КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2014 р.
Справа№ 910/88/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Кондес Л.О.

Ропій Л.М.

при секретарі:
Бовсунівській Л.О.,

за участю представників:

від позивача Радченко Ю.О.,
дов. від 13.06.2014 №16,

від відповідача Пінчук М.М., дов.
від 20.01.2014,

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерна компанія "Київводоканал"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 16.04.2014

(дата підписання - 22.04.2014)

у справі №910/88/14 (суддя Босий В.П.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Акціонерна компанія
"Київводоканал"

до Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-28"

про стягнення 1476919,62 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 16.04.2014 позов Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" (далі -
позивач) до Житлово-будівельного
кооперативу "Арсеналець-28" (далі -
відповідач) про стягнення 1476919,62 грн
задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача 368795,11 грн основної
заборгованості, 73759,02 грн штрафу, 1909,16
грн пені, 1464,27 грн інфляційних втрат,
21602,47 грн 3% річних та 9350,60 грн судового
збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення Господарського суду міста
Києва від 16.04.2014 скасувати в частині
відмови в стягненні 1009389,59 грн та
постановити в цій частині нове рішення,
яким стягнути з відповідача 1009389,59 грн
боргу. Суть апеляційної скарги
зводиться до того, що відповідач
зобов'язаний платити позивачу за
надання послуг з постачання питної
води, що йде на підігрів. Крім того, на
думку позивача, суд першої інстанції
неправомірно застосував строк
позовної давності до спірних
правовідносин.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 05.06.2014 для
розгляду апеляційної скарги
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий-суддя Рябуха В.І., судді
Кондес Л.О., Ропій Л.М.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 05.06.2014 прийнято
апеляційну скаргу до розгляду та
порушено апеляційне провадження,
розгляд справи призначено на 18.06.2014.
Дану ухвалу надіслано відповідно до
вимог Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України від
20.02.2013 №28.

18.06.2014 через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду відповідач надав
відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 18.06.2014 представник
позивача підтримав доводи апеляційної
скарги, просив її задовольнити, рішення
Господарського суду міста Києва від
16.04.2014 скасувати в частині відмови в
стягненні 1009389,59 грн та постановити в
цій частині нове рішення, яким стягнути
з відповідача 1009389,59 грн боргу.

Представник відповідача заперечив
доводи апеляційної скарги, просив
залишити її без задоволення, а
оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) в апеляційній інстанції
справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представників сторін,
виходячи з вимог чинного
законодавства, апеляційний суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
зобов'язання має виконуватись належним
чином, відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
та інших вимог, що звичайно ставляться,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

У частині 1 ст.901 ЦК України зазначено,
що за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
31.03.2000 між сторонами укладено договір
№7851/4-13 на послуги водопостачання та
водовідведення (далі - договір),
відповідно до якого постачальник
зобов'язується забезпечити абоненту
постачання питної води та прийняти від
абонента каналізаційні стоки, а
абонент сплатити за вищезазначені
послуги на умовах, які визначені цим
договором та Правилами користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення в містах та селищах
України, затверджених наказом
Держитлокомунгоспу України від 01.07.1994
№65.

За змістом пп. а) п. 2.2 договору сплата за
послуги з водопостачання та
водовідведення здійснюється за
тарифами, встановленими в порядку,
передбаченому чинним законодавством.

Кількість води, що подається
постачальником та використовується
абонентом, визначається за показниками
водолічильників, зареєстрованих
постачальником. Зняття показань
водолічильників здійснюється, як
правило, щомісячно представником
постачальника спільно з представником
абонента (п. 3.1 договору).

Згідно з п. 3.4 договору кількість
стічних вод, які надходять у
каналізацію, визначається за кількістю
води, що надходить із комунального
водопроводу та інших джерел
водопостачання, згідно з показниками
водолічильника, а при його відсутності
- за узгодженням з постачальником, за
діючими нормами водопостачання, або
іншими засобом, передбаченим п. 21.2
Правил.

Пунктами 3.6, 3.7 договору передбачено, що
абонент розраховується за послуги
водопостачання та водовідведення у
порядку, встановленому чинним
законодавством, у п'ятиденний термін з
дня представлення постачальником
платіжних документів до банківської
установи. У разі незгоди щодо кількості
або вартості отриманих послуг абонент
зобов'язаний у п'ятиденний термін з дня
представлення постачальником
платіжних документів до банківської
установи, направити повноважного
представника з обґрунтовуючими
документами для проведення звірки
даних та підписання акту звірки в цей
же термін. При невиконанні цієї умови
дані постачальника вважаються
прийнятими абонентом.

Договір є безстроковим, діє на весь час
надання послуг до моменту його
розірвання і набуває чинності з
моменту його підписання сторонами (п.5.1
договору).

Договір підписано представниками
сторін, підписи яких скріплено
печатками.

У статті 16 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" зазначено,
що порядок надання житлово-комунальних
послуг має відповідати умовам договору
та вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги"
відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах.

Згідно ст. 22 Закону України "Про питну
воду та питне водопостачання"
споживачі питної води зобов'язані
своєчасно вносити плату за використану
питну воду відповідно до встановлених
тарифів на послуги централізованого
водопостачання і водовідведення.

З наявного в матеріалах справи
розрахунку позивача вбачається, що
відповідачу у період з 01.01.2007 по 30.11.2013
було надано послуг на загальну суму
2192950,94 грн:

1561985,89 грн за питну холодну воду та
стоки (код 3-433) та

630965,05 грн за питну воду, що йде на
підігрів та її відвід (код 3-50433),

з яких відповідачем сплачено 946693,21 грн
(без врахування перерахунків та
знижки).

Таким чином, у відповідача утворилась
заборгованість перед позивачем за
постачання та відведення питної води
холодної та води, що йде не підігрів в
сумі 1198780,24 грн (з врахуванням
перерахунків в сумі 26719,41 грн та знижки
в сумі 20758,08 грн), з яких 580412,21 грн за
питну холодну воду та стоки та 618368,03 грн
за питну воду, що йде на підігрів та її
відвід.

Слід зауважити, в розрахунку позивач
зазначає, що за період з 01.01.20207 по 30.11.2013
надав відповідачу послуги постачання
питної води, що йде на підігрів (код
3-50433) на суму 618368,03 грн (з врахуванням
перерахунків в сумі 6139,75 грн та знижки в
сумі 6457,27 грн):

124413,32 грн - питна вода (стоки) та 493954,71
грн - питна вода (вода), які відповідач
не оплатив.

Тому, у відповідача у створилась
заборгованість перед позивачем за
постачання та відведення води, що йде
на підігрів в сумі 618368,03 грн.

Відповідно до п. 3.13 Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України, затверджених наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 27.06.2008 №190 (на підставі,
якого втратили чинність Правилами
користування системами комунального
водопостачання і містах і селищах
України, затверджені наказом Голови
Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994
№65) суб'єкти господарювання, у яких
теплові пункти (котельні) перебувають
на балансі, або яким вони передані в
управління, повне господарське
відання, користування, концесію,
здійснюють розрахунки з виробником на
основі укладених договорів за весь
обсяг питної води, яка відпущена з
систем водопостачання і використана на
потреби гарячого водопостачання та
інші потреби, а також розраховуються за
власний обсяг водовідведення.

Обсяг питної води, поданої до теплових
пунктів (котелень), фіксується засобами
обліку, які встановлені на межі
балансової належності.

Обсяг гарячого водопостачання,
переданий споживачам виконавцем
послуг з постачання гарячої води,
враховується в загальному обсязі
стічних вод споживачів і оплачується
ними за договором з виробником на
підставі показів засобів обліку або в
порядку, обумовленому договором.

В матеріалах справи відсутні докази, що
на балансі відповідача знаходяться
теплові пункти (котельні).

Таким чином, відповідач не має змоги
контролювати обсяги холодної води для
підігріву, що надаються в теплові
пункти ПАТ "Київенерго", та їх
використання оскільки лічильники
холодної води для підігріву
встановлено в виносних теплових
пунктах, до яких відповідач доступу не
має. Теплові пункти в основному є
груповими, лічильники, встановлені в
них, обліковують витрати води в
декількох будинках та зовнішніх
мережах, по яких гаряча вода подається
в будинки і які не контролюються та не
обслуговуються відповідачем.
Нарахування мешканцям проводяться за
надані послуги з централізованого
гарячого постачання по тарифу гарячої
води. Тому, відповідач не може приймати
до уваги обсяги холодної води, яка ним
безпосередньо не використовується, не
обліковується, не контролюється і на
отримання якої договір не укладався.

З розрахунку позивача вбачається, що
він нараховував суми до сплати за воду,
яка надходить для підігріву до
бойлерів, що не перебувають на балансі
відповідача. Однак, суд першої
інстанції вірно зазначає, що договір
між позивачем та відповідачем
передбачає постачання питної води і не
містить зобов'язань відповідача
оплачувати вартість води, яка буде
постачатись йому з теплових пунктів,
які не знаходяться на його балансі, у
вигляді гарячої води.

Крім того, договір між відповідачем та
ПАТ "Київенерго" щодо обслуговування
бойлерів не укладався, а дійсний
договір між позивачем та відповідачем
від 31.03.2000 №7851/4/13 на послуги
водопостачання та водовідведення не
регулює відносини між позивачем та
відповідачем з приводу постачання
відповідачу холодної води для
виготовлення гарячої та сплати її
споживчої вартості за приладом обліку,
встановленому на водопровідному вводі
до бойлеру, якому присвоєно
абонентський номер 3-50433. Зміни до
договору сторонами не вносились.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
оскільки підстави позову пов'язані з
невиконанням відповідачем умов
договору щодо оплати поставленої
питної води, а постачання холодної води
та її оплата для виготовлення гарячої
не регулюється умовами договору, то
визначення вартості наданих послуг
повинно здійснюватися виходячи з даних
показника лічильника, зареєстрованого
за абонентським номером 3-433.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про
теплопостачання" теплова енергія - це
товарна продукція, що виробляється на
об'єктах сфери теплопостачання для
опалення, підігріву питної води, інших
господарських і технологічних потреб
споживачів, призначена для
купівлі-продажу.

Як зазначено у ст. 275 Господарського
кодексу України за договором
енергопостачання енергопостачальне
підприємство відпускає електричну
енергію, пару, гарячу і перегріту воду
споживачеві, який зобов'язаний
оплатити прийняту енергію та
дотримуватися передбаченого договором
режиму її використання. Відпуск
енергії без оформлення договору
енергопостачання не допускається.
Предметом договору енергопостачання є
окремі види енергії з найменуванням,
передбаченим у державних стандартах
або технічних умовах.

Відповідно до п. 2.6 Правил надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 21.07.2005 №630, централізоване
постачання гарячої води - послуга,
спрямована на задоволення потреб
споживача у гарячій воді, яка надається
виконавцем з використанням
внутрішньобудинкових систем гарячого
водопостачання. Послуги з
централізованого постачання гарячої
води повинні відповідати вимогам щодо
якості і тиску води, температури
гарячої води, а також розрахунковим
нормам витрати води у точці розбору.

Чинне законодавство України не
розділяє послугу з постачання
споживачам гарячої води (гарячого
водопостачання) на частини з
постачання окремо теплової енергії та
окремо холодної води, а встановлює, що
енерговиробник та/або
енергопостачальник виробляє та
постачає гарячу воду (яку законодавець
також називає енергією). Постачання
холодної води для приготування гарячої
є окремою послугою, що повинна, в якості
сировини, надаватись підприємству, яке
має можливість та безпосередньо
виробляє гарячу воду.

Тобто, саме гаряча вода є товаром,
продуктом енерговиробника та/або
енергопостачальника, яку отримує
споживач, при цьому саме
енерговиробник та/або
енергопостачальник споживає холодну
воду для вироблення гарячої води.

Таким чином, виставлення ПАТ АК
"Київводоканал" платежів за холодну
воду, що використовується для
вироблення/створення комунальної
послуги з централізованого постачання
гарячої води, є порушенням
законодавства. Оплата води, що йде на
підігрів, яку вимагає ПАТ АК
"Київводоканал", не відповідає Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги" та Правилам надання населенню
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 21.07.2005 №630.

З огляду на викладене вище, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
оскільки ПАТ "АК "Київводоканал" не має
достатніх правових підстав
здійснювати нарахування за питну воду,
що йде на підігрів, тому позовні вимоги
про стягнення 493954,71 грн боргу за
постачання води, що йде на підігрів
задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції про існування боргу у
відповідача в сумі 704825,53 грн, що
складається з 580412,21 грн боргу за
послуги з постачання та відведення
питної води за абонентським кодом 3-433
та 124413,32 грн за послуги відведення води,
що йде на підігрів та обліковується за
абонентським кодом 3-50433.

29.01.2014 відповідач подав до суду першої
інстанції відзив, в якому заявив про
застосування строків позовної
давності відносно позовних вимог про
стягнення заборгованості за період
01.01.2007 по 26.12.2010.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України
передбачено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення, сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Дослідивши матеріали справи, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що строк позовної давності в три роки
за вимогами про стягнення з
відповідача за надані з 01.01.2007 по 30.11.2013
послуги за договором (по коду 3-433)
встановлюється з грудня 2010 року до
грудня 2013 року, оскільки позов подано
позивачем до Господарського суду міста
Києва 30.12.2013, з чим погоджується суд
апеляційної інстанції. Обґрунтованих
підстав пропуску строку позовної
давності позивач не навів.

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення з відповідача
заборгованості за надані у період з
грудня 2010 року по грудень 2013 року
згідно умов договору (по коду №3-433) на
суму 244381,79 грн, а також за надані
послуги із приймання стічних вод (по
коду №3-50433) на суму 124413,32 грн, а всього
на суму 368795,11 грн, є правомірними та
обґрунтованими.

В іншій частині заявленої до стягнення
заборгованості в сумі 829985,13 грн судом
першої інстанції обґрунтовано
відмовлено.

Відповідач сплачував частково тільки
ту суму, яку визнавав, що не свідчить
про переривання строку позовної
давності.

Аналогічної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України у постановах від 20.11.2013 у справі
№910/10579/13, від 30.01.2014 №910/12493/13, від 19.02.2014
№910/10575/13.

Позивачем також заявлено вимоги про
стягнення з відповідача пені в сумі
3530,76 грн, 239756,05 грн штрафу, 2497,14 грн
інфляційних втрат та 32355,43 грн 3% річних,
нарахованих за прострочення виконання
грошового зобов'язання з грудня 2010 року
по грудень 2013 року.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частина 1 ст. 612 ЦК України
передбачає, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання
(ст.549 ЦК України).

У відповідності до ст.625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Дана стаття визначає загальні правила
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати стягнення боргу, враховуючи
індекс інфляції та відсотки річних, є
способом захисту майнових прав та
інтересів кредитора, сутність яких
складається з відшкодування
матеріальних втрат кредитора та
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів, а також
отримання компенсації (плати) від
боржника за користування ним грошовими
коштами, які належать до сплати
кредитору.

Пунктами 4.1 та 4.2 договору передбачено,
що за безпідставну відмову від оплати
наданих послуг з водопостачання та
водовідведення абонент сплачує
постачальнику штрафні санкції у
розмірі 20% від несплаченої суми. За
несвоєчасну оплату послуг з
водопостачання та водовідведення
абонент сплачує пеню у розмірі 0,1%
несплаченої суми за кожний день
прострочення.

Суд першої інстанції здійснив
перерахунок сум пені, штрафу, 3% річних
та інфляційних втрат з розрахунку на
задоволену суму основного боргу та
стягнув 73759,02 грн 20% штрафу, 1909,16 грн
пені, 1464,27 грн інфляційних втрат та 21602,47
грн 3% річних, з чим погоджується суд
апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, місцевий
господарський суд дійшов ґрунтовного
висновку про часткове задоволення
позовної вимоги ПАТ АК "Київводоканал"
до ЖБК "Арсеналець-28".

Доводи апеляційної скарги не
підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
особа повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія Київського апеляційного
господарського суду не вбачає підстав
для скасування рішення Господарського
суду міста Києва від 16.04.2014 у даній
справі, оскільки воно відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду міста Києва від 16.04.2014 у справі
№910/88/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/88/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.І. Рябуха

Судді
Л.О. Кондес

Л.М. Ропій