КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2014 р. Справа№ 910/18823/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Новікова М.М.

при секретарі Фесенко А.В.

за участю представників

від позивача: не з'явились

від відповідача: Олександров
О.П., дов. № 1-8/53 від 04.12.2013р.

від третьої особи-1: не з'явились

від третьої особи-2: не з'явились

від третьої особи-3: не з'явились

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю

"Інтерсервіс+"

на рішення
Господарського суду м. Києва

від 02.04.2014р.

у справі № 910/18823/13
(Головуючий суддя Підченко Ю.О.

cудді Головіна
К.І., Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю

"Інтерсервіс+"

до Національної
академії аграрних наук України

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача

1) Державне
підприємство "Дослідне господарство

"Червона хвиля"
Національної академії аграрних

наук України

2) Товариство з
обмеженою відповідальністю

"Деметрия"

3) Товариство з
обмеженою відповідальністю

"Агрофірма
"Дзержинець"

про визнання
недійсним рішення та визнання

договорів
укладеними

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інтерсервіс+" (надалі
- ТОВ "Інтерсервіс+") звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Національної академії
аграрних наук України (надалі - "НААНУ")
про визнання недійсним рішення
Президії Національної академії
аграрних наук України від 18.09.2013 р. №16
про виконання розпорядження Кабінету
Міністрів України від 06.02.2012 р. №113-р
"Про погодження передачі в оренду
цілісних майнових комплексів
державних підприємств" в частині
оголошення конкурсу на право оренди
цілісного майнового комплексу
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Червона хвиля"
Національної академії аграрних наук
України та спонукання Національної
академії аграрних наук України укласти
договір оренди цілісного майнового
комплексу Державного підприємства
"Дослідне господарство "Червона хвиля"
Національної академії аграрних наук
України з Товариством з обмеженою
відповідальністю "Інтерсервіс+", в
запропонованій позивачем редакції.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про
визнання укладеним в запропонованій
позивачем редакції між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Інтерсервіс+" та Національною
академією аграрних наук України
договору оренди цілісного майнового
комплексу Державного підприємства
"Дослідне господарство "Червона хвиля"
Національної академії аграрних наук
України, позивач вказує на те, що
укладення такого Договору є
обов'язковим, оскільки позивач є єдиним
претендентом на його укладення та
посилається на приписи ч. 3, 4 ст. 179
Господарського кодексу України. В
обґрунтування вимог про визнання
укладеним в запропонованій позивачем
редакції між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Інтерсервіс+" та
Національною академією аграрних наук
України договору купівлі-продажу
оборотних матеріальних засобів
позивач посилається на ч. 1 ст. 4 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна".

Позовні вимоги про визнання недійсним
рішення Президії Національної
академії аграрних наук України від
18.09.2013 р. №16 про виконання
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 06.02.2012 р. №113-р "Про
погодження передачі в оренду цілісних
майнових комплексів державних
підприємств" в частині оголошення
конкурсу на право оренди цілісного
майнового комплексу Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Червона хвиля" Національної академії
аграрних наук України, мотивовані тим,
що за результатами проведення
процедури вивчення попиту позивач
залишився єдиним претендентом на
оренду спірного цілісного майнового
комплексу, який подав заяву про оренду
відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна", внаслідок чого
набув право на укладення договору
оренди без проведення конкурсу.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 02.04.2014р. у справі № 910/18823/13 в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Інтерсервіс+"
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду м. Києва
від 02.04.2014р. у справі № 910/18823/13 та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до прийняття
невірного рішення.

Розпорядженням голови Київського
апеляційного господарського суду від
12.05.2014 р. сформовано для розгляду
апеляційної скарги склад колегії
суддів для здійснення апеляційного
провадження колегії у складі:
головуючий суддя Мартюк А.І., судді:
Зубець Л,П., Новіков М.М.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.05.2014 р. у
справі № 910/18823/13 у складі колегії
суддів: головуючий суддя Мартюк А.І.,
судді: Зубець Л.П., Новіков М.М.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інтерсервіс+" прийнято до провадження
та призначено на 02.06.2014р..

Представник відповідача проти доводів
апеляційної скарги заперечував, просив
рішення Господарського суду м. Києва
від 02.04.2014р. у справі № 910/18823/13 залишити
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Представники позивача та третіх сторін
в засідання не з'явились. Враховуючи те,
що в матеріалах справи мають місце
докази належного повідомлення всіх
учасників судового процесу про час та
місце проведення судового засідання по
розгляду апеляційної скарги, колегія
суддів вважає можливим здійснити
перевірку рішення першої інстанції у
даній справі в апеляційному порядку за
наявними матеріалами справи та без
участі представників позивача та
третіх сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України містять перелік способів
захисту особистих немайнових або
майнового права та інтересів, якими є:
визнання права, визнання правочину
недійсним, припинення дії, яка порушує
право, відновлення становища, яке
існувало до порушення, примусове
виконання обов'язку в натурі, зміна
правовідношення, припинення
правовідношення, відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди. відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Стаття 13 Конституції України закріплює
обов'язок держави забезпечувати захист
прав усіх суб'єктів права власності і
господарювання.

Статтею 55 Конституції України
встановлено, що права і свободи людини
і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції
України реалізовані у статті 15
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання,
а також у статті 20 Господарського
кодексу України, згідно з якою держава
забезпечує захист прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів. Кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту
відбувається шляхом усунення порушень
цивільного права чи інтересу,
покладення виконання обов'язку по
відновленню порушеного права на
порушника.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом позову є певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача. Предмет позову
кореспондує зі способами захисту права
саме - заходами, які прямо передбачені
законом з метою припинення оспорювання
або порушення суб'єктивних цивільних
прав та (або) усунення наслідків такого
порушення.

Відповідно до ст. 12 Господарського
процесуального кодексу України
господарським судам підвідомчі: справи
у спорах, що виникають при укладанні,
зміні, розірванні і виконанні
господарських договорів та з інших
підстав, а також у спорах про визнання
недійсними актів з підстав, зазначених
у законодавстві, крім: спорів, що
виникають при погодженні стандартів та
технічних умов; спорів про
встановлення цін на продукцію (товари),
а також тарифів на послуги (виконання
робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно
до законодавства не можуть бути
встановлені за угодою сторін; інших
спорів, вирішення яких відповідно до
законів України, міждержавних
договорів та угод віднесено до відання
інших органів; справи про банкрутство;
справи за заявами органів
Антимонопольного комітету України,
Рахункової палати з питань, віднесених
законодавчими актами до їх
компетенції.

В законодавстві України не міститься
визначення юридичних фактів, однак із
практики застосування термінів, слів
та словосполучень у юриспруденції
слідує, що юридичними фактами є
передбачені законом конкретні
обставини, які тягнуть правові
наслідки у вигляді виникнення, зміни
або припинення правовідносин. Залежно
від наявності зв'язку із волею суб'єкта
юридичні факти поділяються на події та
дії.

Події - це юридично значущі явища, що
виникають незалежно від волі людей.

Дії (бездіяльність) - це життєві факти,
що є результатом свідомої, пов'язаної з
волею діяльності людей, наприклад,
правочини, що породжують права і
обов'язки; адміністративні акти, які
містять приписи зобов'язального
характеру; дії, що створюють
об'єктивний результат (створення
об'єкта інтелектуальної власності). Дії
у свою чергу поділяються на правомірні,
тобто такі, що відповідають правовим
нормам, і неправомірні, які суперечать
закону, є правопорушеннями.

Отже, судом встановлюються факти, від
яких залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних або юридичних осіб. Суд
встановлює факти, що мають юридичне
значення, у випадках неможливості їх
посвідчення в іншому порядку.

Рішення суду є правозахисним актом,
однак способи захисту повинні
кореспондуватись з повноваженнями
суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Вимога про встановлення факту не може
бути предметом спору і самостійно
розглядатись в окремій справі.
Встановлення факту може лише бути
елементом оцінки фактичних обставин
справи та обґрунтованості вимог.

Місцевим судом встановлено, що зміст
вимог про визнання укладеними між
позивачем та відповідачем договору
оренди та договору купівлі-продажу
фактично останні не відповідають
встановленим способам захисту прав, а
спрямовані на встановлення судом
певних юридичних фактів, що не
віднесено до компетенції суду, який, як
орган державної влади, зобов'язаний
діяти у спосіб, що передбачений
Конституцією та законами України.

Колегія суддів, погоджується з
висновком суду першої інстанції , що
вимоги позивача про визнання договорів
укладеним за своєю суттю є вимогами
встановити юридичний факт, який може
встановлюватись лише під час вирішення
спору про право, а тому вимоги позивача
не можуть виступати самостійним
предметом спору і відповідно способом
захисту (вказану правову позицію
викладено в постанові Вищого
господарського суду України від 04.03.2010
р. у справі №6/403). Встановлення
цивільного факту може лише бути
елементом оцінки фактичних обставин
справи та обґрунтованості вимог
(правова позиція, викладена в постанові
Вищого господарського суду України від
29.03.2011 р. у справі №3/64).

Відповідно до п. 2.7 постави пленуму
Вищого господарського суду України №12
від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна" у задоволенні позовних
вимог про визнання договору оренди
укладеним слід відмовляти, якщо не
подано доказів наявності спору
стосовно такого укладення, оскільки
зазначені вимоги зводяться за своїм
змістом до встановлення юридичного
факту, а відповідний спосіб захисту
порушеного права не передбачений
частиною другою статті 20 ГК України,
крім випадків, коли інше встановлено
законом або договором. Разом з тим,
зацікавлена особа не позбавлена права
звернутися до господарського суду з
позовом про спонукання укласти договір
оренди за наявності умов, передбачених
частиною першою статті 187 ГК України.

Відповідно до ст. 187 Господарського
кодексу України право сторони на
звернення до суду у випадках якщо спір
пов'язаний з договором за державним
замовленням, з договорами, укладення
яких є обов'язковим на підставі закону
та у інших випадках, прямо встановлених
законом наприклад укладенні договору
на підставі правового акта органу
державної влади, органу влади АРК,
органу місцевого самоврядування (ч. 1
ст. 649 Цивільного кодексу України).

Разом з цим, позивачем не надано суду
доказів наявності вище перелічених
умов для звернення з даним позовом до
суду.

За таких обставин, місцевий суд дійшов
правомірного висновку, що пред'явлені
вимоги про визнання договорів
укладеними не узгоджуються із
способами захисту прав і інтересів, не
призводять до поновлення порушеного
права позивача, не відповідають
визначеним ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського України
способам захисту прав та інтересів.

Як зазначається у постанові Верховного
Суду України від 13.07.2004 р. у справі №10/732,
дійшовши висновку, що предмет позову не
відповідає встановленим законом або
договором способах захисту прав, суд
зобов'язаний відмовити у позові.

Щодо вимог про визнання недійсним
рішення Президії Національної
академії аграрних наук України від
18.09.2013 р. №16 в частині оголошення
конкурсу на право оренди цілісного
майнового комплексу Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Червона хвиля" Національної академії
аграрних наук України.

Відповідно до пп. 3 п. 1 постанови
Кабінету Міністрів України "Про заходи
щодо удосконалення управління
об'єктами державної власності",
центральні органи виконавчої влади,
інші суб'єкти управління об'єктами
державної власності, у тому числі
Національна та галузеві академії наук,
можуть приймати виключно на підставі
окремих актів Кабінету Міністрів
України рішення стосовно укладення
нових договорів оренди цілісних
майнових комплексів підприємств з
визначенням орендаря виключно на
конкурсних засадах.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 06.02.2012 р. №113-р "Про
погодження передачі в оренду цілісних
майнових комплексів державних
підприємств", погоджено з пропозицією
Національної академії аграрних наук і
Міністерства аграрної політики та
продовольства, погодженою з
Міністерством економічного розвитку і
торгівлі, Міністерством фінансів і
Фондом державного майна, щодо передачі
в оренду на конкурсних засадах у
встановленому законодавством порядку
цілісних майнових комплексів
державних підприємств, зокрема,
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Червона хвиля"
Національної академії аграрних наук
України.

Тобто цілісні майнові комплекси
державних підприємств можуть бути
передані в оренду з визначенням
орендаря на конкурсних засадах, що
спростовує твердження позивача про те,
що він набув право на укладення
договору оренди спірного цілісного
майнового комплексу без проведення
конкурсу.

Постановою Кабінету Міністрів України
№906 від 31.08.2011 р. затверджено Порядок
проведення конкурсу на право оренди
державного майна (далі - Порядок), який
визначає процедуру проведення
конкурсу на право оренди державного
майна, зокрема цілісних майнових
комплексів державних підприємств,
установ, організацій, їх структурних
підрозділів (філій, цехів, дільниць),
нерухомого майна (будівель, споруд,
нежитлових приміщень) та іншого
окремого індивідуально визначеного
майна, що перебуває у державній
власності (п. 1 Порядку).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", фізичні та юридичні особи, які
бажають укласти договір оренди,
направляють заяву, проект договору
оренди, а також інші документи згідно з
переліком, що визначається Фондом
державного майна України, відповідному
орендодавцеві.

Відповідно до наказу Фонду державного
майна України від 15.02.2013 р. №201 "Про
затвердження Переліку документів, які
подаються орендодавцеві для укладення
договору оренди майна, що належить до
державної власності" відповідно до
статті 9 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна",
разом із заявою про оренду цілісного
майнового комплексу підприємства
(організації), подаються такі
документи: проект договору оренди
об'єкта; копія відповідного рішення
органів Антимонопольного комітету
України про надання дозволу на
концентрацію відповідно до підпункту
3.9.9.3 пункту 3.9 глави 3 Положення про
порядок подання заяв до
Антимонопольного комітету України про
попереднє отримання дозволу на
концентрацію суб'єктів господарювання
(Положення про концентрацію),
затвердженого розпорядженням
Антимонопольного комітету України від
19 лютого 2002 року №33-р, зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 21
березня 2002 року за №284/6572, або копія
попередніх висновків органів
Антимонопольного комітету України про
відсутність необхідності отримання
дозволу на концентрацію; копії
установчих документів орендаря/копії
сторінок паспорта для фізичної особи
(сторінки 1, 2 та сторінка із зазначенням
останнього місця проживання).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" орендодавець протягом п'яти днів
після погодження умов договору оренди
з органом, уповноваженим управляти
відповідним майном (у випадках,
передбачених цим Законом, - органом
Антимонопольного комітету України), а в
разі якщо заява про оренду майна не
потребує узгодження (щодо оренди
окремого індивідуально визначеного
майна, крім нерухомого), протягом 15 днів
після дати її реєстрації розміщує в
офіційних друкованих засобах масової
інформації та на веб-сайтах
орендодавців оголошення про намір
передати майно в оренду або відмовляє в
укладенні договору оренди і повідомляє
про це заявника. Протягом 10 робочих
днів після розміщення оголошення
орендодавець приймає заяви про оренду
відповідного майна. Протягом трьох
робочих днів після закінчення строку
приймання заяв орендодавець своїм
наказом ухвалює рішення за
результатами вивчення попиту на об'єкт
оренди. У разі якщо подано лише одну
заяву, конкурс на право оренди не
проводиться і договір оренди
укладається із заявником. У разі
надходження двох і більше заяв
орендодавець оголошує конкурс на право
оренди.

З матеріалів справи вбачається, що
09.08.2013 р. відповідачем шляхом
розміщення відповідного оголошення на
своєму веб-сайті, оголошено про намір
передати в оренду цілісний майновий
комплекс Державного підприємства
"Дослідне господарство "Червона хвиля"
Національної академії аграрних наук
України".

Аналогічне оголошення також було
опубліковано в Урядовому кур'єрі №145
(5031) від 13.08.2013 р.

З системного аналізу норм чинного
законодавства України вбачається, що
на противагу твердженням позивача,
надання необхідних документів, в тому
числі рішень Антимонопольного
комітету України, здійснюється на
етапі проведення конкурсу, а вимог до
заяв та підстав для їх відхилення під
час процедури вивчення попиту не
встановлено.

Також, відповідач зазначив, що під час
вивчення попиту, окрім заяви позивача,
до відповідача надійшли заяви від ТОВ
"Диметрия" та ТОВ "Агрофірма
"Дзержинець", що підтверджується
Протоколом №1 від 30.08.2013 р. засідання
комісії з вивчення попиту на оренду
державного майна цілісних майнових
комплексів 16 підприємств створеної на
підставі наказу №98 від 20.08.2013 р.

На підставі вказаного Президією
Національної академії аграрних наук
України як орендодавцем спірного
цілісного майнового комплексу,
прийнято постанову від 18.09.2013 р.
(протокол №16), якою встановлено в
десятиденний термін подати для
опублікування в засобах масової
інформації оголошення щодо проведення
конкурсу на право оренди цілісного
майнового комплексу Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Червона хвиля" Національної академії
аграрних наук України (п. 4) (зі змінами,
внесеними постановою від 25.09.2013 р.
(протокол №17).

Таким чином, постанова від 18.09.2013 р.
(протокол №16) в частині оголошення
конкурсу на право оренди цілісного
майнового комплексу Державного
підприємства "Дослідне господарство
"Червона хвиля" Національної академії
аграрних наук України не суперечить
законодавству, на яке посилається
позивач при зверненні з даним позовом
до суду, наведені Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Інтерсервіс+" доводи не є підставою для
визнання недійсним рішення Президії
Національної академії аграрних наук
України від 18.09.2013 р. №16 в частині
оголошення конкурсу на право оренди
цілісного майнового комплексу третьої
особи 1, внаслідок чого позовні вимоги в
цій частині є такими, що задоволенню не
підлягають.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку, що позивачем належними
засобами доказування не доведено суду
порушення з боку відповідача законних
та охоронюваних інтересів позивача, а
саме не подано доказів наявності спору
стосовно укладення спірного договору.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України) доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу, господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини, викладені скаржником в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
рішення Господарського суду м. Києва
від 02.04.2014р. у справі № 910/18823/13 прийнято
з повним та всебічним дослідженням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим апеляційна скарга
скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інтерсервіс+" залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду м. Києва від 02.04.2014р. у справі №
910/18823/13 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/18823/13 повернути
до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду протягом
двадцяти днів у встановленому законом
порядку.

Головуючий суддя
А.І. Мартюк

Судді
Л.П. Зубець

М.М. Новіков