КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2014 р. Справа№ 5011-20/18803-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно
з протоколом судового засідання від
28.05.2014 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Дарницького районного управління
Головного управління МВС України в
місті Києві на рішення господарського
суду міста Києва від 09.12.2013 року (повне
рішення складено та підписано 16.12.2013
року)

у справі №5011-20/18803-2012 (головуючий суддя
Цюкало Ю.В., Привалов А.І., Нечай О.В.)

за позовом публічного акціонерного
товариства «Київенерго» в особі
філіалу «Теплові розподільчі мережі
Київенерго»

до Дарницького районного управління
Головного управління МВС України в
місті Києві

про стягнення грошових коштів та
виселення з орендованого нежитлового
приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 09.12.2013 року у справі
№5011-20/18803-2012 позовні вимоги задоволено
частково. Стягнуто з Дарницького РУ ГУ
МВС України в місті Києві на користь
ПАТ «Київенерго» в особі структурного
відокремленого підрозділу «Київські
теплові мережі» публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
14 795,31 грн. - основного боргу, 965,01 грн. -
пені, 9 243,24 грн. - боргу по сплаті
комунальних послуг, 27 026,13 грн. -
неустойки у розмірі подвійної плати за
користування річчю та 2 586,41 грн. -
судових витрат.

Виселено Дарницьке районне управління
Головного управління Головного
управління МВС України в місті Києві з
нежитлового приміщення, розташованого
у місті Києві за адресою: вул.
Вербицького, 14-Б, загальною площею 35,75
кв.м, в тому числі на І поверсі - 35,75 кв.м
та передано зазначене приміщення за
актом приймання-передачі публічному
акціонерному товариству «Київенерго»
в особі структурного відокремленого
підрозділу «Київські теплові мережі»
публічного акціонерного товариства
«Київенерго». В іншій частині позову
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, Дарницьке районне управління
Головного управління МВС України в
місті Києві звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 09.12.2013 року у справі
№5011-20/18803-2012 в частині стягнення
неустойки в розмірі подвійної плати за
користування річчю - 27 026,13 грн.

В своїх доводах апелянт посилається на
те, що рішення місцевого
господарського суду прийняте з
неповним з'ясуванням обставин, що мають
значення для справи, має місце
невідповідність висновків, що
викладені у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам справи
та з неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Ухвалою від 28.03.2014 року Київським
апеляційним господарським судом
поновлено Дарницькому РУ ГУ МВС
України в м. Києві строк на подання
апеляційної скарги, прийнято до
провадження вказану вище апеляційну
скаргу та призначено розгляд справи
№5011-20/18803-2012 у судовому засіданні за
участю повноважних представників
сторін.

Представник позивача приймав участь в
судових засіданнях, в яких заперечував
проти доводів, що викладені в
апеляційній скарзі та просив
апеляційну скаргу Дарницького РУ ГУ
МВС України в місті Києві залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду міста Києва від 09.12.2013 року у
справі №5011-20/18803-2012 - без змін.

Представник відповідача приймав
участь в судових засіданнях, в яких
надавав свої пояснення щодо суті спору,
підтримував доводи, що викладені в
апеляційній скарзі та просив скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 09.12.2013 року у справі
№5011-20/18803-2012 та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог приватного публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
в особі філіалу «Теплові розподільчі
мережі Київенерго» в частині
стягнення неустойки в розмірі
подвійної плати за користування річчю -
27 026,13 грн.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
беручи до уваги межі перегляду справи в
апеляційній інстанції, розглянувши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення учасників судового процесу,
перевіривши правильність застосування
місцевим господарським судом норм
матеріального та процесуального права
встановила наступне.

30.10.2009 року між акціонерною
енергопостачальною компанією
«Київенерго» (нині - публічне
акціонерне товариство «Київенерго») в
особі філіалу «Теплові розподільчі
мережі Київенерго» (нині - «Київські
теплові мережі» публічного
акціонерного товариства «Київенерго»,
орендодавець) та Дарницьким районним
управлінням Головного управління МВС
України в місті Києві (орендар)
укладено договір №1003/ТРМ-09-09 про
передачу в оренду майна комунальної
власності територіальної громади
міста Києва (т. 1, а.с. 28-31).

Відповідно до п. 1.1 договору
орендодавець на підставі рішення
Київської міської ради від 16.10.2008 року
№516/516 передав, а орендар прийняв в
оренду нежиле приміщення, що належить
до комунальної власності
територіальної громади міста Києва, за
адресою: вулиця Вербицького, 14-Б, для
розміщення дільничного пункту міліції.

Згідно з п. 2.1 договору об'єктом оренди є
нежиле приміщення загальною площею 35,75
кв.м, в тому числі на І поверсі 37,75 кв.м
згідно з викопіюванням з поповерхового
плану, що складає невід'ємну частину
цього договору; устаткування, інвентар
та інше майно (за наявності) згідно з
переліком, що є невід'ємною частиною
договору.

Об'єкт оренди належить до комунальної
власності територіальної громади
міста Києва і знаходиться у володінні
та користуванні АК «Київенерго» на
балансі філіалу «Теплові розподільчі
мережі Київенерго» (п. 2.4 договору).

Пунктом 4.10 договору передбачено, що
орендар зобов'язаний протягом місяця,
починаючи з дати затвердження звіту
про експертну оцінку орендованого
майна, застрахувати об'єкт оренди на
користь орендодавця на весь строк дії
договору оренди від вогневих ризиків,
ризиків стихійних явищ та інших
майнових ризиків на суму не менше, ніж
експертна вартість об'єктів оренди. У
договорі страхування (страховому
полісі) орендодавець повинен бути
вказаний як вигодонабувач страхового
відшкодування. Орендар зобов'язаний
протягом 10 календарних днів з моменту
видачі страховою компанією, надати
орендодавцю копію договору
страхування (страхового полісу) та
копії платіжних доручень про сплату
страхових платежів. Обсяг страхових
платежів та терміни їх сплати
визначаються договором страхування
об'єкту оренди.

Згідно з п. 3.1 договору за користування
об'єктом оренди відповідач
зобов'язаний сплачувати позивачу
орендну плату, розрахунок якої
здійснюється на підставі Методики
розрахунку орендної плати за
користування майном територіальної
громади м. Києва, затвердженої рішенням
Київради від 28.09.2006 року № 34/91, та на
дату підписання договору становить,
зокрема 13,48 грн. на місяць за 1 кв.м
орендованої площі, що в цілому
становить 482,00 грн.

В подальшому, відповідно до п. 3.2
договору - розмір орендної плати за
кожний наступний місяць визначається
шляхом коригування розміру орендної
плати за попередній місяць на індекс
інфляції за поточний місяць.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що до
орендної плати додатково
нараховується податок на додану
вартість у розмірах та порядку
визначених законодавством України,
який сплачується відповідачем разом з
орендною платою.

Відповідно до п. 3.6 договору, орендна
плата сплачується незалежно від
наслідків господарської діяльності
відповідача щомісячно, не пізніше 10
числа поточного місяця на рахунок
позивача, а згідно п. 5.5 договору,
останнім днем сплати орендної плати є
дата підписання сторонами акту
приймання-передачі при поверненні
об'єкту оренди позивачу.

У жовтні 2009 року на виконання умов
договору орендодавець передав, а
орендар прийняв в оренду визначений
відповідним правочином об'єкт оренди,
що підтверджується актом
приймання-передачі приміщень б/н від
30.10.2009 року, копія акта міститься в
матеріалах справи.

Строк дії договору оренди відповідно
до п. 9.1 договору становить з 30.10.2009 року
по 30.10.2010 року.

Згідно із твердженнями позивача, взяті
на себе зобов'язання за договором
відповідачем належним чином не
виконані.

Листами від 12.10.2010 року №09/3194, від 09.11.2010
року №09/3593, від 21.02.2011 року №09/767, від
25.06.2011 року №09/3110, від 21.09.2011 року №09/4754
та від 21.11.2011 року №09/5888 позивач
повідомляв відповідача про наявність
заборгованості по сплаті орендних
платежів, комунальних послугах, просив
погасити заборгованість та звільнити
орендоване приміщення (а.с. 36-41, т. 1).

У грудні 2012 року позивач звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до Дарницького районного
управління Головного управління МВС
України в місті Києві про стягнення 17
264,13 грн. заборгованості по оплаті
орендних платежів за період з травня 2010
року по червень 2012 року, 1 176,13 грн. пені
за несвоєчасну сплату орендних
платежів, 27 026,13 грн. неустойки за
користування річчю за час
прострочення, 231,19 грн. 3% річних, 9 243,24
грн. заборгованості по оплаті
комунальних послуг, 591,27 грн. пені за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги. Також позивач
просив виселити Дарницьке РУ ГУ МВС
України в місті Києві з нежитлового
приміщення, розташованого у м. Києві за
адресою: вул. Вербицького, 14-Б,
загальною площею 35,75 кв.м, в тому числі
на 1 поверсі - 35,75 кв.м та передати
зазначене приміщення за актом
приймання-передачі публічному
акціонерному товариству «Київенерго»
в особі філіалу «Теплові розподільчі
мережі Київенерго» ПАТ «Київенерго», а
також просив суд покласти на
відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на порушення відповідачем
умов договору щодо оплати орендних
платежів, а також за спожиті комунальні
послуги.

При прийнятті оскаржуваного рішення
про часткове задоволення позову,
місцевий господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача
заборгованості по оплаті орендних
платежів з вересня 2010 року по 12 червня
2012 року в розмірі 14 795,31 грн., пені за
несвоєчасну сплату орендних платежів в
розмірі 965,01 грн., 3% річних в сумі 190,15
грн., боргу по сплаті комунальних
послуг в розмірі 9 243,24 грн., неустойки у
розмірі подвійної плати за
користування річчю в сумі 27 026,13 грн. та
про виселення відповідача із займаного
орендованого приміщення - є законними і
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню. У решті
позовних вимог в частині стягнення
заборгованості по оплаті орендних
платежів в сумі 2 468,82 грн., пені за
несвоєчасну сплату орендних платежів в
розмірі 211,12 грн., 3% річних в сумі 41,04
грн., пені за несвоєчасне внесення
плати за спожиті комунальні послуги в
сумі 591,27 грн. відмовлено за
недоведеністю та необґрунтованістю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги, в якій відповідач просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 09.12.2013 року у справі
№5011-20/18803-2012 в частині стягнення
неустойки в розмірі подвійної плати за
користування річчю в сумі 27 026,13 грн.,
скаржник посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду є такими, що не
відповідають обставинам справи.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги
межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга Дарницького
районного управління Головного
управління МВС України в місті Києві
підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення місцевого господарського суду
підлягає скасуванню частково з
наступних підстав.

Згідно статті 11 ЦК України підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також, дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки. На перше
місце серед підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків
законодавець ставить договори, як
складний юридичний факт побудований на
основі волевиявлення сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу зобов'язання
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачами та відповідачем у
справі виникли зобов'язання, які мають
ознаки договору оренди, згідно з яким
та в силу ст. 759 ЦК України, ст. 283 ГК
України, орендодавець передає або
зобов'язується передати орендарю майно
у користування за плату на певний
строк.

До обов'язків орендаря ч. 1 ст. 762 ЦК
України, ст.ст. 285, 286 ГК України
відносить, зокрема, внесення плати за
користування майном, розмір якої
встановлений договором оренди.

За змістом даних норм Цивільного та
Господарського кодексів України
договір оренди - реальний, двосторонній
та оплатний договір. Договір оренди є
двостороннім, оскільки кожна із сторін
цього договору несе обов'язки на
користь іншої сторони.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та п. 1 ст.
193 ГК України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до закону та договору.
Згідно з ст. 525 ЦК України та п. 7 ст. 193 ГК
України одностороння відмова від
зобов'язання не допускається.

В силу ст. ст. 32, 33 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному порядку встановлює
наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 35 ГПК України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Так, рішенням господарського суду
міста Києва від 21.10.2010 року у справі
№7/414 стягнуто з Дарницького районного
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в м. Києві на користь акціонерної
енергопостачальної компанії
«Київенерго» в особі філіалу «Теплові
розподільчі мережі Київенерго»
грошові кошти, в тому числі, 2 459,39 грн.
боргу, 74,28 грн. пені, 11,63 грн. 3% річних
(а.с. 117-120, т. 1).

Зі змісту відповідного рішення слідує,
що станом на 01.09.2010 року заборгованість
відповідача перед позивачем за
договором №1003/ТРМ-09-09 від 30.10.2009 року
становить 2 459,38 грн.

Таким чином встановленими у
господарській справі №7/414 є факти щодо,
в тому числі, прострочення
відповідачем сплати орендної плати за
договором та існування боргу станом на
01.09.2010 року в розмірі 2 459,38грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України).

Згідно з п. 3.1 договору за користування
об'єктом оренди відповідач
зобов'язаний сплачувати позивачу
орендну плату, розрахунок якої
здійснюється на підставі Методики
розрахунку орендної плати за
користування майном територіальної
громади м. Києва, затвердженої рішенням
Київради від 28.09.2006 року № 34/91, та на
дату підписання договору становить,
зокрема 13,48 грн. на місяць за 1 кв.м
орендованої площі, що в цілому
становить 482,00 грн.

Відповідно до п. 3.6 договору, орендна
плата сплачується незалежно від
наслідків господарської діяльності
відповідача щомісячно, не пізніше 10
числа поточного місяця на рахунок
позивача, а згідно п. 5.5 договору,
останнім днем сплати орендної плати є
дата підписання сторонами акту
приймання-передачі при поверненні
об'єкту оренди позивачу.

Як зазначалось вище, листами від 12.10.2010
року №09/3194, від 09.11.2010 року №09/3593, від
21.02.2011 року №09/767, від 25.06.2011 року №09/3110,
від 21.09.2011 року №09/4754 та від 21.11.2011 року
№09/5888 позивач повідомляв відповідача
про наявність заборгованості по сплаті
орендних платежів, комунальних
послугах та просив погасити
заборгованість. Одночасно відповідача
було попереджено, що у разі не
погашення заборгованості протягом 5
банківських днів, позивач звернеться
до господарського суду з позовом про
стягнення заборгованості та про
виселення з орендованого приміщення у
примусовому порядку.

З огляду на вищезазначене, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції, що оскільки рішенням
господарського суду міста Києва від
21.10.2010 року у справі №7/414 з орендаря на
користь орендодавця вже стягнута
існуюча станом на 01.09.2010 року
заборгованість, з урахуванням того, що
доказів сплати орендних платежів по
договору за період з вересня 2010 року по
червень 2012 року, станом на грудень 2013
року, до суду не надано, а тому
стягненню з орендаря на користь
орендодавця підлягає заборгованість
за договором, яка утворилась внаслідок
несплати орендних платежів з вересня
2010 року по 12 червня 2012 року в розмірі 14
795,31 грн. з розрахунку 17 264,13 грн. (сума
нездійснених орендних платежів) - 2 468,82
грн. (заявлені до стягнення згідно з
розрахунку за період з травня 2010 року
по 01.09.2010 року).

Таким чином, на переконання судової
колегії вимога позивача в частині
стягнення з відповідача
заборгованості з орендної плати у сумі
14 795,31 грн. є правомірною та
обґрунтованою, нормативно та
документально доведеною, а тому
підлягає задоволенню, а в іншій частині
позовних вимог щодо стягнення
заборгованості з орендної плати в сумі
2 468,82 грн. слід відмовити.

Разом з цим, суд першої інстанції
правомірно визнав доведеним факт
невиконання відповідачем у
встановлений договором строк свого
обов'язку, а тому дії відповідача є
порушенням договірних зобов'язань (ст.
610 Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст. 612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

Відповідно до норм статті 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлене договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач просить стягнути з відповідача
пеню в сумі 1 176,13 грн. за період
прострочення виконання договірного
зобов'язання з 10.12.2011 року по 11.06.2012 року.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Пунктом 6.2 договору сторони узгодили,
що за несвоєчасну сплату орендних
платежів орендар сплачує на користь
орендодавця пеню в розмірі 0,5% від
розміру не сплачених орендних платежів
за кожний день прострочення, але не
більше розміру, встановленого
законодавством України.

Тобто, сторонами спору при укладенні
договору передбачено правові наслідки
порушення відповідачем строків оплати
орендних платежів.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Тобто, положення названої статті щодо
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання в
межах шести місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано,
застосовується до відповідних
правовідносин, якщо інше не
встановлено законом або договором.

Київський апеляційний господарський
суд, провівши перерахунок пені,
нарахованих позивачем за прострочення
сплати орендних платежів, погоджується
з висновком господарського суду міста
Києва про задоволення позовних вимог в
частині стягнення з відповідача 965,01
грн. - пені за час прострочення.

Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України
позивач просить стягнути з відповідача
231,19 грн. 3% річних, які нараховані за
період з 10.12.2011 року по 11.06.2012 року за
порушення договірного зобов'язання.

Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Київський апеляційний господарський
суд, провівши перерахунок 3 % річних,
дійшов висновку, що розрахунок, який
здійснено господарським судом міста
Києва є арифметично вірним, а тому
судом першої інстанції правомірно
задоволено позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача суму 3% річних в
сумі 190,15 грн. за час прострочення.

Разом з цим, пунктом 3.8 договору сторони
узгодили, що вартість комунальних
послуг, витрат на утримання
прибудинкової території, вартість
послуг по ремонту і технічному
обслуговуванню інженерного обладнання
та внутрішньобудинкових мереж, ремонту
будівлі, у тому числі: покрівлі, фасаду,
вивіз сміття тощо, не входить до складу
орендної плати та сплачується
орендарем окремо на підставі
договорів, укладених орендарем з
організаціями, що надають такі послуги.

Відповідно до пункту 4 додатку № 3 до
договору розрахунки за спожиту теплову
енергію та гаряче водопостачання з
орендодавцем здійснюються згідно з
табуляграмою постачальника /ЗАТ «ЕК
«Укр-Кан Пауер»/ відповідно до площі
приміщення, яка орендується.

Постачання теплової енергії у вигляді
гарячої води для центрального опалення
приміщення орендованого відповідачем,
здійснюється на підставі договору на
постачання теплової енергії у вигляді
гарячої води від 01.01.1999 року №420006 (копія
в справі), розділом 1 якого сторони
узгодили, що предметом договору є
постачання, користування та своєчасна
оплата в повному обсязі спожитої
теплової енергії у вигляді гарячої
води, на умовах передбачених договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач спожив теплової енергії на
опалення орендованого приміщення на
загальну суму 9 243,24 грн., проте
відповідач в порушення умов п. 4 додатку
№3 своєчасно та в повному обсязі за
спожиту теплову енергію не
розрахувався, внаслідок чого в
останнього перед позивачем виникла
заборгованість в розмірі 9 243,24 грн.

Відповідно до табуляграм
Енергопостачальної організації,
відповідачу нараховано за спожиту
теплову енергію за період з грудня 2010
по травень 2011 року та з грудня 2011 по
травень 2012 року 9 243,24 грн. з урахуванням
ПДВ.

Матеріали справи свідчать, що позивач
звертався до відповідача з листами в
яких просив орендаря сплатити крім
заборгованості по орендних платежах,
заборгованість за комунальні послуги,
однак вищезазначена вимога залишена
відповідачем без задоволення.

Відповідачем не надано суду доказів в
порядку ст. ст. 33, 34 ГПК України на
підтвердження здійснення сплати
вартості комунальних послуг, а тому
висновок суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача 9 243,24 грн.
заборгованості по сплаті вартості
комунальних послуг за період з грудня
2010 року по травень 2012 року колегія
суддів апеляційного господарського
суду вважає законним та обґрунтованим.

Окрім цього, з матеріалів справи
вбачається, що позивач, посилаючись на
пункт 6.2 договору та ЗУ «Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій» (далі - Закон)
просить стягнути з відповідача пеню за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги у розмірі 591,27 грн.,
яка відповідно до статті 1 цього Закону
розрахована у розмірі 1% від суми боргу
за кожен день прострочення.

Стаття 1 ЗУ «Про відповідальність
суб'єктів підприємницької діяльності
за несвоєчасне внесення плати за
спожиті комунальні послуги та
утримання прибудинкових територій»
встановлює, що суб'єкти
підприємницької діяльності, які
використовують нежилі будинки і
приміщення, належні їм на праві
власності або орендовані ними на
підставі договору, для провадження
цієї діяльності: сплачують комунальні
послуги за тарифами, які у
встановленому законодавством порядку
відшкодовують повну вартість їх
надання та пропорційну частку витрат
на утримання прибудинкової території;
за несвоєчасні розрахунки за спожиті
комунальні послуги сплачують пеню в
розмірі одного відсотка від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення, якщо інший розмір пені не
встановлено угодою сторін, але не
більше 100 відсотків загальної суми
боргу.

Обов'язковою умовою договорів про
надання комунальних послуг та
утримання прибудинкових територій є
забезпечення виконання зобов'язань
відповідно до чинного законодавства
України.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги»
комунальні послуги - це результат
господарської діяльності, спрямованої
на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи у забезпеченні
холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.

З вищенаведене випливає, що комунальні
послуги - це одночасне забезпечення
позивача холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезенням побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством,
обов'язок надання яких покладений на
житлово-експлуатаційні організації.

Таким чином, Закон України «Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій» поширюються
на правовідносини, які виникають між
житлово-експлуатаційними
організаціями (неприбутковими
організаціями) та суб'єктами
підприємницької діяльності -
споживачами під час надання та
споживання комунальних послуг.

Отже, норми Закону України «Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій» до даних
правовідносин не застосовуються.

Одночасно, пунктом 6.2 договору сторони
узгодили, що за несвоєчасну сплату
орендних платежів орендар сплачує на
користь орендодавця пеню в розмірі 0,5%
від розміру не сплачених орендних
платежів за кожний день прострочення,
але не більше розміру, встановленого
законодавством України.

З вищевказаного пункту вбачається, що
відповідач зобов'язаний сплатити
позивачу пеню за несвоєчасну сплату
орендних платежів, однак позивач
нарахував та просить стягнути з
відповідача пеню за несвоєчасну оплату
спожитої теплової енергії.

Відповідно до положень ст. 546
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним. (ст. 547 Цивільного кодексу
України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Натомість, неустойку у вигляді пені за
несвоєчасну оплату спожитої теплової
енергії сторони умовами договору не
передбачили.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що позовні вимоги про
стягнення пені за несвоєчасне внесення
плати за спожиті комунальні послуги у
розмірі 591,27 грн., нарахованої з
урахуванням умов договору оренди за
прострочення грошового зобов'язання є
такими, що не відповідають нормам
законодавства та не підтверджені
матеріалами справи, а тому не
підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути
неустойку у розмірі подвійної плати за
користування річчю в сумі 27 026,13 грн.,
про виселення орендаря з приміщення та
зобов'язання останнього підписати акт.

За умовами п. 4.14 договору оренди
орендар після припинення дії договору
оренди та у разі відмови у продовженні
договору оренди зобов'язаний протягом
30 календарних днів передати майно по
акту приймання-передачі орендодавцю.
Якщо орендар не виконує обов'язку щодо
повернення об'єкта оренди,
орендодавець має право вимагати від
орендаря сплати неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за час прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у
разі припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо
повернення речі, наймодавець має право
вимагати від наймача сплати неустойки
у розмірі подвійної плати за
користування річчю за час прострочення
(ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів ст. 27 ч. 1 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна» у разі розірвання
договору оренди, закінчення строку
його дії та відмови від його
продовження або банкрутства орендаря
він зобов'язаний повернути
орендодавцеві об'єкт оренди на умовах,
зазначених у договорі оренди.

Відповідачем не надано суду доказів в
порядку ст. ст. 33, 34 ГПК України на
підтвердження виконання зазначеного
обов'язку щодо повернення об'єкта
оренди з боку відповідача, як орендаря
за договором.

У зв'язку з наведеним вище, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог в частині виселення
відповідача з орендованого приміщення
з передачею по акту прийому-передачі.

Разом з цим, судова колегія не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог в частині стягнення неустойки у
розмірі подвійної плати за
користування річчю в сумі 27 026,13 грн. за
період з листопада 2010 року по червень
2012 року, з огляду на наступне.

Разом з тим, судова колегія бере до
уваги заяву відповідача (а.с. 74-81, т. 1)
про застосування позовної давності до
вимог про стягнення неустойки з
наступних підстав.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Позовна давність є строком,
протягом якого особа може
розраховувати на захист свого
порушеного цивільного права судом.

Статтею 258 ЦК України визначено, що для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю. Позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частин 1 та 5 статті 261
Цивільного кодексу України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Таким чином, оскільки умовами договору
сторонами встановлено чіткий строк
передачі відповідачем майна позивачу
(п. 4.14 договору), а позивач звернувся до
суду 19.12.2012 року (а.с. 6, т. 1), тому
обґрунтованою можна вважати вимогу про
стягнення неустойки за невиконання
відповідачем обов'язку щодо повернення
об'єкта оренди за період один рік, що
передував зверненню до суду.

Згідно ст. 230 ГК України, штрафними
санкціями в цьому Кодексі визначаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення зобов'язання виконання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Вищенаведений шестимісячний строк не є
строком позовної давності, оскільки в
нормі йдеться саме про припинення
нарахування штрафних санкцій, за
стягненням яких особа має право
звернутися в межах річного строку
позовної давності, встановленого п. 1 ч.
2 ст. 258 ЦК України.

Таким чином, для нарахування неустойки
застосовується строк у шість місяців, а
для її стягнення позовна давність в
один рік.

При прийнятті оскаржуваного рішення,
місцевим господарським судом
зазначені вище обставини безпідставно
не прийнято до уваги та не надано їм
належної оцінки.

Відтак, оскільки відповідачем заявлено
про застосування позовної давності до
вимог про стягнення неустойки, колегія
суддів вважає за необхідне погодитися
з цієї заявою та відмовити у
задоволенні вимог про стягнення
неустойки у розмірі подвійної плати за
користування річчю в сумі 27 026,13 грн. за
період з листопада 2010 року по червень
2012 року.

Відповідно до ст. 33 ГПК України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Нормами статті 43 ГПК України визначено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Статтею 103 ГПК України визначені
повноваження суду апеляційної
інстанції за результатами розгляду
апеляційної скарги, відповідно до якої
суд апеляційної інстанції має право: 1)
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
(подання) без задоволення; 2) скасувати
рішення повністю або частково і
прийняти нове рішення; 3) скасувати
рішення повністю або частково і
припинити провадження у справі або
залишити позов без розгляду повністю
або частково; 4) змінити рішення.

Відповідно до ст.104 ГПК України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, а також
неправильне застосування норм
матеріального права та процесуального
права, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

З огляду на вищенаведене, апеляційний
господарський суд вважає, що
зазначеним вище обставинам місцевий
господарський суд не надав належної
оцінки, що призвело до прийняття
невірного рішення. Зокрема, рішення
господарського суду міста Києва від
09.12.2013 року прийнято після неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з неправильним застосуванням
норм матеріального права, і є таким що
не відповідає нормам закону.

Таким чином, апеляційну скаргу
Дарницького районного управління
Головного управління МВС України в
місті Києві слід задовольнити, а
оскаржуване рішення господарського
суду міста Києва від 09.12.2013 року слід
скасувати частково в частині стягнення
неустойки в розмірі подвійної плати за
користування річчю в сумі 27 026,13 грн. та
прийняти в цій частині нове рішення
суду, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
неустойки в розмірі подвійної плати за
користування річчю в сумі 27 026,13 грн., в
іншій частині рішення господарського
суду міста Києва від 09.12.2013 року у
справі №5011-20/18803-2012 залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дарницького
районного управління Головного
управління МВС України в місті Києві на
рішення господарського суду міста
Києва від 09.12.2013 року у справі
№5011-20/18803-2012 задовольнити.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 09.12.2013 року у справі
№5011-20/18803-2012 скасувати частково в
частині стягнення неустойки в розмірі
подвійної плати за користування річчю
в сумі 27 026,13 грн. та прийняти в цій
частині нове рішення суду, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
в частині стягнення неустойки в
розмірі подвійної плати за
користування річчю в сумі 27 026,13 грн.

В іншій частині рішення
господарського суду міста Києва від
09.12.2013 року у справі №5011-20/18803-2012
залишити без змін.

3. Стягнути з публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
(01001, м. Київ, пл. Івана Франка, 5, ) на користь Дарницького
районного управління Головного
управління МВС України в місті Києві
(02068, м. Київ, вул. Кошиця, 3-а, ) 913,50 грн. судового збору за розгляд
справи в апеляційному господарському
суді.

4. Видачу відповідних наказів доручити
господарському суду міста Києва.

5. Справу №5011-20/18803-2012 повернути до
господарського міста Києва.

Головуючий суддя
А.Г. Майданевич

Судді
О.І. Лобань

Р.В. Федорчук