальником та ДП
"Енергоринок".

Пунктами 2.2.2 та 2.2.3 Договору на
споживача покладено обов'язок
дотримуватися режиму споживання
електричної енергії згідно розділу 5
Договору, оплачувати постачальнику
вартість електричної енергії інші
нарахування, згідно з умовами додатку
№ 4 "Порядок розрахунків".

Пунктом 4.2.2 Договору визначено, що за
перевищення договірних величин
споживання електричної енергії та
потужності визначених згідно із
вимогами розділу 5 Договору, споживач
сплачує постачальнику п'ятикратну
вартість фактично спожитої та
договірної величин. При цьому плата за
перевищення договірної величини
потужності стягується із споживачів з
приєднаною потужністю 150 кВ.А і більше.

Сторони пунктом 7.2 Договору визначили,
що перевірка стану розрахунків за
електроенергію проводиться щомісячно
та оформлюється двостороннім актом
звірки між споживачем та
постачальником, який споживач
зобов'язаний повернути підписаним до
наступного розрахункового періоду.

Крім того, сторонами укладався ряд
додаткових угод до Договору, що є його
невід'ємними частинами.

Зокрема, 03 серпня 2011 року між сторонами
було укладено додаткову угоду № 6 до
договору про постачання електричної
енергії № 393 від 01.08.2003 року, відповідно
до якої у тексті договору та додатках
слова "Відкрите акціонерне товариство
"Сумиобленерго" або ВАТ "Сумиобленерго"
замінено словами "Публічне акціонерне
товариство "Сумиобленерго" або ПАТ
"Сумиобленерго", а замість
ліквідованого структурного підрозділу
"Шосткінське районне відділення
"Енергозбут" ВАТ "Сумиобленерго"
записати - новостворену філію
"Шосткінський район електричних мереж
"ПАТ "Сумиобленерго.

Згодом, 29.02.2012 року, сторони уклали
додаткову угоду № 8 до Договору, якою п.
9.5 Договору викладено в новій редакції,
а саме: "Цей договір набирає чинності з
дня його підписання та діє до 31 грудня
2012 року, а в частині розрахунків до
повного їх завершення. Договір може
бути розірвано і в інший термін за
ініціативою будь-якої із сторін у
порядку, визначеному законодавством
України".

Із додаткової угоди № 12 від 27.12.2012 року
до Договору вбачається, що п. 9.5
Договору викладено в новій редакції:
"Цей Договір набирає чинності з дня
його підписання та діє до 31 грудня 2013
року, а в частині розрахунків до
повного їх завершення. Цей договір
вважається щорічно продовженим на рік,
якщо за місяць до закінчення терміну
дії договору жодною із сторін не буде
заявлено про припинення його дії або
перегляд його умов".

Позивач в позовній заяві просив
зобов'язати ПАТ «Сумиобленерго»
списати заборгованість в сумі 65624,27 грн.
Державного науково-дослідного
інституту хімічних продуктів згідно
акта звірки взаємних розрахунків до
Договору.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на прийнятий 06.09.2012 року
Закон України № 5213-VІ "Про деякі питання
заборгованості підприємств
оборонно-промислового комплексу -
учасників Державного концерну
"Укроборонпром" та забезпечення їх
стабільного розвитку", відповідно до п.
2 ч. 1 ст. 2 якого заборгованість
позивача перед відповідачем, яка
виникла станом на 01.09.2012 року і не
погашена станом на 30.10.2012 року за
перевищення договірної величини
споживання електроенергії на суму 65 624
грн. 27 коп. згідно Акту звірки взаємних
розрахунків по Договору, підлягає
списанню.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач неодноразово звертався до
відповідача з проханням списання
заборгованості.

Однак, листом №40/1338 від 31.01.2013 р. та
№17/2264 від 18.02.2013 р. відповідач
повідомив про відмову списання
заборгованості, керуючись тим, що
споживання електричної енергії понад
граничні величини є правопорушенням в
електроенергетиці, а тому нарахування
двократної вартості різниці між
фактично спожитою і договірною
величиною є господарсько-правовою
санкцією, списання якої не передбачено
нормами Закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону
України № 5213-VІ від 06.09.2012 р., що набрав
чинності 30.10.2012 р., закріплено, що
списанню підлягає заборгованість
підприємств оборонно-промислового
комплексу (у тому числі встановлена
судовими рішеннями та
реструктуризована) за теплову енергію
і природний газ та послуги з його
транспортування перед підприємствами,
що виробляють, транспортують і
постачають теплову енергію, та
суб'єктами господарювання, що
здійснюють постачання природного газу
за регульованим тарифом, Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України", її дочірніми компаніями
(підприємствами), яка обліковувалася
станом на 01.09.12 і не сплачена станом на
дату набрання чинності цим Законом.

Законом також зазначено, що він набирає
чинності з дня його опублікування і
його дія поширюється на підприємства
оборонно-промислового комплексу,
включені до складу Державного концерну
"Укроборонпром" станом на дату набрання
чинності цим Законом. Постановою
Кабінету Міністрів України від 29.12.2010р.
№ 1221 утворено Державний концерн
"Укроборонпром".

Як встановлено місцевим господарським
судом, Державний науково-дослідний
інститут хімічних продуктів є
учасником Державного концерну
"Укроборонпром", що підтверджується
додатком до Статуту Державного
концерну "Укроборонпром",
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31.08.2011р. № 993
"Деякі питання Державного концерну
"Укроборонпром".

А, отже, на Державний науково-дослідний
інститут хімічних продуктів
поширюється дія Закону України № 5213-VІ
"Про деякі питання заборгованості
підприємств оборонно-промислового
комплексу - учасників Державного
концерну "Укроборонпром" та
забезпечення їх стабільного розвитку".

Частиною 2 статті 2 Закону України №
5213-VІ встановлений порядок проведення
списання заборгованості і визначено,
що списання проводиться на підставі
взаємно погоджених актів звіряння, а
датою списання заборгованості є дата
підписання взаємно погоджених актів
звіряння учасниками процедури
списання.

Тобто, для списання заборгованості
сторони повинні були провести звіряння
розрахунків, підписати відповідний
акт, зафіксувавши в ньому суму
заборгованості за газ, не сплачену
станом на 30.10.12р. і списати цю суму з
бухгалтерського обліку споживача як
кредиторську заборгованість, а
постачальника - як дебіторську
заборгованість.

З наказу №516 від 31.10.2012 р. вбачається, що
позивачем для списання заборгованості
створено комісію з питань списання
заборгованості, до складу якої увійшли
директор підприємства (голова комісії)
та головний бухгалтер.

Комісією позивача було проведено
інвентаризацію розрахунків з
постачальниками природного газу,
електричної енергії, водопостачання та
водовідведення станом на 01.09.2012 р., за
наслідками якої встановлено, зокрема,
наявність заборгованості перед
відповідачем у сумі 65624,27 грн.

Місцевим судом досліджено, що у
відповідності до Протоколу № 1 від
02.11.2012 р. комісією позивача надіслано
листи до контрагентів, в тому числі і до
відповідача, з вимогою підготувати та
надіслати акт звірки заборгованості,
яка підлягає списанню.

Протоколом № 2 від 03.12.2012 р. комісією
позивача було вирішено підписаний акт
звірки та витяги з протоколу надіслати
відповідачу.

З акту звірки взаємних розрахунків по
Договору щодо заборгованості, яка
виникла станом на 01.09.2012 року і не
погашена станом на 30.10.2012 року,
вбачається, що згідно з показниками
обліку та затвердженими тарифами й
цінами, в результаті звірки по Договору
встановлено борг за перевищення
електроенергії, який складає 65624,27 грн.

Акт звірки взаєморозрахунків
підписано позивачем та погоджено
Державним концерном "Укроборонпром"
24.12.2012 року, після чого повернуто
відповідачу.

Колегія суддів зазначає, що процедуру
списання заборгованості унормовано
Законом України № 5213-VІ від 06.09.2012 р., де
зазначено, що для виконання процедури
списання заборгованості не потрібна ні
згода кредитора, ні підписання
двостороннього акту звірки про
відсутність заборгованості у боржника.

Приписами Закону передбачено, що кожен
учасник процедури списання утворює
комісію з питань списання; списання
заборгованості проводиться на
підставі взаємно погоджених актів
звіряння учасників процедури списання,
в яких зазначається обсяг та період
виникнення заборгованості, що підлягає
списанню; датою списання
заборгованості є дата підписання актів
звіряння.

Із цього слідує, що єдиним спільним
документом, який підписують як боржник
так і кредитор, є акт звіряння суми
боргу, не погашеного станом на 30.10.12.

Подальше документальне оформлення
списання заборгованості боржник і
кредитор виконують окремо і незалежно
від виконання чи невиконання
учасниками процедури; списання
вважається проведеним та виконаним,
оскільки Закон пов'язує дату списання
заборгованості і дату підписання
взаємно погоджених актів звіряння
учасниками процедури списання.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
зазначає, що для здійснення процедури
списання заборгованості Закон України
№ 5213-VІ не вимагає згоди кредитора на
таке списання, воно відбувається
відповідно до Закону, жодних дій з боку
відповідача Закон не вимагає, тобто
списання відбувається автоматично з
моменту підписання взаємно погоджених
актів звірки учасниками процедури
списання. Списання заборгованості
вимагає сам Закон.

Зважаючи на викладене, судова колегія
вважає підставним висновок суду
попередньої інстанції щодо відмови в
задоволенні позову і погоджується з
ним.

Враховуючи те, що позивачем були
створені всі необхідні умови, а саме:
створено комісію з питань списання
існуючої заборгованості перед
відповідачем; між сторонами було
підписано та погоджено акт звірки, в
якому зазначено обсяг та період
виникнення заборгованості, що підлягає
списанню, а також те, що датою списання
заборгованості є дата підписання актів
звіряння, то списання заборгованості
позивача перед відповідачем у сумі
65624,27 грн. згідно Договору та додаткових
угод до нього, вважається проведеним та
виконаним.

У апеляційній скарзі позивач вважає, що
відповідач не списав зазначеної
заборгованості, тобто відмовився
виконувати свої обов'язки відповідно
до Закону, оскільки щомісячно в актах
звірки взаємних розрахунків та на дату
подання апеляційної скарги зазначає
заборгованість в сумі 65624,27 грн. за
двократне перевищення договірної
величини споживання та виносить
попередження про відключення
постачання електричної енергії та, з
урахуванням того, що місцевим судом
відмовлено у позові.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
самим позивачем у апеляційній скарзі
зазначено, що Законом України № 5213-VІ
врегульована певна процедура списання
заборгованості. Закон покладає
обов'язок на контрагентів дотримання
певної процедури списання
заборгованості, яку і позивачем
дотримано повністю. Отже, процедура
списання заборгованості відбулась
після утворення комісії, складання
актів та їх звірка контрагентами,
оскільки списання заборгованості
можливе і в односторонньому порядку за
умови дотримання встановленої Законом
процедури, яка в даному випадку була
дотримана. Для виконання процедури
списання заборгованості Закон України
№ 5213-VІ не вимагає ні згоди кредитора,
ні підписання двостороннього акту
звірки про відсутність заборгованості
у боржника. Списання боргу вимагає сам
Закон. Тобто, єдиним спільними
документом, який підписують як боржник,
так і кредитор, є акт звіряння суми
боргу, не погашеного станом на 30.10.2012
року. Складення будь-яких інших
документів, які б підтверджували
оформлення списання заборгованості
Закон не вимагає. Подальше
документальне оформлення списання
заборгованості боржник і кредитор
виконують окремо. Але, незалежно від
виконання чи невиконання учасниками
процедури списання цього подальшого
документального оформлення, списання
заборгованості вважається проведеним
та виконаним, оскільки як зазначено в
Законі, датою списання заборгованості
є дата підписання взаємно погоджених
актів звіряння учасниками процедури
списання.

На підставі викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
щодо того, що списання заборгованості
відбулось відповідно до Закону,
незалежно від волевиявлення
відповідача, тому і твердження
відповідача щодо незаконності рішення
з підстав того, що комісія була
створена лише позивачем, а між
сторонами було проведено лише звірку
взаємних рахунків, що оформлено актом
звірки, який підтверджує факт
існування заборгованості і не може
бути актом списання заборгованості,
оскільки з боку відповідача підписаний
не членами комісії -спростовується
викладеним вище і такі твердження
відповідача є хибними.

Що стосується твердження відповідача
щодо відсутності такого способу
захисту, як зобов`язання списати
заборгованість за перевищення
договірної величини споживання
електроенергії, то колегія суддів
зазначає, що згідно зі статтею 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Кожна особа має право
на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно статті 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу
України встановлено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом, зокрема, визнання наявності або
відсутності прав; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин.

Отже, враховуючи наведене, колегія
суддів вважає спосіб захисту, обраний
позивачем, який полягає у зобов'язанні
відповідача вчинити певні дії, а саме,
виконати обов'язок в натурі, відповідає
встановленим законом способам захисту,
що також узгоджується з позицією
Верховного суду України, викладеною у
постанові №5011-27/6245-2012 від 15.10.2013року.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає правову позицію,
викладену в апеляційних скаргах
необґрунтованою та такою, що
спростовується матеріалами справи, у
зв'язку з чим, підстави для їх
задоволення відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 24 лютого 2014 року по справі
№920/1338/13 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний
16.06.2014 року.

Головуючий суддя
Россолов В.В.

Суддя
Терещенко О.І.

Суддя
Черленяк М.І.