ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
РІШЕННЯ

04 червня 2014 року
Справа № 927/348/14

Заступник прокурора Чернігівської
області,

вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000

в інтересах держави в особі

Позивача 1: Чернігівської
обласної ради,

пр-т Миру, 43, м. Чернігів, 14000

Позивача 2: Чернігівського
обласного управління лісового та
мисливського господарства,

вул. П'ятницька, 8, м. Чернігів, 14000

Відповідач 1: Мисливсько-рибальське
підприємство Чернігівської обласної
організації Українського товариства
мисливців і рибалок,

вул. Шевченка, 36/1, м. Чернігів, 14013

Відповідач 2: Приватне підприємство
"РІК КМ",

пр-т Миру, 75Б/44, м. Чернігів, 14005

Предмет спору: про визнання пунктів
інвестиційного договору недійсними

Суддя А.М.Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача 1: Кравченко Д.В. -
представник, дов. № 01-05/29 від 11.01.11 р.

Від позивача 2: Колесникова В.М. -
головний спеціаліст - юрисконсульт,
дов. № 03/2065 від 17.12.13 р.

Від відповідача 1: Сачок О.М. - директор,
наказ № 58-ОС від 01.12.2010 р.

Від відповідача 2: Кравченко А.А. -
представник, дов. б/н від 30.04.14 р.

В судовому засіданні взяв участь
Кравченко А.А. - старший прокурор
відділу прокуратури Чернігівської
області, посвідчення № 014935 від 29.01.2013 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошені вступна та
резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Заступником прокурора Чернігівської
області в інтересах держави в особі
Чернігівської обласної ради та
Чернігівського обласного управління
лісового та мисливського господарства
подано позов до
Мисливсько-рибальського підприємства
Чернігівської обласної організації
Українського товариства мисливців та
рибалок, а також до Приватного
підприємства фірми "РІК КМ" про
визнання недійсним Інвестиційного
договору від 26.10.11р., укладеного між
відповідачами, та припинення
зобов'язань сторін за вказаним
договором на майбутнє.

В обґрунтування позовних вимог в
позовній заяві прокурор посилається на
те, що зміст оспорюваного
інвестиційного договору суперечить
чинному законодавству, зокрема, не
відповідає вимогам норм Конституції
України, Законів України "Про
мисливське господарство та полювання",
"Про тваринний світ", "Про інвестиційну
діяльність" та Лісового кодексу
України тощо.

Ухвалою господарського суду
Чернігівської області від 20.03.14 р.
позовну заяву прийнято до розгляду та
порушено провадження у справі № 927/348/14,
розгляд справи призначено на 08.04.14 р.

Ухвалами суду від 08.04.14 р. та 07.05.14 р.
розгляд справи відкладався на 07.05.14 р.
та 03.06.14 р. відповідно.

В судовому засіданні на підставі ч.3
ст.77 Господарського процесуального
кодексу України оголошувалась перерва
з 03.06.14 р. по 04.06.14 р.

В судове засідання 08.04.14 р. з'явився
прокурор та представник відповідача 1.

В судове засідання 07.05.14 р. з'явились
прокурор, представники позивача 2 та
відповідача 1. Представник відповідача
2 для участі в судовому засіданні 07.05.14
р. допущений судом не був.

В судові засідання 03.06.14 р. та 04.06.14 р.
з'явились прокурор, уповноважені
представники позивачів 1, 2 та
відповідачів 1, 2.

В поданих до початку судового
засідання 08.04.14 р. представником
позивача 1 через канцелярію суду
письмових поясненнях № 07-02/388 від 04.04.14
р., які разом з доданими до них
документами долучені судом до
матеріалів справи, Чернігівська
обласна рада підтримує поданий
прокурором позов та, посилаючись на ст.
ст. 12, 16, 21, 22, 30 Закону України "Про
мисливське господарство та полювання",
ст. ст. 215, 203 Цивільного кодексу, просить
суд визнати недійсним інвестиційний
договір, укладений між МРП ЧОО УТМР та
ПП "РІК КМ" 26.10.11 р..

На думку позивача 1, визначені п.1.1,
3,6, 3.9.5 Інвестиційного договору права
відповідача 2 на території площею 23,8
тис. гектарів в угіддях Городнянського
відділення відповідача 1, а саме:

- отримати 40% ліміту відстрілу
парнокопитних звірів з розрахунку їх
чисельності в межах Городнянського
відділення відповідача 1;

- першочергове право на проведення
полювання в угіддях - об'єкту
інвестицій;

- у разі добровільної відмови
відповідача 1 від вказаних угідь має
першочергове право на перезакріплення
мисливських угідь за підприємством в
якому відповідач 2 є засновником чи
співзасновником при створенні
сумісного з відповідачем 1
підприємства;

- проводити поліпшення
облаштування мисливського
господарства, включаючи благоустрій і
будівництво тимчасових і капітальних
споруд;

- здійснювати закупівлю,
завезення, розведення, підгодівлю
диких звірів з облаштуванням
відповідних вольєрів та місць
підгодівлі;

- організовувати найм персоналу
для виконання робіт за цим Договором;

- вилучати проведенні поліпшення у разі
дострокового припинення договору, якщо
таке поліпшення можливе без погіршення
капітальних об'єктів відповідача 1, що
приймає інвестиції, не відповідають
статтям 12, 16, 21, 22, 30 Закону України "Про
мисливське господарство та полювання"
(далі Закон), підпункту "а" пункту 2.2
Договору про умови ведення
мисливського господарства від 25 жовтня
2007 року та рішенню Чернігівської
обласної ради від 11 січня 2002 року "Про
внесення змін до рішення обласної ради
від 31 липня 1997 року "Про надання у
користування мисливських угідь".

Крім того, позивач 1 зазначає, що
всупереч статті 12 Закону України "Про
мисливське господарство та полювання",
яка передбачає, що полювання
здійснюється фізичними особами,
відповідач 1 надав відповідачу 2 -
юридичній особі, право на полювання.

За відповідачем 2, юридичною
особою, закріплено на строк дії
Інвестиційного договору 40 % ліміту
відстрілу парнокопитних тварин, чим
порушено вимоги по здійсненню
полювання, які встановленні у статті 16
Закону України "Про мисливське
господарство та полювання" і
передбачають, що полювання на тварин
здійснюється відповідно до лімітів, що
затверджуються на мисливський сезон
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади з питань
охорони навколишнього природного
середовища.

Як зазначає позивач 1, дії
відповідачів 1, 2 по зазначеним умовам
Договору були спрямовані на передачу
та отримання частини прав користувача
мисливських угідь. Так, відповідно до
ст. 30 Закону України "Про мисливське
господарство та полювання" користувачі
мисливських господарств мають право:
отримувати відшкодування вартості
будівель, споруд та іншого нерухомого
майна, яке належить їм на праві
власності, у разі переходу права
користування мисливськими угіддями
від них до інших користувачів (п.п 3.6.3,
3.6.7 Інвестийційного договору);
утримувати та розводити мисливських
тварин у неволі чи напіввільних умовах
у порядку (п.п.3.6.4, 3.6.5 Інвестиційного
договору); користуватися державним
мисливським фондом у межах мисливських
угідь (п.п. 3.6.1, 3.6.2 Інвестиційного
договору).

Натомість, відповідно до статті 21
Закону України "Про мисливське
господарство та полювання"
ведення мисливського господарства
здійснюється користувачами
мисливських угідь та не допускається
користування мисливськими тваринами
та ведення мисливського господарства
без оформлення відповідних документів
у порядку, встановленому Законом
України "Про мисливське господарство
та полювання". Отже, на думку позивача 1,
вказані дії відповідача 1 щодо передачі
прав відповідачу 2 по веденню
мисливського господарства зачіпають
права обласної ради як уповноваженого
суб'єкта владних повноважень на
прийняття рішення про надання
мисливських угідь для ведення
мисливського господарства.

Також серед долучених до початку
судового засідання 08.04.14 р. за
клопотанням представником позивача 2 №
05/523 від 07.04.14 р. документів містяться
письмові пояснення Чернігівського
обласного управління лісового та
мисливського господарства б/н від
04.04.14р. щодо площі мисливських угідь
згідно п.1.1 Договору про умови ведення
мисливського господарства від 25.10.07 р.,
в яких позивач 2 зазначає, що відповідно
до рішення Чернігівської обласної ради
від 11.01.02 р. "Про внесення змін до
рішення обласної ради від 31 липня 1997
року "Про надання у користування
мисливських угідь"
мисливсько-рибальським підприємствам
обласної організації УТМР було надано
у користування мисливські угіддя, які
були закріплені за районними
організаціями УТМР, в тому числі 103 тис.
га в межах Городнянського, 99 тис. га -
Козелецького, 81,3 тис. га -
Куликівського, 127,7 тис. га - Менського,
112,8 тис. га - Ніжинського, 117,2 тис. га -
Ріпкинського, 85,4 тис. га - Сосницького,
162,3 тис. га - Чернігівського та 121,6 тис.
га - Щорського районів (згідно Переліку
користувачів мисливських угідь,
наведеному в додатку 1 до рішення).

В подальшому
Мисливсько-рибальське підприємство
Чернігівської обласної організації
Українського товариства мисливців і
рибалок неодноразово відмовлялось від
частини наданих йому в користування
мисливських угідь. При кожному
вилученні частини мисливських угідь з
користування МРП обласної організації
УТМР п. 4 Переліку користувачів
мисливських угідь (додаток 1 до рішення
Чернігівської обласної ради від 11.01.02 р.
"Про внесення змін до рішення обласної
ради від 31 липня 1997 року "Про надання у
користування мисливських угідь")
викладався в новій редакції.

На момент укладення
Чернігівським обласним управлінням
лісового та мисливського господарства
Договору про умови ведення
мисливського господарства від 25.10.2007
року з МРП ЧОО УТМР Перелік
користувачів мисливських угідь діяв в
редакції рішення Чернігівської
обласної ради від 26 січня 2007 року "Про
надання у користування мисливських
угідь товариству з обмеженою
відповідальністю "Мисливське
господарство "Чудівське"". Згідно
зазначеного Переліку загальна площа
мисливських угідь, що перебувала в
користуванні МРП ЧОО УТМР, становила
851,4 тис. га.

В поданих до початку судового
засідання 08.04.14 р. через канцелярію суду
представником відповідача 1 письмових
поясненнях (без вихідних реквізитів)
Мисливсько-рибальське підприємство
Чернігівської обласної організації
Українського товариства мисливців та
рибалок не погоджується з позовними
вимогами та просить суд відмовити в їх
задоволенні, враховуючи підписання між
відповідачами Додаткової угоди № 1/2014
від 30.01.14 р.

Відповідно до п.1.2. Статуту МРП ЧОО
УТМР, засновником вказаного
підприємства є Чернігівська обласна
організація Українського товариства
мисливців і рибалок. Згідно пункту 6.2
Статуту до компетенції Засновника
відносяться вирішення питань про
участь Підприємства в господарських та
інших об'єднаннях, придбання акцій
(часток) інших господарських товариств
тощо. В зв'язку з чим, керуючись
постановою президії Всеукраїнської
ради Українського товариства
мисливців і рибалок № 12-2 від 25.03.08 р.
щодо залучення інвесторів з метою
збереження мисливських угідь та
захисту інтересів членів УТМР, радою
Чернігівської обласної організації
УТМР, згідно протоколу № 2 від 08.04.2008 р.,
було прийнято рішення про залучення
додаткових інвестицій для більш
ефективного ведення мисливського
господарства. Постановою Президії
Чернігівської обласної ради УТМР № 6
від 24.10.11р., було затверджено
Інвестиційний договір Мисливсько -
рибальського підприємства
Чернігівської обласної організації
Українського товариства мисливців та
рибалок з Приватним підприємством "РІК
КМ".

На підтвердження виконання
сторонами п.п.2.1, 3.1 Інвестиційного
договору, зокрема, вкладання
інвестицій у грошовій формі в розмірі 50
тисяч гривень на рік, відповідачем 1
надані відповідні банківські виписки.

На підтвердження виконання п.3.9
Інвестиційного договору та дотримання
вимог ст.17 Закону України "Про
мисливське господарство та полювання",
Положення про порядок поводження із
зброєю, видачі ліцензій на добування
мисливських тварин та проведення
полювань, затвердженим наказом
Державного комітету лісового
господарства України від 02.04.07 р. № 129
відповідачем 1 надані копії "Журналу
обліку ліцензій Городнянського
відділення МРП ЧОО УТМР". Як зазначає
відповідач 1, ліцензії видаються тільки
мисливцям - фізичним особам. Крім того,
відповідач 1 не позбавляє мисливців
права здійснювати полювання на
вказаній в інвестиційному договорі
території як за ліцензіями, так і за
відстрільними карткам.

Одночасно в поданих письмових
поясненнях відповідач 1 звертає увагу
суду на те, що отримані згідно
Інвестиційного договору кошти є
джерелом додаткового фінансування і
сприяють виконанню Договору про умови
ведення мисливського господарства в
цілому по підприємству, зокрема, п.2.2
вказаного Договору. Так, станом на 01.01.14
року кількість єгерів по МРП ЧОО УТМР
(Городнянське відділення) становить 11
чоловік, що відповідає вимогам чинного
законодавства. Крім того, за період з
листопада 2011 р. по грудень 2013 р. по
Мисливсько-рибальському підприємству
Чернігівської обласної організації
УТМР (Городнянське відділення)
закуплено кормів для підгодівлі диких
тварин на суму 35600,00 грн.

Разом з тим відповідач 1 зазначив,
що в оспорюваному Інвестиційному
договорі від 26 жовтня 2011 року мали
місце деякі зобов'язання, які не
виконувались сторонами. З метою
врегулювання спірного питання 30.01.14 р.
між МРП ЧОО УТМР і ПП "РІК КМ" укладено
додаткову угоду № 1/2014 до
Інвестиційного договору від 26 жовтня
2011 р., копія якої надана відповідачем 1.
В Додатковій угоді № 1/2014 від 30.01.14 р.
враховані вказані перевіркою
прокуратури неточності та приведено
Інвестиційний договір у відповідність
до вимог чинного законодавства.
Додаткова угода дійсна з моменту
підписання сторонами та діє на
майбутнє до закінчення строку
основного договору.

Крім того відповідач 1 зазначає в
письмових поясненнях, що жодного
доказу на підтвердження факту передачі
мисливських угідь відповідачу 2
прокуратурою Чернігівської області та
позивачами надано не було, а також
належними засобами доказування не було
доведено, яке право держави чи
позивачів, які представляють державні
органи, було порушено укладеним між
відповідачами Інвестиційним договором
від 26.10.11р. та які права потребують
поновлення внаслідок можливого
визнання оспорюваного Договору
недійсним. Також не було доведено
фактів нанесення чи можливості
нанесення збитків державі внаслідок
дії укладеного Інвестиційного
договору.

Таким чином, за висновками відповідача
1, діяльність МРП ЧОО УТМР направлена на
виконання вимог чинного законодавства
України, Договору про умови ведення
мисливського господарства, постанов
Засновника та статутної діяльності з
організації спортивного полювання для
членів Товариства та інших осіб.

До початку судового засідання 07.05.14 р.
через канцелярію суду на виконання
вимог ухвали суду від 08.04.14 р.
представником позивача 1 подані
письмові пояснення № 07-02/503 від 25.04.14 р.
щодо укладення між відповідачами 30
січня 2014 року Додаткової угоди № 1/2014
про зміни та доповнення до
інвестиційного договору від 26.10.11 р.,
які долучені судом до матеріалів
справи.

В письмових поясненнях позивач 1
вважає, що інвестиційній договір
необхідно визнати саме недійсними в
цілому у зв'язку з тим, що його умови
суперечать чинному законодавству і
правові наслідки його недійсності
настануть з моменту його укладення.

На думку позивача 1, Додаткова угода №
1/2014 передбачає виключення п.п.3.6.1, 3.6.2,
3.6.7, 3.9.5 та зміну п.п.1.1, 3.6.3, 3.6.5
оспорюваних умов Інвестиційного
договору від 26.10.11 р., тобто передбачає
дострокове припинення за згодою сторін
деяких оспорюваних умов
інвестиційного договору, і для його
учасників умови будуть вважатися
законними на протязі всього терміну
дії договору, тобто з початку укладення
договору до часу його припинення чи
зміни.

Посилаючись на ст. 236 Цивільного
кодексу України позивач 1 наполягає на
застосуванні судом до сторін договору
правового наслідку у вигляді визнання
вказаного договору недійсним з моменту
його вчинення згідно ст. 216 Цивільного
кодексу України.

Серед долучених до матеріалів справи
за клопотанням позивача 2 № 05/647 від
05.05.14 р. документів містяться, зокрема,
письмові пояснення Чернігівського
обласного управління лісового та
мисливського господарства № 05/643 від
05.05.14 р. по справі № 927/348/14 щодо суті
письмових пояснень відповідача 1 з
урахуванням укладення між
відповідачами Додаткової угоди від
30.01.14 р. № 1/2014 про зміни та доповнення до
інвестиційного договору від 26.10.11 р., в
яких позивач 2 не погоджується із
запереченнями відповідача 1 щодо
відсутності доказів на підтвердження
передачі мисливських угідь
відповідачу 2.

Позивач 2 в письмових поясненнях
зазначає, що за Інвестиційним
договором від 26.11.11 р. ПП "РІК КІМ",
будучи стороною, що взяла на себе
обов'язок вкладати інвестиції, набуто
прав інвестора, передбачених ст. 7
Закону України "Про інвестиційну
діяльність", зокрема, права володіти,
користуватися і розпоряджатися
об'єктами та результатами інвестицій.
Умови реалізації названих вище прав
були безпосередньо передбачені
підпунктами 3.6.1., 3.6.2, 3.6.3 та 3.9.5 даного
договору, які в свою чергу, суперечать
нормам законодавчих актів України, що
визначають умови здійснення
спеціального використання об'єктів
тваринного світу, а саме:

1.Відповідно до підпункту 3.6.1.
Інвестиційного договору відповідач 2
має першочергове право на проведення
полювання в угіддях - об'єкта
інвестицій, при тому що законом не
передбачено надання такого права
юридичній особі, і суперечить ст. 22
Закону України "Про тваринний світ" та
ст. 12 Закону України "Про мисливське
господарство та полювання".

2. Підпунктом 3.6.2 Інвестиційного
договору відповідачеві 2 надано
першочергове право на перезакріплення
угідь за підприємством, в якому він є
засновником, що суперечить положенням
ст. 24. Закону України "Про тваринний
світ" та ст. 22 Закону України "Про
мисливське господарство і полювання".

3. Згідно підпункту 3.6.3 Інвестиційного
договору відповідача 2 було наділено
правом проводити поліпшення
облаштування мисливського
господарства, включаючи благоустрій та
будівництво тимчасових і капітальних
споруд, чим порушено ст. 21 Закону
України "Про мисливське господарство
та полювання".

4. Підпунктом 3.9.5. оспорюваного
Інвестиційного договору відповідачеві
2 надано 40 % ліміту на відстріл
парнокопитних звірів з розрахунку їх
чисельності в межах Городнянського
відділення МРП Чернігівської обласної
організації УТМР, що не узгоджується з
положеннями зазначених законів
України ст. 17 "Про тваринний світ" та ст.
21 "Про мисливське господарство та
полювання".

Також в письмових поясненнях позивач 2
не погоджується з тим, що діяльність
відповідача 1 була направлена на
виконання вимог чинного законодавства
України та Договору про умови ведення
мисливського господарства, оскільки
особа, набувши статусу користувача
мисливських угідь, вступаючи в
правовідносини з іншими особами щодо
використання зазначених угідь має
діяти в межах прав і обов'язків,
передбачених для такого користувача. В
даному випадку, укладаючи оспорюваний
договір, користувач вийшов за межі
таких прав і обов'язків, оскільки
співпадіння отриманих за
Інвестиційним договором ПП "РІК КМ"
прав з правами та обов'язками
користувача мисливських угідь,
встановленими у ст. 30 Закону України
"Про мисливське господарство і
полювання", підтверджує, що фактично ПП
"РІК КМ" набуло статусу користувача
мисливських угідь площею 23,8 тис. га в
порушення встановленого законом
порядку, оскільки
Мисливсько-рибальське підприємство
Чернігівської обласної організації
УТМР не мало права передавати вказані
мисливські угіддя у користування.

Крім цього, на думку позивача 2, умови
оскаржуваного договору суперечать
нормам Закону України "Про
інвестиційну діяльність", зокрема, ст. 1
цього Закону, оскільки вклавши кошти в
розведення тварин та їх зосередження
на території, яка відведена
відповідачеві 2 інвестиційним
договором, ПП "РІК КМ" фактично були
створені собі сприятливі умови для
проведення полювання. Здійснення
розвитку інших територій МРП за
вказані кошти умовами договору не
передбачалось. Отже, невідповідність
вимогам законодавства умов
оскаржуваного договору, порушення прав
та інтересів інших мисливців та
держави не лише свідчить про
відсутність досягнення соціального
ефекту, а навпаки його звуження шляхом
надання певних переваг інвестору, що не
відповідає ст. 1 Закону України "Про
інвестиційну діяльність".

В письмових поясненнях позивач 2
вважає, що надана суду Додаткова угода
від 30.01.14 р. № 1/2014 не може вплинути на
можливість визнання даного
Інвестиційного договору недійсним,
оскільки вона не спростовує викладених
у позовній заяві доводів та не свідчить
про законність умов оскаржуваного
договору в цілому, адже, відповідно до
ст. 236 Цивільного кодексу України
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Як зазначає позивач 2, права
користувача мисливських угідь були
набуті відповідачем 2 внаслідок
укладення 26 жовтня 2011 року
Інвестиційного договору з
відповідачем 1, тобто ПП "РІК КМ", будучи
інвестором, набуло прав володіти,
користуватися і розпоряджатися
об'єктами та результатами інвестицій,
передбачених ст. 7 Закону України "Про
інвестиційну діяльність".

Підпункти 3.6.1., 3.6.2, 3.6.3 та 3.9.5 даного
Інвестиційного договору, які були
виключені згаданою додатковою угодою,
передбачали спосіб реалізації
отриманих інвестором прав щодо
володіння, користування і
розпорядження об'єктами та
результатами інвестицій, і їх
виключення, на думку позивача 2, не
матиме наслідком втрату інвестором
права користування мисливськими
угіддями.

Позивач 2 також зазначає, що при
укладенні оспорюваного Інвестиційного
договору порушено вимоги ст. 13
Конституції України, ст.ст. 12, 16, 21-22, 30
Закону України "Про мисливське
господарство та полювання", ст.ст. 17, 22, 24
Закону України "Про тваринний світ", ст.
1 Закону України "Про інвестиційну
діяльність", а враховуючи, що умови
Інвестиційного договору від 26.10.11 р.
виконувалися сторонами в повному
обсязі є підстави для визнання його
недійсним у відповідності до ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України з моменту
укладення, припинивши зобов'язання на
майбутнє.

До початку судового засідання 07.05.14 р.
через канцелярію суду відповідачем 2
поданий письмовий відзив № 01 від 30.04.14
р. на позовну заяву та письмові
пояснення позивача 1, який разом з
доданими до нього документами
долучений судом до матеріалів справи.

У відзиві відповідач 2 не погоджується
з позовними вимогами прокурора та
поясненнями позивача 1 від 04.04.14 р. №
07-02/388 та просить відмовити у позові,
посилаючись на відсутність жодного
юридично значимого доказу на
підтвердження факту передачі
мисливських угідь відповідачу 2, а
також позбавлення права здійснювати
полювання на території мисливських
угідь Городнянського району іншими
мисливцями.

Разом з тим, відповідач 2 у відзиві
повідомив, що оскільки в
Інвестиційному договорі мали місце
деякі зобов'язання, які не виконувалися
сторонами і не носили юридичного факту
істотності умов, виконання яких є
обов'язковим для будь-якого виду
договорів, та з метою врегулювання
спірного питання 30.01.14 р. сторонами
укладено додаткову угоду № 1/2014 до
Інвестиційного договору від 26.10.11 р.

Зокрема, відповідач 2 зазначив, що
вказаною Додатковою угодою виключено
положення, які розцінювались
прокурором та позивачем 1 як підстави
набуття статусу користувача
мисливських угідь відповідачем 2. Отже,
на думку відповідача 2, оспорюваний
договір не містить норм, що суперечить
нормам чинного законодавства, а також
інтересам держави та суспільства, його
моральним засадам.

Посилання прокурора та позивача 1 на
недійсність Інвестиційного договору
відповідач 2 вважає неправомірними,
оскільки керуючись нормами чинного
законодавства, сторонами внесено
зміни до умов Інвестиційного договору
шляхом укладення Додаткової угоди, що
узгоджується з приписами пп. 2.4 п. 2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 „Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними". Тобто, на думку
відповідача 2, це означає, що
зобов'язання сторін за Інвестиційним
договором діють відповідно до змінених
умов.

Відповідач 2 не погоджується із
твердженнями прокурора та позивача 1
щодо переходу до відповідача 2 прав
користувача мисливськими угіддями, що
зазначені в ст. 30 Закону України „Про
мисливське господарство та полювання",
оскільки у разі набуття відповідачем 2
статусу користувача, він би отримав
повний перелік прав, що зазначені у
згаданій ст. 30, а не лише окремі з них.

Крім того, у відзиві відповідач 2
зазначає про регулярне
перераховування на рахунок
відповідача 1 грошових кошти у сумі 50
тис. грн., на підтвердження чого надані
копії відповідних платіжних доручень.

Відповідач 2 зазначив у відзиві, що
законодавство не містить заборони
інвестування в мисливські угіддя та
укладення інвестиційних договорів
щодо даного об'єкту, та звернув увагу,
що належними засобами доказування не
було доведено, яке право держави чи
позивачів, які представляють державні
органи було порушено укладеним
Інвестиційним договором та які права
потребують поновленню внаслідок
можливого визнання Інвестиційного
договору недійсним, а також не було
доведено фактів нанесення чи/або
можливості такого нанесення збитків
державі внаслідок дії укладеного
Інвестиційного договору.

До початку судового засідання 03.06.14 р.
через канцелярію суду на виконання
вимог ухвали суду від 07.05.14 р.
представником відповідача 1 подана
заява № 53 від 30.05.14 р. про долучення до
матеріалів справи додаткових
документів. Клопотання судом
задоволене, документи до матеріалів
справи долучені.

Також до початку судового засідання
03.06.14 р. через канцелярію суду на
виконання вимог ухвали суду від 07.05.14 р.
представником відповідача 2 подана
заява № 02 від 30.05.14 р. про долучення до
матеріалів справи додаткових
документів. Клопотання судом
задоволене, документи до матеріалів
справи долучені.

В судовому засіданні 03.06.14 р. прокурором
подана погоджена з представником
Чернігівської обласної ради заява (без
вихідних реквізитів) про зменшення
розміру позовних вимог, яка долучена
судом до матеріалів справи.

В заяві прокурор, відповідно до ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України просить зменшити розмір
позовних вимог та визнати недійсними
п.п.1.2, 3.6.1, 3.6.2, 3.6.3, 3.6.4, 3.6.5, 3.6.7 та 3.9.5
Інвестиційного договору від 26.10.11 р. як
такі, що не відповідають чинному
законодавству з моменту їх укладення.

Представники відповідачів 1 та 2 в
судовому засіданні 03.06.14 р. щодо
задоволення заяви прокурора
заперечували.

Згідно ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Господарського
процесуального кодексу України
прокурор бере участь у розгляді справ
за його позовами, а також може вступити
за своєю ініціативою у справу, порушену
за позовом інших осіб на будь якій
стадії її розгляду для представництва
інтересів громадянина або держави.

У відповідності до ч. 4 ст. 29
Господарського процесуального кодексу
України прокурор, який бере участь у
справі, несе обов'язки і користується
правами сторін, крім права укладення
мирової угоди.

Суд зазначає, що згідно п. 3.10 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.11р. № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" (далі -
Постанова № 18) передбачені частиною
четвертою статті 22 ГПК права позивача
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову можуть
бути реалізовані до прийняття рішення
судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві.

Предметом позову як матеріально -
правової вимоги про захист порушеного
чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу є
способи захисту цього права чи
інтересу, передбачені ст. 16 Цивільного
кодексу України та ст. 20 Господарського
кодексу України.

Підстави позову - це факти, які
обґрунтовують вимогу про захист права
чи законного інтересу. До підстав
позову належать лише юридичні факти,
тобто ті, з яким нормами матеріального
права пов'язують виникнення, зміну чи
припинення прав та обов'язків суб'єктів
матеріального правовідношення

Дослідивши матеріали справи та
вивчивши зміст заяви прокурора, суд,
враховуючи вищенаведені приписи
законодавства, розцінив вказану заяву
про зменшення розміру позовних вимог
як заяву про зміну предмету позову.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
23.03.12р. "Про судове рішення" зміна
предмета або підстав позову за заявою
позивача допустима лише до початку
розгляду господарським судом справи по
суті та якщо при цьому не порушено
процесуальних прав відповідача,
передбачених статтями 22 і 23 ГПК, і
відповідачеві було надано можливість
подання доказів щодо нового предмета
або підстав позову та наведення його
доводів у судовому засіданні.
Волевиявлення позивача повинно
викладатись у письмовій формі.

Таким чином, оскільки за висновками
суду заява прокурора про зменшення
розміру позовних вимог як заява про
зміну предмету не порушує права сторін,
передбачені статтями 22 і 23
Господарського процесуального
кодексу, зокрема і можливості подання
відповідачами доказів щодо нового
предмета позову та наведення їх
доводів у судовому засіданні, судом
04.06.14 р. прийнято вказану заяву
прокурора від 03.06.14 р. до розгляду та
спір вирішується з її урахуванням.

Крім того, в судовому засіданні 03.06.14 р.
прокурором подані письмові пояснення
№ 05/2/1-5-14 від 02.06.14 р., які долучені судом
до матеріалів справи.

У вказаних письмових поясненнях
прокурор не погоджується з доводами
відповідачів1 та 2 щодо відсутності
предмету спору в зв'язку з укладенням
між відповідачами 1 та 2 Додаткової
угоди від 30.01.14 р. № 1/2014, оскільки
підставою недійсності оскаржуваного
Інвестиційного договору, згідно
заявлених позовних вимог, є порушення
на час його укладання вимог ст. 13
Конституції України, ст.ст. 1, 9, 21-22, 27, 30
Закону України "Про мисливське
господарство та полювання", ст.ст. 17, 24
Закону України "Про тваринний світ",
ст.ст. 18, 75 Лісового кодексу України, ч. 2
ст. 4 Закону України "Про інвестиційну
діяльність", а також інтересам держави
і суспільства, що є підставою для
визнання його недійсним у
відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України.

Невідповідність вимогам законодавства
умов оскаржуваного договору, порушення
прав та інтересів інших мисливців та
держави, на думку прокурора, не лише
свідчить про відсутність досягнення
соціального ефекту, а навпаки його
звуження шляхом надання певних переваг
інвестору, що не відповідає ст. 1 Закону
України "Про інвестиційну діяльність".

Посилаючись на ст. 236 Цивільного
кодексу України прокурор зазначив, що
укладення між МРП ЧОО УТМР та Приватним
підприємством «РІК КМ» додаткової
угоди № 1/2014 від 30.01.14 р. про зміни та
доповнення до Інвестиційного договору
від 26.10.11 р. ніяким чином не спростовує
доводів, викладених у позовній заяві,
та не свідчить про законність умов
оскаржуваного договору в цілому.

Крім того, прокурор зазначає, що у
відповідності до п. 1.2. Статуту МРП ЧОО
УТМР засновником вказаного
підприємства є Чернігівська обласна
організація УТМР, до компетенції якого
згідно п.6.2 Статут МРП відноситься
вирішення питань про участь
Підприємства в господарських та інших
об'єднаннях, придбання акцій (часток)
інших господарських товариств, тощо.

Оскаржуваний Інвестиційний договір
від 26.10.11 р. укладався у трьох
примірниках за погодження
Всеукраїнської ради УТМР та
затверджений Президією Чернігівської
обласної ради УТМР, тоді як Додаткова
угода від 30.01.14 р. укладена у двох
примірниках, не містить відповідних
погоджень та не затверджена
засновником, у зв'язку з чим на думку
прокурора, є нікчемною.

Також в судовому засіданні 03.06.14 р.
представником позивача 2 подані
Додаткові пояснення щодо Додаткової
угоди між відповідачами від 30.01.2014 р. №
1/2014 про зміни та доповнення до
Інвестиційного договору від 26.10.2011 р.,
які долучені судом до матеріалів
справи.

В поясненнях позивач 2 зазначає, що
президією Чернігівської обласної ради
УТМР згідно протоколу № 2 від 08.04.2008 р.
було прийнято рішення про залучення
додаткових інвестицій для більш
ефективного ведення мисливського
господарства та Постановою президії
Чернігівської обласної ради УТМР № 6-4
від 24.10.2011 було затверджено проект
інвестиційного договору між
Відповідачами за певних визначених
умов. При цьому пунктом 2 зазначеної
постанови голові Чернігівської
обласної ради УТМР Сачок О.М. було
доручено узгодити у Всеукраїнській
раді УТМР інвестиційний договір МРП
ЧОО УТМР з ПП «РІК КМ», що і було
зроблено.

Також позивач 2 вважає, що додаткова
угода від 30.01.14 р. № 1/2014 не може бути
прийнята судом до уваги та її положення
не мають бути враховані при вирішенні
спору, оскільки підписуючи додаткову
угоду з відповідачем 2 щодо внесення
змін та доповнень до інвестиційного
договору від 26.10.2011 р. директор
підприємства вийшов за межі своїх
повноважень, оскільки без узгодження
із Засновником дійшов згоди з
відповідачем 2 виключити з
інвестиційного договору умови, за
обов'язкової наявності яких, проект
інвестиційного договору було
затверджено рішенням Засновника. При
цьому згідно п. 6.4 Статуту відповідача 1
вирішення всіх питань, вказаних у п. 6.2.
цього Статуту, здійснюється обласною
радою Засновника, Президією обласної
ради Засновника та Головою обласної
ради Засновника у відповідності до
Статуту та внутрішніх документів
Засновника, а пунктом 6.6 Статуту
відповідача 1 передбачено, що директор
Підприємства забезпечує виконання
рішень Засновника.

В судовому засіданні 04.06.14 р.
представником відповідача 2 подані
письмові пояснення № 05 від 04.06.14 р. до
заяви про зменшення розміру позовних
вимог та до додаткових пояснень щодо
додаткової угоди від 30.01.2014 № 1/2014, які
долучені судом до матеріалів справи.

В поясненнях відповідач 2 не
погоджується з твердженнями позивача 2
про недійсність додаткової угоди № 1/2014
від 30.01.2014 р. про зміни та доповнення до
інвестиційного договору від 26.10.2011 р. у
зв'язку з перевищенням повноважень
директора Підприємства (керівника
Відповідача 1) при її підписанні та
надав копію витягу з протоколу
президії Засновника № 01 від 30.01.2014 р.,
яка свідчить про погодження
Засновником укладення між
відповідачами вказаної Додаткової
угоди.

Крім того відповідач 2 зазначає, що
постановою президії Всеукраїнської
ради УТМР від 25.03.2008 № 12-2 визначено
президіям обласних рад УТМР з метою
збереження мисливських угідь, захисту
інтересів членів УТМР вести роботу по
створенню юридичних осіб із залученням
інвесторів (створення ТОВ, спільних
підприємств, мисливських клубів, тощо).
При цьому участі у створенні ПП «РІК
КМ» президія ЧОР УТМР не брала та
ніяким чином цьому не сприяла.

У відповідності до протоколу ЧОР УТМР
№ 2 від 08.04.2008 р. постановлено доручити
президіуму ЧОР УТМР розглядати
пропозиції потенційних інвесторів,
розробляти і затверджувати договори по
веденню мисливського господарства.
Отже, президіуму ЧОР УТМР вищестоящим
органом доручено лише розглядати
пропозиції потенційних інвесторів та
затверджувати договори лише по веденню
мисливського господарства, тоді як за
свєю правовою природою укладений між
відповідачами інвестиційний договір
підпадає під правове регулювання норм
Закону України «Про інвестиційну
діяльність» та не має відношення до
ведення мисливського господарства.

Також відповідач 2 не погоджується з
думкою позивача 2 та відповідача 1
стосовно того, що згідно п. 6.2 Статуту
Мисливсько-рибальського підприємства
Чернігівської обласної організації
Українського товариства мисливців та
рибалок (Відповідача 1) до компетенції
Засновника відносяться, зокрема,
вирішення питань про участь
Підприємства в господарських та інших
об'єднаннях, придбання акцій (часток)
інших господарських товариств тощо та
стверджує, що п. 6.2 містить детальний
перелік питань, що відносяться до
компетенції Засновника. Тобто в межах
саме цих повноважень засновник вирішує
лише питання про участь Підприємства в
інших господарських товариствах
шляхом або придбання акцій інших
товариств, або участі з внесенням своєї
частки до статутного капіталу або
іншим способом, про залучення
інвестицій у даному пункті взагалі не
згадується.

Відповідач 2 звертає увагу, що згідно п.
6.3 згаданого Статуту Засновник вправі
здійснювати інші дії та вирішувати
будь-які питання пов'язані з діяльністю
Підприємства. Право вносити питання на
розгляд Засновника належить Директору
Підприємства, головному бухгалтеру
Підприємства, голові Ревізійної
комісії Засновника, а згідно п. 6.6
Статуту директор Підприємства укладає
будь - які угоди та інші юридичні акти
від імені Підприємства, з урахуванням
обмежень встановлених п. 3.9 Статуту,
який при цьому не містить застережень
стосовно укладення інвестиційного
договору чи залучення інвестицій. Отже,
на думку відповідача 2, погодження
інвестиційного договору із
Засновником є правом Директора
Підприємства, а не обов'язком, Директор
Підприємства при укладенні Додаткової
угоди не перевищував свої
повноваження, тому Додаткова угода є
чинною.

Крім того відповідач 2 заперечує проти
заяви заступника прокурора про
зменшення розміру позовних вимог та
визнання недійсними п.п. 1.1., 3.6.1., 3.6.2.,
3.6.3., 3.6.4.,.3.6.5., 3.6.7 та 3.9.5 Інвестиційного
договору від 26.10.2011 року, як таких, що не
відповідають чинному законодавству з
часу їх укладення, зазначаючи, зокрема,
що Додатковою угодою викладено у новій
редакції п.1.1. Інвестиційного
договору, який визначає мету
інвестиційного договору, згідно якої
безпосередньо надаються інвестиції,
відповідно до ч.2 ст. 7 Закону України
«Про інвестиційну діяльність», і
вважає виключення даного пункту в
цілому з інвестиційного договору
порушенням права інвестора.

На думку відповідача 2, положення п. 3.6.3
Інвестиційного договору визначають
право Сторони-1 (відповідача 2) на
здійснення позитивного впливу на
проведення поліпшень облаштування
мисливського господарства шляхом
надання інвестицій, п. 3.6.5 відповідає
приписам ч.2 ст. 7 Закону України «Про
інвестиційну діяльність», згідно якого
інвестор самостійно визначає цілі,
напрями, види й обсяги інвестицій,
залучає для їх реалізації на
договірній основі будь-яких учасників
інвестиційної діяльності, у тому числі
шляхом організації конкурсів і торгів,
а п.3.6.4 визначає право Сторони-1
(відповідача 2) на здійснення
позитивного впливу на проведення
закупівлі, завезення, розведення,
підгодівлі диких звірів з
облаштуванням відповідних вольєрів та
місць підгодівлі, шляхом надання
інвестицій, і не суперечить чинному
законодавству, тому відповідач 2 не
погоджується із виключенням вказаного
пункту з Інвестиційного договору та
вважає, що інвестиційний договір, з
урахуванням укладеної Додаткової
угоди, відповідає вимогам чинного
законодавства.

Подані прокурором та представником
відповідача 1 письмові клопотання від
08.04.14р., представником відповідача 2 від
03.06.14 р. про відмову від здійснення
технічної фіксації судового процесу
судом задоволені. Засідання
господарського суду по розгляду даної
справи проведені без фіксації
технічними засобами. Судовий процес
відображено в протоколі судового
засідання.

Перед початком розгляду справи
прокурора та представників позивачів і
відповідачів було ознайомлено з
правами та обов'язками відповідно до
ст. ст. 20, 22, 29, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Прокурор, представники позивача та
відповідача в судових засіданнях
повідомили суд, що права та обов'язки
сторонам зрозумілі.

Відводу судді прокурором,
представниками позивачів та
відповідачів не заявлено.

Прокурор в судовому засіданні 04.06.14 р.
підтримав позовні вимоги з підстав,
викладених у позовній заяві, з
урахуванням заяви про зменшення
розміру позовних вимог (зміну предмету
позову).

Представники позивача 1 та позивача 2 в
судовому засіданні 04.06.14 р. позовні
вимоги прокурора підтримали в повному
обсязі.

Представник відповідача 1 в судовому
засіданні 04.06.14 р. підтримав
заперечення проти позову з мотивів,
викладених у відзиві на позовну заяву,
та просив провадження у справі
припинити в зв'язку з відсутністю
предмету спору.

Представник відповідача 2 в судовому
засіданні 04.06.14 р. підтримав
заперечення проти позову з мотивів,
викладених у відзиві на позовну заяву
та письмові пояснення позивача 1, а
також підтримав заперечення проти
позову представника відповідача 1.

Інших доказів на підтвердження своїх
вимог та заперечень, окрім наявних в
матеріалах справи, прокурором,
позивачами та відповідачами на час
проведення судового засідання по
справі 04.06.14 р. не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення прокурора,
представників позивачів та
представників відповідачів, з'ясувавши
обставини, що мають значення для
вирішення спору, перевіривши наданими
прокурором та сторонами доказами та
оглянувши в судовому засіданні їх
оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Статтею 13 Конституції України
закріплено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
мисливське господарство та полювання"
мисливські тварини, що перебувають у
стані природної волі в межах території
України, є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
мисливських тварин здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією України. Органи державної
влади здійснюють права власника щодо
всіх мисливських тварин, за винятком
тих, які в порядку, установленому цим
Законом та іншими актами
законодавства, передані до комунальної
власності чи приватної власності
юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до статті 71 Лісового
кодексу України, земельні ділянки
лісового фонду для потреб мисливського
господарства (мисливські угіддя)
надаються в користування відповідно до
Закону України "Про тваринний світ".

Статтею 9 Закону України "Про тваринний
світ" визначено, що основними вимогами
та принципами охорони, раціонального
використання і відтворення тваринного
світу є додержання науково
обґрунтованих нормативів і лімітів
використання об'єктів тваринного
світу.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про
тваринний світ" спеціальне
використання об'єктів тваринного світу
в порядку ведення мисливського
здійснюється з наданням відповідно до
закону підприємствам, установам,
організаціям і громадянам права
користування мисливськими угіддями. Ця
вимога поширюється також на власників
чи користувачів земельними ділянками,
на яких перебувають (знаходяться)
об'єкти тваринного світу.

Статтею 24 Закону України "Про тваринний
світ" передбачено, що організація і
ведення мисливського господарства,
полювання та надання у користування
мисливських угідь здійснюються у
порядку, встановленому Законом України
"Про мисливське господарство та
полювання", іншими
нормативно-правовими актами.

Законом України "Про мисливське
господарство та полювання" від 22 лютого
2000 року № 1478-ІІІ (з наступними змінами
та доповненнями) визначені правові,
економічні та організаційні засади
діяльності юридичних і фізичних осіб у
галузі мисливського господарства та
полювання.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про
мисливське господарство та полювання"
державне регулювання у галузі
мисливського господарства та
полювання здійснюють Кабінет
Міністрів України, Рада міністрів
Автономної Республіки Крим, місцеві
державні адміністрації, спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади у галузі охорони
навколишнього природного середовища,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади у галузі
мисливського господарства та
полювання, інші центральні органи
виконавчої влади відповідно до їх
повноважень, а також їх місцеві органи.
Органам місцевого самоврядування цим
Законом та іншими законами України
можуть бути надані окремі повноваження
органів виконавчої влади у сфері
державного регулювання мисливського
господарства та полювання.

Так, статтею 9 цього Закону визначено,
що до повноважень Верховної Ради
Автономної Республіки Крим, обласних,
районних, Київської і Севастопольської
міських рад у галузі мисливського
господарства та полювання належить
затвердження відповідних програм
розвитку мисливського господарства;
вирішення в установленому порядку
питань надання в користування
мисливських угідь; вирішення інших
питань у межах своїх повноважень.

За приписами ст.6 Закону України "Про
мисливське господарство та полювання"
до повноважень спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади у галузі мисливського
господарства та полювання належить,
зокрема організація роботи з
укладення з користувачами мисливських
угідь договорів про умови ведення
мисливського господарства, здійснення
контролю за виконанням цих договорів.

Згідно ст. 5 Закону України "Про
тваринний світ" від імені Українського
народу права власника об'єктів
тваринного світу, які є природним
ресурсом загальнодержавного значення,
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених Конституцією
України.

Отже, відповідно до ст.11 вищевказаного
Закону, в редакції, яка діяла на момент
укладення оспорюваного договору,
державне управління та регулювання у
галузі охорони, використання і
відтворення тваринного світу
здійснюють Кабінет Міністрів України,
Рада міністрів Автономної Республіки
Крим, місцеві державні адміністрації,
спеціально уповноважені центральні
органи виконавчої влади у галузі
охорони, використання і відтворення
тваринного світу, до яких належать
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
екології та природних ресурсів,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
мисливського господарства та
полювання, спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань рибного господарства та їх
територіальні органи, інші спеціально
уповноважені на це органи виконавчої
влади відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про
тваринний світ" до повноважень
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, обласних, Київської та
Севастопольської міських, районних,
сільських, селищних, міських, районних
у містах (де вони утворені) рад у галузі
охорони, використання і відтворення
тваринного світу належить, зокрема,
вирішення в установленому
законодавством порядку питань щодо
надання в користування мисливських
угідь.

Згідно із ст.13 Закону України "Про
тваринний світ" до повноважень
спеціально уповноважених центральних
органів виконавчої влади у галузі
охорони, використання і відтворення
тваринного світу належить, зокрема,
організація роботи щодо укладення
відповідно до закону з користувачами
мисливських угідь та
рибогосподарських водних об'єктів
договорів про умови здійснення
діяльності щодо охорони, використання
і відтворення тваринного світу,
здійснення контролю за виконанням цих
договорів.

Тобто, відповідно до приписів чинного
законодавства позивачі являються
органами, що здійснюють державне
регулювання в галузі мисливського
господарства та полювання.

Рішеннями Чернігівської обласної ради
від 11.01.02 та від 29.11.2006 "Про внесення змін
до рішення від 31.07.1997 р. "Про надання у
користування мисливських угідь"
Мисливсько-рибальському підприємству
Чернігівської обласної організації
Українського товариства мисливців та
рибалок надано у користування
мисливські угіддя площею 851,4 тис.га
терміном на 25 років.

Згідно додатку 1 до рішення
Чернігівської обласної ради від 11.01.02
р. Мисливсько-рибальське підприємство
Чернігівської обласної організації
Українського товариства мисливців та
рибалок визначене користувачем
мисливських угідь, розташованих,
зокрема, в Городнянському районі.

Відповідно до статті 21 Закону України
"Про мисливське господарство та
полювання" ведення мисливського
господарства здійснюється
користувачами мисливських угідь.

Не допускається користування
мисливськими тваринами та ведення
мисливського господарства без
оформлення відповідних документів у
встановленому цим Законом порядку.

Умови ведення мисливського
господарства визначаються у договорі,
який укладається між місцевими
органами спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади у
галузі мисливського господарства та
полювання і користувачами мисливських
угідь.

В частині 1 статті 22 вказаного Закону
зазначено, що мисливські угіддя для
ведення мисливського господарства
надаються у користування Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
обласними, Київською та
Севастопольською міськими радами за
поданням місцевого органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади у галузі мисливського
господарства та полювання, погодженим
з Радою Міністрів Автономної
Республіки Крим, обласними, Київською
та Севастопольською міськими
державними адміністраціями, місцевими
органами спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади у
галузі охорони навколишнього
природного середовища, а також
власниками або користувачами
земельних ділянок.

Згідно статті 27 Закону України "Про
мисливське господарство та полювання"
користувачі мисливських угідь повинні
здійснювати комплекс біотехнічних і
інших заходів, спрямованих на охорону
та відтворення мисливських тварин,
збереження і поліпшення середовища їх
перебування.

Відповідно до статті 28 Закону України
"Про мисливське господарство та
полювання", користувачі мисливських
угідь забезпечують їх упорядкування
протягом двох років з дня надання таких
угідь у користування; ведення
мисливського господарства проводиться
на підставі відповідних проектів
організацій та розвитку, що погоджені
спеціально уповноваженими
центрального органу виконавчої влади з
питань охорони навколишнього
природного середовища. Таким чином,
лише користувач мисливських угідь,
маючи проект їх упорядкування, взмозі
та вправі на свій розсуд здійснювати
розселення диких тварин та
користуватись водоболотними угіддями
для розведення пернатої дичини.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що
саме користувачі мисливських угідь
мають право використовувати
мисливські тварини та користуватися
мисливськими угіддями в установленому
порядку; регулювати численність диких
тварин; утримувати та розводити
мисливських тварин у неволі чи
напіввільних умовах, а також
зобов'язані виконувати біотехнічні
заходи, виділяти мисливські угіддя для
охорони та відтворення мисливських
угідь; проводити комплекс заходів,
спрямованих на відтворення, збереження
і поліпшення середовища їх
перебування, щорічно вкладати кошти на
їх охорону і відтворення тощо.

Отже, користувачем мисливських угідь є
юридична особа, яка отримала це право
на підставі рішення обласної ради та
уклала договір про умови ведення
мисливського господарства з
Чернігівським обласним управлінням
лісового та мисливського господарства.
Тобто виключно користувач мисливських
угідь набуває права ведення
мисливського господарства.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного
кодексу України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав і обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

25 жовтня 2007 року між Чернігівським
обласним управлінням лісового та
мисливського господарства (позивачем 2
у справі) та Мисливсько - рибальським
підприємством Чернігівської обласної
організації Українського товариства
мисливців і рибалок (відповідач 1 у
справі) укладено договір про умови
ведення мисливського господарства
(далі - Договір), за умовами якого згідно
рішень Чернігівської обласної ради від
11 січня 2002 року та від 29 листопада 2006
року "Про внесення змін до рішення
обласної ради від 31 липня 1997 року "Про
надання у користування мисливських
угідь" надано МРП Чернігівської
обласної організації УТМР терміном на
25 років до 11 січня 2027 року мисливські
угіддя для ведення мисливського
господарства. Внаслідок послідуючих
рішень обласної ради площа мисливських
угідь на момент укладення договору
становить 851,4 тис.га.

Внаслідок укладення даного Договору
відповідач 1 набув відповідно до вимог
Закону України „Про мисливське
господарство та полювання" статус
користувача мисливських угідь, наданих
йому згідно із рішеннями Чернігівської
обласної ради, а також визначені
взаємні права та обов'язки сторін.

Згідно п.2.2. вищевказаного Договору
відповідач 1 зобов'язався, зокрема,
використовувати мисливські угіддя
відповідно до умов їх надання у
користування та за призначенням,
виконувати рішення Чернігівської
обласної ради щодо надання в
користування мисливських угідь, не
допускаючи при цьому передачу їх
будь-якому іншому користувачу (п.п"а"
п.2.2. Ддоговору); вести мисливське
господарство на закріплених за ним
мисливських угіддях з дотриманням
вимог Закону України "Про тваринний
світ", Закону України "Про мисливське
господарство та полювання", та умов
договору з Чернігівським обласним
управлінням лісового та мисливського
господарства, інших
нормативно-правових актів у галузі
охорони та використання тваринного
світу (п.п."б" п.2.2. Договору);
забезпечувати проведення комплексних
заходів, спрямованих на охорону і
відтворення мисливських тварин,
збереження і поліпшення середовища їх
перебування, щорічно вкладати достатні
кошти для збереження і відтворення
державного мисливського фонду (п.п."д"
п.2.2. Договору); забезпечити надання
права на проведення полювань в межах
території мисливських угідь місцевим
мисливцям на пернату дичину та
хутрового звіра на пільгових умовах, а
копитного звіра при наявності
можливості та дозволів на їх добування,
затвердивши відповідний прейскурант
цін на послуги (п.п."и" п.2.2. Договору).

Керуючись постановою президії
Всеукраїнської ради Українського
товариства мисливців і рибалок №12-2 від
25.03.08 р. щодо проведення роботи по
створенню юридичних осіб із залучення
інвесторів з метою збереження
мисливських угідь та захисту інтересів
членів УТМР, радою Чернігівської
обласної організації УТМР, згідно
протоколу № 2 від 08.04.2008 р., було
прийнято рішення про продовження
роботи зі створення підприємств із
залученням інвестицій та доручення
президіуму ЧОО УТМР розглядати
пропозиції потенційних інвесторів,
розробляти та затверджувати договори
по веденню мисливського господарства.

Постановою президії Чернігівської
обласної ради УТМР № 6-4 від 24.10.2011 було
розглянуто звернення ПП «РІК Км» від
05.10.11 р. щодо укладення інвестиційного
договору на ділянку мисливських угідь
Городнянського відділення МРП ЧОО УТМР
загальною площею 23,8 тис.га, та
затверджено проект інвестиційного
договору між Відповідачем 1 та
Відповідачем 2 терміном на 5 років за
умов, що:

1) ПП «РІК КМ» щорічно сплачує на
рахунок МРП ЧОО УТМР 50 000 грн.

2) МРП ЧОО УТМР виділяє ПП «РІК КМ»
щороку 40 % ліміту на відстріл
парнокопитних мисливських тварин по
Городнянському відділенню МРП
Чернігівської обласної організації
УТМР.

3) Дія інвестиційного договору
поширюється на ділянку мисливських
угідь Городнянського відділення МРП
ЧОО УТМР загальною площею 23,8 тис. га. у
визначених межах.

Пунктом 2 зазначеної постанови голові
Чернігівської обласної ради УТМР Сачок
О.М. було доручено узгодити у
Всеукраїнській раді УТМР
інвестиційний договір МРП ЧОО УТМР з ПП
«РІК КМ».

26 жовтня 2011 р. між
Мисливсько-рибальським підприємством
Чернігівської обласної організації
Українського товариства мисливців та
рибалок (Відповідач 1 у справі, Сторона 2
за Договором) та Приватним
підприємством «РІК КМ» (Відповідач 2 у
справі, Сторона 1 за Договором) укладено
інвестиційний договір (далі -
Інвестиційний договір).

Вказаний Інвестиційний договір у
відповідності до постанови Президії
ЧОР УТМР № 6-4 від 24.10.11 р. було погоджено
з Всеукраїнською радою УТМР 25.11.11 р.

Відповідно до п.1.1. Інвестиційного
договору даний договір укладається з
метою найбільш ефективного вирішення
завдань по збереженню, відтворенню,
раціональному використанню
мисливських тварин в угіддях
Городнянського відділення
Мисливсько-рибальського підприємства
Чернігівської обласної організації
Українського товариства мисливців та
рибалок загальною площею 23,8 тис.
гектарів, згідно додатку № 1, та
створення належних умов для полювання,
рибальства і відпочинку членів УТМР.

Додатком № 1 до Інвестиційного
договору визначені територіальні
кордони об'єкту інвестиційної
діяльності ПП «РІК КМ» загальною
площею 23,8 тис. га.

Згідно п.2.1. Інвестиційного договору
предметом договору є вкладення
інвестицій у грошовій формі в
Городнянське відділення
Мисливсько-рибальського підприємства
Чернігівської обласної організації
УТМР.

Розділом 3 Інвестиційного договору
визначені права та обов'язки сторін у
процесі інвестиційної діяльності,
зокрема, згідно п.п.3.1., 3.2.
Інвестиційного договору Сторона 1
зобов'язана надати, а Сторона 2 отримати
інвестиції в сумі 50 тис. гривень на рік.
Сума інвестицій може бути змінена лише
за згодою Сторін на початку кожного
календарного року в термін до 15 січня,
оформлюється Додатковою угодою, котра
є невід'ємною частиною даного договору.
Перерахування грошових коштів Стороні
2 за цим договором здійснюється
Стороною 1 шляхом перерахування коштів
на поточний рахунок Сторони 2 до 31
березня поточного року.

Згідно п.3.3 Інвестиційного договору у
випадку зміни сум інвестицій, у
відповідності до п.3.1 даного договору,
Сторона 1 перераховує інвестиційні
кошти на розрахунковий рахунок Сторони
2 після підписання відповідної
додаткової угоди до даного договору.

Відповідно до 3.4 Інвестиційного
договору Сторони зобов'язані спільно
розробляти та здійснювати заходи,
спрямовані на відтворення та
розширення поголів'я диких тварин і
птахів та боротьбі з незаконним
полюванням і браконьєрством.

За умовами п.3.6. Інвестиційного
договору Сторона 1 має першочергове
право на проведення полювання в
угіддях - об'єкту інвестицій (п.п.3.6.1.);
має першочергове право на
перезакріплення угідь за
підприємством, в якому Сторона 1 є
засновником (п.п.3.6.2.); проводити
поліпшення облаштування мисливського
господарства, включаючи благоустрій та
будівництво тимчасових і капітальних
споруд (п.п.3.6.3.); сприяти закупівлі,
завезенню, розведенню, підгодівлі
диких звірів з облаштуванням
відповідних вольєрів та місць
підгодівлі згідно чинного
законодавства (п.п.3.6.4.); організовувати
найм персоналу для виконання робіт за
цим договором (п.п.3.6.5.); вимагати від
Сторони 2 інформацію про використання
інвестиційних коштів (п.п.3.6.6.); вилучати
проведені поліпшення у разі
дострокового припинення договору, якщо
таке вилучення можливе без погіршення
капітальних об'єктів Сторони 2, що
приймає інвестиції (п.п.3.6.7.).

У відповідності до п.3.7. Інвестиційного
договору до обов'язків Сторони 1
віднесена наступна діяльність:
забезпечувати покращення умов
полювання та риболовлі для членів УТМР
в межах пропускної спроможності
господарства, та виділених лімітів на
добування парнокопитних тварин
(п.п.3.7.1.); допомагати та сприяти Стороні
2 в проведені заходів, необхідних для
ведення мисливського господарства
(п.п.3.7.2.); своєчасно здійснювати
інвестиційні платежі (п.п.3.7.3.).

Окрім того, за умовами п.п.3.9.5. п.3.9.
Інвестиційного договору Сторона 2
зобов'язалась надавати Стороні 1 40%
ліміту на відстріл парнокопитних
звірів з розрахунку їх чисельності в
межах Городнянського відділення МРП
ЧОО УТМР.

Відповідно до п. 8.1 Інвестиційного
договору він вступає в силу з 01.11.11 та
діє строком до 31.10.16 року.

Судом встановлено, що укладений між
сторонами правочин за своїм змістом та
правовою природою є інвестиційним
договором, який підпадає під правове
регулювання норм Закону України «Про
інвестиційну діяльність», яким
визначені загальні правові, економічні
та соціальні умови інвестиційної
діяльності в Україні.

Так, згідно ст.1 Закону України "Про
інвестиційну діяльність", в редакції,
яка діяла на момент укладення
оспорюваного договору, інвестиціями є
всі види майнових та інтелектуальних
цінностей, що вкладаються в об'єкти
підприємницької та інших видів
діяльності, в результаті якої
створюється прибуток (доход) або
досягається соціальний ефект. Такими
цінностями можуть бути: кошти, цільові
банківські вклади, паї, акції та інші
цінні папери.

За змістом ст.2 Закону України "Про
інвестиційну діяльність"
інвестиційною діяльністю є сукупність
практичних дій громадян, юридичних
осіб і держави щодо реалізації
інвестицій. Інвестиційна діяльність
здійснюється на основі, зокрема,
інвестування, здійснюваного
громадянами, недержавними
підприємствами, господарськими
асоціаціями, спілками і товариствами, а
також громадськими і релігійними
організаціями, іншими юридичними
особами, заснованими на колективній
власності.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
інвестиційну діяльність" об'єктами
інвестиційної діяльності можуть бути
будь-яке майно, в тому числі основні
фонди і оборотні кошти в усіх галузях
та сферах народного господарства,
цінні папери, цільові грошові вклади,
науково-технічна продукція,
інтелектуальні цінності, інші об'єкти
власності, а також майнові права.
Забороняється інвестування в об'єкти,
створення і використання яких не
відповідає вимогам
санітарно-гігієнічних, радіаційних,
екологічних, архітектурних та інших
норм, встановлених законодавством
України, а також порушує права та
інтереси громадян, юридичних осіб і
держави, що охороняються законом.

Частина 2 ст. 4 цього Закону забороняє
інвестування в об'єкти, які створені та
використовуються у власних цілях.

Згідно з ст. 9 Закону України "Про
інвестиційну діяльність" основним
правовим документом, який регулює
взаємовідносини між суб'єктами
інвестиційної діяльності, є договір
(угода). Інвестиційний договір є
правовою формою взаємовідносин між
інвестором та іншими учасниками
інвестиційної діяльності. Отже,
інвестиційним договором є договір,
укладений з метою реалізації
інвестицій та на підставі вимог
вказаного Закону.

Зміст інвестиційного договору - це
сукупність його умов. Виділяють
істотні умови, тобто такі, без яких
договір вважається неукладеним, а
також умови, на включення яких до
інвестиційного договору наполягає
хоча б одна із сторін.

До істотних умов інвестиційного
договору відносяться: предмет -
інвестиції в будь-якій не забороненій
законодавством України формі;
кількісні та якісні характеристики
предмету інвестицій (кількість та
характеристика устаткування іншого
майна, що передається, види та
конкретні обсяги робіт тощо); властива
інвестиційним договорам спеціальна
умова - форма та об'єкт інвестування;
ціна договору, тобто вартість
інвестицій в національній та
вільноконвертованій валюті, якщо
здійснюються іноземні інвестиції, а
також вартість одиниці виміру
конкретного майна, прав, робіт, послуг,
що передаються, виконуються; строки
інвестиційного договору, якщо останній
зазвичай має тривалий характер, а в
ряді випадків - також конкретні строки
виконання певних етапів робіт.

Судом, на підставі аналізу норм
законодавства, яке діяло на момент
укладення оспорюваного договору,
встановлена відсутність заборони
інвестування в такий об'єкт, як
мисливські угіддя та укладення
інвестиційних договорів щодо даного
об'єкту. Тобто чинним законодавством не
встановлена недійсність
інвестиційного договору, об'єктом
якого є мисливські угіддя. Отже саме по
собі інвестування коштів у вказаний
об'єкт є правомірним.

На виконання умов Інвестиційного
договору відповідачем 2 було здійснено
перерахування відповідачу 1 грошових
коштів, що підтверджується
відповідними банківськими виписками, а
саме: від 24.11.11 р. на суму 25000,00 грн., від
11.04.12 р. на суму 42500,00 грн., від 13.04.12 р. на
суму 7500,00 грн., від 23.10.12 р. на суму 25000,00
грн., від 23.12.12 р. на суму 25000,00 грн..

Однак, аналіз окремих умов
оспорюваного Інвестиційного договору,
на момент його укладення, в частині
передачі прав відповідачем 1
відповідачу 2, а саме, закріплених в п.
3.1, п. 3.6, (п.п.3.6.1., 3.6.2., 3.6.3., 3.6.5., 3.6.7.) та
п.п.3.9.5. п.3.9 цього договору, свідчить, що
вони суперечать нормам чинного
законодавства, зокрема, нормам Закону
України "Про мисливське господарства
та полювання", а також нормам Закону
України "Про тваринний світ".

При цьому, як стверджує прокурор та
позивачі, відповідач 2 отримав
першочергове право на проведення
полювання в угіддях - об'єкту
інвестицій, перезакріплення угідь за
підприємством, в якому відповідач 2 є
засновником, проведення поліпшень
облаштування мисливського
господарства, включаючи благоустрій та
будівництво тимчасових і капітальних
споруд, сприяння закупівлі, завезенню,
розведенню, підгодівлі диких звірів з
облаштуванням відповідних вольєрів та
місць підгодівлі, вилучення проведених
поліпшень у разі дострокового
припинення договору та отримання 40%
ліміту на відстріл парнокопитних
звірів з розрахунку їх чисельності в
межах Городнянського відділення МРП
ЧОО УТМР (п.п.3.6.1, 3.6.2., 3.6.3., 3.6.4,. 3.6.7., 3.9.5
Інвестиційного договору).

За висновками суду, вказані положення
Інвестиційного договору суперечать
ст.ст.1, 3, 9, 21-22, 27, 30 Закону України "Про
мисливське господарства та полювання",
ст.ст.17, 21, 24 Закону України "Про
тваринний світ", оскільки:

- обмежують право громадян України на
полювання у зв`язку з встановленням
ліміту на відстріл тварин та
закріпленням першочергового права на
полювання за ПП «РІК КМ»;

- фактично надають право відповідачу 2
на відчуження та вилучення певних
частин об`єкта інвестицій, що
знаходяться у власності держави та
народу України;

- умовами спірного Інвестиційного
договору, по суті, встановлена передача
повноважень користувача мисливських
угідь щодо проведення поліпшень
облаштування мисливського
господарства, включаючи благоустрій та
будівництво тимчасових і капітальних
споруд, здійснення закупівлі,
завезення, розведення, підгодівлі
диких звірів з облаштуванням
відповідних вольєрів та місць
підгодівлі приватній структурі без
будь-яких дозволів уповноважених
органів, що прямо суперечить нормам
природоохоронного законодавства
України.

Зазначені обставини, зокрема,
невідповідність умов оскаржуваного
Інвестиційного договору вимогам
законодавства, порушення прав та
інтересів інших мисливців та держави,
не лише свідчать про відсутність
досягнення соціального ефекту, а
навпаки його звуження шляхом надання
певних переваг інвестору - ПП «РІК КМ»,
що не відповідає ст. 1 Закону України
"Про інвестиційну діяльність".

Проаналізувавши зміст укладеного
Інвестиційного договору, суд дійшов
висновку, що при його укладенні
відповідачами 1 та 2 порушено вимоги ст.
13 Конституції України, ст.ст. 1, 9, 21-22, 27, 30
Закону України "Про мисливське
господарство та полювання", ст.ст. 17, 24
Закону України "Про тваринний світ",
ст.ст. 18, 75 Лісового кодексу України, ч. 2
ст. 4 Закону України «Про інвестиційну
діяльність».

Проте, судом згідно матеріалів справи
встановлено, а також підтверджено
представниками відповідачів 1 та 2 в
судових засіданнях, що 30 січня 2014 року
між Мисливсько-рибальським
підприємством Чернігівської обласної
організації Українського товариства
мисливців і рибалок (відповідач 1) та
Приватним підприємством «РІК КМ»
(відповідач 2) укладено додаткову угоду
про зміни і доповнення до
інвестиційного договору від 30 січня 2011
р.

Вказана додаткова угода з боку ПП «РІК
КМ» підписана Директором Клевець М.О.,
який діє на підставі Статуту, та з боку
МРП ЧОО УТМР директором Сачок О.М., яка
діє на підставі Статуту.

Відповідно до умов додаткової угоди №
1/2014 від 30.01.14 р. сторони домовились
внести в інвестиційний договір від
26.10.11 р. наступні зміни: в пункті 1.1.
після слів «Мисливсько-рибальського
підприємства Чернігівської обласної
організації Українського товариства
мисливців та рибалок» виключити слова -
«загальною площею 23,8 тис. гектарів».
Пункти 3.6.1., 3.6.2., 3.6.7., 3.9.5 виключити.
Пункт 3.6.3 Інвестиційного договору
викласти в наступній редакції:
«сприяти проведенню поліпшень
облаштування мисливського
господарства, включаючи благоустрій та
будівництво тимчасових і капітальних
споруд згідно чинного законодавства».
Пункт 3.6.5 доповнити словами «за власний
рахунок». При цьому нумерація
підпунктів в п.3.6 буде відповідно
змінена. Пункт 3.6.3 слід вважати як пункт
3.6.1, пункт 3.6.4. відповідно п.3.6.2, 3.6.5 -
вважати пунктом 3.6.3, пункт 3.6.6-пунктом
3.6.4.

Згідно п.4 додаткової угоди ця угода
набирає чинності з моменту її
підписання.

При цьому, відповідачем 2 надано суду
копію витягу з протоколу № 01 засідання
президії Чернігівської обласної ради
УТМР від 30.01.14 р. про затвердження з
метою приведення у відповідність до
чинного законодавства України
інвестиційних договорів МРП ЧОО УТМР
узгоджених сторонами проектів та про
прийняття рішення укласти додаткові
угоди до вказаних інвестиційних
договорів, в тому числі, і з ПП «РІК КМ»,
яке є відповідачем 2 у справі.

У відповідності до ст. 124, пп. 2, 3, 4 ч. 2 ст.
129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3
Господарського процесуального кодексу
України, основними засадами
судочинства є рівність всіх учасників
судового процесу перед законом та
судом, змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання
доказів відповідно до ст. 33 ГПК України
покладено на сторони та інших
учасників судового процесу.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

За висновками суду, шляхом укладення
Додаткової годи № 1/2014 від 30.01.14 р. про
зміни та доповнення до інвестиційного
договору від 26.10.11 р. відповідачами 1 та 2
усунуті порушення законодавства, на
які прокурор посилається як на
підставу визнання недійсним
Інвестиційного договору від 26.10.11 р.
згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України. Тобто, з 30.01.14 р. будь - які
порушення, які б могли спричинити
обмеження законних прав та інтересів
мисливців, які мають право полювати на
території угідь
Мисливсько-рибальського підприємства
Чернігівської обласної організації
Українського товариства мисливців і
рибалок, припинилися, а підстави для
визнання оспорюваного Інвестиційного
договору недійсним з моменту його
вчинення відсутні.

У відповідності до п.2.4 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.13 "Про деякі питання
практики визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними" у
процесі вирішення спору сторони можуть
самі усунути у встановленому порядку
порушення, які тягнуть за собою
визнання правочину недійсним, зокрема,
шляхом: вчинення нового правочину;
погодження правочину з відповідним
державним органом, якщо це необхідно
було для даного правочину, а таке
погодження не було раніше здійснено
тощо. Сторони також не позбавлені права
вчинити правочин про внесення змін до
правочину з метою приведення його у
відповідність із законом (крім зміни
ціни в договорі після його виконання,
оскільки згідно з частиною третьою
статті 632 ЦК України така зміна не
допускається). Якщо згаданий правочин
(про внесення змін) не суперечить
вимогам закону, господарський суд
приймає судове рішення, виходячи з його
умов. При цьому господарським судам
необхідно мати на увазі, що законом не
передбачено заборони стосовно надання
правочинові, в тому числі про внесення
змін до іншого правочину, за згодою
сторін зворотної дії в часі.

При цьому суд наголошує про
передбачену законом можливість сторін
самостійно усунути допущені при
укладенні спірного договору порушення,
які тягнуть за собою визнання
правочину недійсним, під час вирішення
спору та відсутність необхідності для
відповідачів здійснення таких дій в
межах розгляду даної справи, оскільки
на час звернення прокурора до суду з
позовом про визнання недійсним
Інвестиційного договору від 26.10.11р.
його спірні положення вже припинили
свою дію в зв'язку з укладенням
Додаткової угоди № 1/2014 від 31.01.14 р. між
відповідачами 1 та 2.

Посилання прокурора та позивачів щодо
неможливості врахування положень
Додаткової угоди № 1/2014 від 30.01.14 р. як
таких, що достроково припиняють окремі
положення оспорюваного Інвестиційного
договору за згодою його сторін судом до
уваги не приймаються з огляду на
наступне.

За висновками прокурора та
позивачаів, вказаними умовами
Інвестиційного договору фактично
закріплено передачу відповідачем 1
відповідачу 2 частини належних йому
прав користувача мисливських угідь.
Внаслідок відповідних дій, як
стверджує позивач, ПП Фірма «Санта-Ода»
фактично набуло статусу користувача
мисливських угідь площею 72,6 тис. га. на
підставі переданих відповідачем 1
комплексу належних йому прав.

Як стверджує прокурор та позивачі,
вказані дії відповідача 1 щодо передачі
прав відповідачу 2 по веденню
мисливського господарства порушують
права Чернігівської обласної ради, як
уповноваженого суб'єкта владних
повноважень на прийняття рішення про
надання мисливських угідь для ведення
мисливського господарства у порядку,
визначеному ст. 22 Закону України "Про
мисливське господарство та полювання».
Тобто, Відповідач 1 фактично привласнив
функції Чернігівської обласної ради та
передав мисливські угіддя в
користування третій особі, за
відсутності делегування йому таких
функцій Чернігівською обласною радою.

Проте, згідно аналізу змісту тексту
укладених між МРП ЧОО УТМР та ПП «РІК
КМ» Інвестиційного договору з
урахуванням Додаткової угоди № 1/2014 від
30.01.14 р., зокрема, п. 1.1, неможливо дійти
беззаперечного висновку щодо передачі
відповідачем 1 мисливських угідь в
користування відповідачу 2, а саме
відсутній юридичний факт такої
передачі та жодним наявним в
матеріалах справи доказом не
підтверджений.

Крім цього, визнання недійсним п.1.1
Інвестиційного договору, яким
визначена мета оскаржуваного договору,
суперечить ст. 7 Закону «Про
інвестиційну діяльність», згідно
приписів якої інвестор самостійно
визначає цілі, напрями, види й обсяги
інвестицій, залучає для їх реалізації
на договірній основі будь-яких
учасників інвестиційної діяльності, у
тому числі шляхом організації
конкурсів і торгів. Отже, виключення
даного пункту в цілому з
інвестиційного договору є порушенням
права інвестора та унеможливлює
визначення оспорюваного договору як
інвестиційного, оскільки
інвестиційним договором є договір,
укладений з метою реалізації
інвестицій та на підставі вимог
вказаного Закону.

Суд не погоджується з вищевказаними
висновками прокурора та позивачів щодо
отримання відповідачем 2 внаслідок
укладення оспорюваного Інвестиційного
договору статусу користувача
мисливських угідь, оскільки у випадку
надання в користування мисливських
угідь ПП «РІК КМ» мало отримати повний
обсяг прав та обов'язків такого
користувача у відповідності до
приписів Закону України „Про
мисливське господарство та полювання"
та Договору про умови ведення
мисливського господарства від 25.10.07 р.,
а не лише окремі з них, як встановлено,
зокрема, в оспорюваному Інвестиційному
договорі.

Окрім цього, ст. 3 Цивільного кодексу
України прямо проголошує свободу
договору однією з головних загальних
засад цивільного законодавства. Згідно
зі ст. 6 Цивільного кодексу України
сторони мають право укласти договір, не
передбачений цивільним законом,
урегулювати у передбаченому законом
договорі свої відносини, не
врегульовані ним, а також відступити
від положень закону і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Як
зазначено в ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу
України відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Як складові принципу свободи договору
виділяють також свободу вибору
сторонами форми договору, право сторін
укладати як договори, передбачені
законом, так і договори, законом не
передбачені, але такі, що йому не
суперечать, право сторін за своєю
угодою змінювати, розривати або
продовжувати дію укладеного ними
договору, визначати способи
забезпечення договірних зобов'язань,
право встановлювати форми (міри)
відповідальності за порушення
договірних зобов'язань.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. При цьому ст.
630 Цивільного кодексу України
передбачено, що договором може бути
встановлено, що його окремі умови
визначаються відповідно до типових
умов договорів певного виду,
оприлюднених у встановленому порядку.
Якщо у договорі не міститься посилання
на типові умови, такі типові умови
можуть застосовуватись як звичай
ділового обороту, якщо вони
відповідають вимогам ст. 7 Цивільного
кодексу України.

Однією із загальних вимог, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, є правило ч. 1 ст. 203
Цивільного кодексу України про те, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а саме законам України,
актам Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
органів державної влади України, що
видаються у випадках і в межах,
встановлених Конституцією України та
законами, а також моральним засадам
суспільства. Крім того, особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Суд зазначає, що допускаючи у принципі
можливість зміни або розірвання
договору за угодою сторін (ч. 1 ст. 651
Цивільного кодексу України), закон
разом з тим не передбачає окремого
порядку зміни чи розірвання
цивільно-правових договорів. Оскільки
угода про зміну чи розірвання є
додатковою до основного договору або
абсолютно новою, вона може укладатися в
тому самому порядку, який встановлено
для укладення договорів.

Так, згідно ст. 654 Цивільного кодексу
України зміна або розірвання договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Зміна договору означає, що зобов'язання
сторін діють відповідно до змінених
умов щодо предмета, місця, строків
виконання тощо.

Відповідно до приписів ст. 653
Цивільного кодексу України у разі
зміни договору зобов'язання сторін
змінюються відповідно до змінених умов
щодо предмета, місця, строків виконання
тощо. У разі зміни або розірвання
договору зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни.

У разі не зазначення яким чином
вносяться зміни в договір, потрібно
діяти виходячи з необхідності
дотримання форми, а отже за загальним
способом це письмове оформлення нового
документу, який змінює попередній, і
саме «Додаткова угода» набагато ближча
до цього поняття.

Отже, з аналізу вищенаведених правових
норм випливає, що сторони вправі
укладати як основні договори, так і
доповнення до них, зокрема, додаткові
угоди, які мають таку ж юридичну силу,
як і основний договір.

Судом встановлено, що оспорюваний
Інвестиційний договір від 26.10.11 р. не
містить жодних обмежень щодо
можливості внесення сторонами
додаткових змін до нього шляхом
підписання між ними додаткової угоди, в
тому числі з метою приведення його у
відповідність із законом.

Можливість застосування норм
законодавства щодо усунення сторонами
правоворушень, допущених при укладенні
договору, Інвестиційного в тому числі,
передбачених, зокрема, п. 2.4 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.13 р. «Про деякі
питання практики визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
та ст.ст. 651, 653 Цивільного кодексу
України, наявними в матеріалах справи
доказами та представниками сторін в
судових засіданнях не заперечувалась.

Крім того, доказів визнання недійсною
чи розірвання Додаткової угоди № 1/2014
від 30.01.14 р. про зміни та доповнення до
інвестиційного договору від 26.10.11 р.
суду не надано.

За висновками суду, підстави для
визнання недійсною Додаткової угоди №
1/2014 від 30.01.14 р. або її окремих частин на
час розгляду справи відсутні.

При цьому судом не приймаються до уваги
посилання позивача 2 на недійсність
додаткової угоди №1/2014 від 30.01.14 р. про
зміни і доповнення до інвестиційного
договору від 26.10.11 р. в зв'язку з
перевищенням повноважень директора
відповідача 1 - МРП ЧОО УТМР при її
підписанні, а саме, без узгодження із
засновником - Чернігівською обласною
радою УТМР як такі, що спростовуються
матеріалами справи, зокрема, наданими
відповідачем 2 відповідними письмовими
доказами - копією копію витягу з
протоколу № 01 засідання президії
Чернігівської обласної ради УТМР від
30.01.14 р..

Крім того, суд не погоджується з
твердженнями позивача 2 про те,
підписуючи додаткову угоду з
відповідачем 2 щодо внесення змін та
доповнень до інвестиційного договору
від 26.10.2011, директор відповідача 1
вийшов за межі своїх повноважень,
оскільки без узгодження із Засновником
дійшов згоди з Відповідачем 2 виключити
із Інвестиційного договору умови, за
обов'язкової наявності яких проект
інвестиційного договору було
затверджено рішенням Засновника. При
цьому, позивач 2 посилається на п. 6.4
Статуту відповідача 1 згідно якого
вирішення всіх питань, вказаних у п. 6.2.
цього Статуту, здійснюється обласною
радою Засновника, Президією обласної
ради Засновника та Головою обласної
ради Засновника у відповідності до
Статуту та внутрішніх документів
Засновника, та п. 6.6 Статуту відповідача
1, згідно якого директор Підприємства
забезпечує виконання рішень
Засновника.

Пункт 6.2 Статуту МРП ЧОО УТМР містить
детальний перелік питань, які
відносяться до компетенції Засновника,
а саме: внесення змін та доповнень до
Статуту підприємства, призначення та
звільнення Директора підприємства,
прийняття рішення про припинення
діяльності підприємства, призначення
ліквідаційної комісії затвердження
ліквідаційного балансу, винесення
рішень про притягнення до майнової
відповідальності посадових осіб
підприємства, створення або припинення
філій, представництва та відособлених
підрозділів, затвердження внутрішніх
документів підприємства, штатного
розкладу, вирішення питання про участь
підприємства в господарських та інших
об'єднаннях, придбання акцій (часток)
інших господарських товариств тощо.

Згідно п.6.4 Статуту вирішення всіх
питань, вказаних у п. 6.2. цього Статуту,
здійснюється обласною радою
Засновника, Президією обласної ради
Засновника та Головою обласної ради
Засновника у відповідності до Статуту
та внутрішніх документів Засновника.

Тобто в межах визначених Статутом
повноважень Засновник вирішує тільки
питання про участь підприємства в
господарських та інших об'єднаннях,
придбання акцій (часток) інших
господарських товариств. Питання про
залучення інвестицій та укладення
інвестиційних договорів серед
вказаних пунктів не містяться.

Крім того, згідно п.6.3 Статуту Засновник
вправі здійснювати інші дії та
вирішувати будь-які питання пов'язані з
діяльністю Підприємства. Цим же
пунктом передбачено право Директора
Підприємства, головного бухгалтера
Підприємства, голови Ревізійної
комісії Засновника вносити питання на
розгляд Засновника, проте не
передбачено такого обов'язку, зокрема,
щодо вирішення питань залучення
інвестицій.

Також суд звертає увагу, що за
приписами п.6.6. Статуту Директор
укладає будь - які угоди та інші
юридичні акти від імені Підприємства, з
урахуванням обмежень встановлених п. 3.9
Статуту, згідно якого Підприємство за
наявності відповідного рішення
Засновника має право продавати та
придбавати, передавати безоплатно,
обмінювати, здавати в оренду юридичним
та фізичним особам нерухоме майно,
транспортні засоби, засоби
виробництва, використовувати та
відчужувати їх іншим чином. Отже, даний
пункт не містить застережень стосовно
укладення інвестиційного договору чи
залучення інвестицій. Таким чином,
погодження інвестиційного договору із
Засновником є правом Директора
Підприємства, а не його обов'язком.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу
України визначено загальні правові
підстави визнання правочину недійсним.
Так, частиною 1 цієї статті визначено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Правові наслідки недійсності
правочину визначені статтею 216
Цивільного кодексу України. Так,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України виконання
господарського зобов'язання,
визнаного судом недійсним повністю
або в частині, припиняється повністю
або в частині з дня набрання рішенням
суду законної сили як таке, що
вважається недійсним з моменту його
виникнення. У разі якщо за змістом
зобов'язання воно може бути припинено
лише на майбутнє, таке зобов'язання
визнається недійсним і припиняється на
майбутнє.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення. Частина 2 ст. 236 ЦК України
встановлює, що за нікчемним правочином
та за правочином, визнаним судом
недійсним, не тільки не виникають права
та обов'язки, настання яких сторони
пов'язували з моментом вчинення такого
правочину, а й ті, виникнення яких
передбачалося лише в майбутньому.

Тобто, визначення недійсності
правочину з моменту його вчинення є
саме наслідком визнання судом такого
правочину недійсним.

У зв'язку з цим суд зазначає, що
предметом розгляду даної справи є сам
Інвестиційний договір від 26.10.11 р., в т.ч.
з урахуванням Додаткової угоди № 1/2014
від 30.01.14 р. про зміни та доповнення до
інвестиційного договору від 26 жовтня
2011 р., що є невід'ємною частиною
основного Інвестиційного договору.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до
уваги усунення відповідачами 1 та 2
допущених при укладенні
Інвестиційного договору від 26.10.11 р.
порушень шляхом укладення сторонами
Додаткової угоди № 1/2014 від 30.01.14 р. про
зміни та доповнення до інвестиційного
договору від 26 жовтня 2011 р., суд не
вбачає юридичних підстав для визнання
недійсним Інвестиційного договору від
26.10.11 р., укладеного між
Мисливсько-рибальським підприємством
Чернігівської обласної організації
Українського товариства мисливців та
рибалок та Приватним підприємством
«РІК КМ», як в цілому, так і в частині,
оскільки договір діє вже в новій
редакції, що в свою чергу унеможливлює
визнання недійсними такого правочину
або окремих його положень, що вже не
діють, а отже в задоволенні позову
прокурора має бути відмовлено.

Частиною 2 ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що розмір судового збору,
порядок його сплати, повернення і
звільнення від сплати встановлюються
законом.

Згідно приписів ч. 3 ст. 49, п. 4.6.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України „Про
деякі питання практики застосування
розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" № 7 від
21.02.13 р. приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору; у
разі ж повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягується з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору, та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України "Про судовий збір",
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду.

Відповідно до п.2.2.2 Постанови № 7 якщо
позовну заяву про визнання договору
(правочину) недійсним подано без вимоги
застосування наслідків, передбачених
статтею 216 Цивільного кодексу України
чи частиною другою статті 208
Господарського кодексу України,
судовий збір сплачується за ставками,
передбаченими для позовних заяв
немайнового характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України
"Про судовий збір", за подання до
господарського суду позовної заяви
немайнового характеру ставка судового
збору складає 1 розмір мінімальної
заробітної плати, що станом на 01.01.14 р.
складає 1218,00 грн.

За таких обставин, судові витрати в
розмірі 1218 грн. мають бути покладені на
позивачів порівну в рівних частках по
609,00 грн.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції
України, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу
України, ст. 207 Господарського кодексу
України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 49, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У позові відмовити повністю.

2. Стягнути з Чернігівської обласної
ради (вул. П'ятницька, 43, м. Чернігів, 14000,
код 25618741), в доход державного бюджету
(р/р 3002, отримувач УК у м. Чернігові
/м. Чернігів/,22030001, , банк
ГУДКСУ у Чернігівській області, МФО
853592, код платежу 9,00 грн. судового
збору.

3. Стягнути з Чернігівського обласного
управління лісового та мисливського
господарства (вул. П'ятницька, 8, м.
Чернігів, 14000, код 35195025) в доход
державного бюджету (р/р 3002,
отримувач УК у м. Чернігові /м.
Чернігів/,22030001, , банк
ГУДКСУ у Чернігівській області, МФО
853592, код платежу 22030001) 609,00 грн. судового
збору.

Накази видати після набрання рішенням
законної сили.

Повний текст рішення складений та
підписаний 10 червня 2014 р.

Суддя
А.М.Селівон