м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/5922/14 05.06.14За позовом ФОП
ОСОБА_1

до КП "Промінь" у
Святошинському районі м Києва

про стягнення 29 483,15 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники сторін:

Від позивача ОСОБА_1 (дов. №29
від 27.04.14)

Від відповідача Бойко
І.С.(дов. від 23.04.2014)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою про
стягнення з відповідача дебіторської
заборгованості та штрафних санкцій за
невиконання договірних зобов`язань за
договором про надання транспортних
послуг № 05 від 11.01.13 в розмірі 29 483,15 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 08.04.2014 порушено провадження у
справі №910/5922/14 та призначено до
розгляду на 24.04.2014.

Представники сторін з'явилися в судове
засідання 24.04.2014, надали пояснення по
суті справи та подали додаткові докази
по справі. Суд оголосив перерву під час
розгляду справи на 13.05.2014.

На призначене судове засідання 13.05.2014
прибув представник позивача, надав
пояснення по справі та подав додаткові
докази по справі.

Представник відповідача в судове
засідання 13.05.2014 не з'явився, проте
через загальний відділ канцелярії
господарського суду м. Києва подав
клопотання про відкладення розгляду
справи. Суд задовольнив дане
клопотання.

Розгляд справи відкладено на 22.05.2014.

В судове засідання 22.05.2014 прибули
представники позивача та відповідача,
дали пояснення по справі.

Суд оголосив перерву під час розгляду
справи на 29.05.2014.

В судове засідання 29.05.2014 прибули
представники позивача та відповідача,
дали додаткові пояснення по справі.

В судовому засіданні 29.05.2014 оголошено
перерву на 05.06.2014 для подання
додаткових доказів по справі.

В судове засідання 05.06.2014 прибули
представники позивача та відповідача,
дали додаткові пояснення по справі.

05.06.2014 через канцелярію суду від
відповідача надійшли "Зауваження до
заяви про зменшення розміру позовних
вимог у справі за позовом Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 до
Комунального підприємства «Промінь в
Святошинському районі м.Києва» яро
стягнений заборгованості", в яких
відповідач зазначає наступне:

Задекларований розмір основної суми
заборгованості, пені та трьох
відсотків річних не відповідає
об'єктивній дійсності та є штучно
завищеним з огляду на наступне.

Зокрема, як вбачається з контр
розрахунку заборгованості Відповідача
поданого до суду 22.05.2014, КП «Промінь в
Святошинському районі м.Києва»
стверджувало, що основна сума
заборгованості за Договором погашена у
повному обсязі, що на думку позивача не
відповідало дійсності, оскільки
залишився не погашений борг за грудень
2013 року у сумі 18 700,00 грн.

Водночас, в розрахунку заборгованості
пені та 3-х відсотків річних, що с
невід'ємною частинок) заяви про
зменшення розміру позовних вимог, борг
за грудень 2613 року рахується позивачем,
як погашений, а відтак, твердження
останнього, що за відповідачем
обіковується борг у розмірі 20 000,00 грн. є
безпідставним.

В частині нараху вання зменшеного
розміру пені та 3-х відсотків річних, то:

По-перше, матеріали справи не містять
жодного доказу, який би підтверджував
факт виставлення відповідачу до оплати
рахунку - фактури, як того вимагає п.4.2
Договору, що у свою чергу унеможливлює
встановити дійсну дату з якої наступає
прострочення платежу для нарахування
штрафних санкцій;

По-друге, пеня та три відсотки річних
мають нараховуватись саме на залишок
заборгованості, а не на суму погашеного
боргу, як це декларує позивач у своєму
розрахунку;

По-третє, невірно визначена кількість
днів прострочення, так, у першій графі
таблички позивач стверджує, що
заборгованість за вказаний період
існувала з 04.10.213 по 25.11.2013, що за
математичним підрахунком становить 53
дні, втім у rpaфi: «кількість днів
прострочення платежу» її загальна
кількість складає - 197 днів, при цьому
вказана математика стосується всіх
петодів розрахунку.

Тобто, позивач хоч і зменшив розмір
штрафних санкцій, проте їх дійсний
розмір так і залишився завищеним, а
контр розрахунок відповідача не
спростованим (пеня - 1136,43 грн. та 3%
річних - 278,87 грн.).

З огляду на вищевикладене, відповідач
просить в частині стягнення основної
суми заборгованості у розмірі - 20 000,00
грн., провадження у справі припинити,
згідно ч.1 ст.80 Господарського
процесуального кодексу України (за
відсутністю предмету спору), а в
частині стягнення штрафних санкцій -
відмовити, у зв"язку з їх
безпідставністю та необгрунтованістю.

Представник позивача свої позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача в частині
стягнення основного боргу просив суд
припинити провадження на підставі ч.1
ст.80 Господарського процесуального
кодексу України, проти іншої частини
позних вимог заперечував та просив
відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

У судовому засіданні складено протокол
згідно статті 81-1 Господарського
процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов та заперечення проти
позову, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача,
Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

11.01.2013 між ФОП ОСОБА_1 (далі за текстом -
позивач, перевізник за договором) та КП
«Промінь» (далі за текстом - відповідач,
замовник за договором) було укладено
Договір про надання транспортних
послуг №05 (далі за текстом - договір).

Згідно п. 1.1. Договору перевізник надає
транспортні послуги по перевезенню
вантажів, а замовник здійснює оплату
наданих автотранспортних послуг
відповідно до умов даного Договору та
доповнень до нього.

Відповідно до розділу 2 договору до
обов'язків перевізника відносяться:

2.1. Виділяти, згідно отриманих від
«Замовника» заявок, автомобілі для
здійснення перевезень вантажів.

2.2. Подавати під навантаження
справні автомобілі, придатні для
перевезення вантажу зазначеного в
заявці, та такі, що відповідають
санітарним вимогам.

2.3. Нести відповідальність за
збереження вантажів, що перевозяться,
не потребуючих експедирування, за
умови відповідно оформлених
документів і повністю відшкодовувати
заподіяний збиток «Замовнику».

2.4. Доставляти довірений
«Замовником» вантаж у пункт
призначення і вищати його правомочній
на одержання вантажу особі.

Розділом 3 встановлені обов'язки
«Замовника»:

3.1. Надавати «Перевізнику» заявку
по телефону: до 17.00
попереднього дня.

3.2. У заявці вказувати вид вантажу,
вагу, об'єм, відстань перевезення, а
також час і місце завантаження.

3.3. Здійснювати самостійно
навантаження (розвантаження) вантажів.

3.4. До прибуття автомобіля під
завантаження підготувати вантаж до
перевезення.

3.5. Оформляти належним чином і в
термін шляхові і товарно-транспортні
документи.

3.6. Оплачувати надані
автотранспортні послуги шляхом
банківського переказу на
розрахунковий рахунок «Перевізника».

Відповідно до п. 4.1. договору ціна за
надані автотранспортні послуги з 11.01.2013
встановлюється в розмірі 850 (вісімсот
п'ятсот) гривень 00 копійок за 1 (один)
робочий день перевезення.

П. 4.2. Договору зазначено, що розрахунки
за перевезення вантажів проводяться
Замовником протягом 3 (трьох)
банківських днів з моменту здійснення
перевезень та виставлення
рахунку-фактури, на підставі розцінок,
зазначених у п. 4.1. даного Договору.

З матеріалів справи вбачається, що
всього за період дії Договору
позивачем відповідачу надано послуг на
суму: 11 050,00+11 050,00+8 500,00+11 900,00+7 650,00+5 100,00+1
700,00+25 500,00+18 700,0 0+20 400,00+18 700.00=140 250 (сто
сорок тисяч двісті п'ятдесят) гривень 00
копійок, без урахування ПДВ.

Вказаний факт підтверджується:

- рахунками-фактурами: № СФ-02-2013
від 08.02.2013 на суму 11 050,00 грн., № СФ-04-2013
від 05.03.2013 на суму 11 050,00 грн. та іншими;

- актами приймання-здачі виконаних
робіт: № 02-3-2013 від 08.02.2013, № 03-3-2013 від
05.03.2013 та іншими;

- актами звірки взаєморозрахунків
за період з 01.01.2013 по 24.05.2013 від 24.05.2013 та
від 29.01.2014.

Крім того, сам відповідач у своєму
відзиві визнав основну заборгованість
перед позивачем, проте зазначив, що
сплатив дану суму.

Отже, в порушення умов договору позивач
не розрахувався за надані послуги і
станом на день розгляду справи
загальний основний борг відповідача
перед позивачем становить 20 000,00 грн.

Внаслідок укладення договору між
сторонами згідно ст. 11 ЦК України,
виникли цивільні права та обов'язки.
Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
ГК України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Оцінюючи обставини справи, суд
виходить з того, що між сторонами спору
склалися правовідносини щодо надання
послуг, зокрема перевезення, які
регламентуються главами 63-64 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Різновидом договорів про надання
послуг є договір транспортного
експедирування, за яким, виходячи з
приписів частини 1 статті 929 ЦК України,
одна сторона (експедитор)
зобов'язується за плату і за рахунок
другої сторони (клієнта) виконати або
організувати виконання визначених
договором послуг, пов'язаних з
перевезенням вантажу.

Відповідно до частини 1 статті 53 Закону
України "Про автомобільний транспорт",
організацію міжнародних перевезень
пасажирів і вантажів здійснюють
перевізники відповідно до міжнародних
договорів України з питань міжнародних
автомобільних перевезень, яким,
зокрема, є Конвенція про договір
міжнародного дорожнього перевезення
вантажів (КДГІВ) від 19.05.1956 (далі -
Конвенція), яка була ратифікована
Україною Законом "Про приєднання
України до Конвенції про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів" від 01.08.2006.

Статтею 1 Конвенції передбачено, що ця
Конвенція застосовується до будь-якого
договору автомобільного перевезення
вантажів транспортними засобами за
винагороду, коли зазначені в договорі
місце Прийняття вантажу для
перевезення і місце, передбачене для
доставки, знаходяться у двох різних
країнах, з яких принаймні одна є
договірною країною, незважаючи на
місце проживання і громадянство
сторін.

Статтею 3 Конвенції визначено, що
перевізник відповідає як за свої
власні дії та упущення, так за дії та
упущення своїх агентів і всіх інших
осіб, послуги яких він використовує для
виконання перевезення.

Згідно зі статтею 4 Конвенції, договір
перевезення підтверджується
складанням вантажної накладної.
Відсутність, неправильність чи утрата
вантажної накладної не впливають на
існування та чинність договору
перевезення, до якого й у цьому випадку
застосовуються положення цієї
Конвенції.

Частиною статті 5 Конвенції
передбачено, що вантажна накладна
складається в трьох оригінальних
примірниках, підписаних відправником і
перевізником. Ці підписи можуть бути
надруковані чи замінені печатками
відправника і перевізника, якщо це
допускається законодавством країни, в
якій складена вантажна накладна.
Перший примірник передається
відправнику, другий супроводжує
вантаж, а третій залишається у
перевізника.

Згідно з частиною 1 статті 31 Конвенції,
в усіх судових провадженнях, які
виникають у зв'язку із перевезенням,
яке здійснюється відповідно до цієї
Конвенції, позивач може звернутися до
будь-якого суду або арбітражу
договірної країни, визначеної угодою
між сторонами, і на додаток до цього, до
судів або арбітражів країни, на
території якої: а) .відповідач має
звичайне місце проживання або основне
місце розташування свого підприємства
або відділення чи агентства, за
допомогою яких був укладений договір
перевезення, або b) знаходиться місце
отримання вантажу перевізником, або
місце передбачене для його доставки, і
не може звертатися до будь-яких інших
судів або арбітражів.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК
України, суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших, правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання - зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Статтею 908 ЦК України визначено, що
перевезення вантажу здійснюється за
договором перевезення. Загальні умови
перевезення визначаються цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них. Умови перевезення вантажу, а також
відповідальність сторін щодо цих
перевезень встановлюються договором,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Відповідно до п. 1. ст. 307 ГК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою
стороною (вантажовідправником) вантаж
до пункту призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на
одержання вантажу особі
(вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

Цивільним кодексом України визначені
загальні обв'язки сторін договору
перевезення.

Так, згідно з ст. 917 ЦК України
перевізник зобов'язаний надати
транспортні засоби під завантаження у
строк, встановлений договором.

Статтею 918 ЦК України визначено, що
завантаження (вивантаження) вантажу
здійснюється організацією,
підприємством транспорту або
відправником (одержувачем) у порядку,
встановленому договором, із
додержанням правил, встановлених
транспортними кодексами (статутами),
іншими нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Відповідач не надав суду належних та
допустимих доказів, які б
спростовували доводи позивача та
підтверджували заперечення проти
позовних вимог про стягнення основного
боргу.

Таким чином, враховуючи вищезазначене,
факт наявності основного боргу у
відповідача перед позивачем в сумі 20
000,00 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, а відтак,
позовні вимоги позивача про стягнення
з відповідача основної заборгованості
за договором на транспортне
обслуговування визнаються судом
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором, позивач просить суд
стягнути з відповідача на свою користь
пеню за прострочення грошового
зобов'язання в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожен день
прострочення, яка згідно розрахунку
позивача становить 7 454,67 грн.

Проте, судом встановлено, що позивач
нараховував пеню на всю суму
зобов'язання, не зважаючи на постійні,
хоч і з деякою затримкою оплати
відповідача, що є не припустимим,
оскільки в силу норм чинного
законодавства, пеня нараховується ЛИШЕ
на суму простроченого зобов'язання.

Відповідно до п.5.3 договору у випадку
прострочення оплати за надані
автотранспортні послуги, замовник
зобов'язаний сплатити перевізнику пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ за кожен день прострочення до
моменту повного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного або неналежно виконаного
зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

Статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлено, що розмір пені не може
перевищувати подвійну облікову ставку
Національного Банку, що діяла в період,
за який сплачується пеня.

Судом було самостійно здійснено
розрахунок пені, що підлягає стягненню
з відповідача відповідно до всього
періоду прострочення, як те нараховує
позивач, яка становить 1 220,39 грн.

Відповідач у своєму відзиві заявив про
застосування позовної давності до
вимог про стягнення пені, строк
давності яких перевищує 1 рік.

Судом встановлено, що позивачем
нараховувалась пеня на прострочену
заборгованість, яка виникла понад один
рік до моменту звернення позивача з
даним позовом до суду, а саме за
січень-березень 2013 року.

У зв'язку з наведеним суд зазначає:

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 258 ЦК України для окремих
видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

У відповідності до частини 2 ст.267 ЦК
України заява про захист цивільного
права або інтересу має бути прийнята
судом до розгляду незалежно від спливу
позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
за заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Отже, суд задовольняє клопотання
відповідача про застосування позовної
давності до вимог про стягнення пені,
строк давності яких перевищує 1 рік.

Згідно розрахунку суду загальна сума
пені з урахуванням застосованого
строку позовної давності становить:
1136,43 грн. Саме в цьому розмірі суд і
задовольняє позовні вимоги.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 3% річних в сумі 1 789,63 грн.
та інфляційні збитки в розмірі 238,85 грн.

Щодо розрахунку інфляційних збитків у
суду заперечення відсутні, а щодо
розрахунку суми 3% річних суд здійснив
перерахунок аналогічний
вищезазначеному перерахунку пені, у
зв'язку з чим 3% річних склали 278,87 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу враховуючи індекс інфляції та
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Згідно розрахунку суду, три відсотки
річних становлять 278,87 грн., а згідно
розрахунку позивача інфляційні збитки
складають 216,75 грн. Суд вважає даний
розрахунок обґрунтованим та
задовольняє позовні вимоги в цій
частині.

Щодо позовних вимог позивача про
стягнення з відповідача витрат за
послуги банку в розмірі 18,27 грн., то суд
відмовляє в їх задоволенні, оскільки
відповідно до ст. 44 ГПК України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Отже, послуги банку не є тими витратами
в розумінні ст. 44 ГПК України, які суд
має право стягнути з відповідача, а
відтак ці позовні вимоги позивача
необгрунтовані, а тому задоволенню не
підлягають.

У своєму відзиві на позовну заяву
відповідач наголошував, що сплатив
суму основного боргу в розмірі 20 000,00
грн., що підтверджується платіжними
дорученнями (копії містяться в
матеріалах справи): №27 від 22.01.2014, №59
від 23.01.2014, №95 від 28.01.2014, №137 від 18.02.2014,
№169 від 04.03.2014, №203 від 01.04.2014 та №244 від
18.04.2014, отже, на думку відповідача,
основна сума заборгованості у розмірі -
20 000,00 грн., погашена у повному обсязі, а
відтак, у цій частині провадження у
справі, згідно ч.1 ст.80 Господарського
процесуального кодексу України, за
відсутністю предмету спору, має бути
припинено.

Позивач заперечував проти даної
позиції відповідача. Суд також не
погоджується з такими твердженнями
відповідача, оскільки матеріали справи
свідчать, що зазначеними вище
платіжними дорученнями відповідач - КП
"Промінь" не здійснив жодної оплати
згідно Договору про надання
транспортних послуг № 05 від 11.01.2013. Цей
факт позивач підтвердив банківською
випискою за вказаний вище період. Копія
банківської виписки в матеріалах
справи.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач - КП "Промінь" здійснював
оплати з призначенням платежу за
автопослуги згідно договору про
надання транспортно-експедиторських
послуг №13 укладеного 13.01.2014, який не є
предметом даного спору та даної справи.

У зв"язку з наведеним суд вважає
необгрунтованим твердження
відповідача про сплату основного боргу
в розмірі 20 000,00 грн. та задовольняє
позовні вимоги в цій частині.

Відповідно до ст. ст. 33, 43, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України з
відповідача на користь позивача
стягуються понесені позивачем витрати
по сплаті судового збору пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства
"Промінь" у Святошинському районі м
Києва (03146, м. Київ, Святошинський район,
вул. Якуба Коласа, буд. 15, ) на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (02002, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) основну
заборгованість в розмірі 20 000 (двадцять
тисяч) грн. 00 коп., пеню в сумі 1136 (одна
тисяча сто тридцять шість) грн. 43 коп., 3%
річних в сумі 278(двісті сімдесят вісім)
грн. 87 коп., інфляційні збитки в розмірі
216(двісті шістнадцять) грн. 75 коп. та
судовий збір в сумі 1520 грн. (одна тисяча
п"ятсот двадцять) грн. 98 коп.

3. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

5. Копію рішення надіслати сторонам.

Суддя
Головатюк
Л.Д.

Дата підписання повного тексту
рішення: 11.06.2014